Forslag til RÅDETS AFGØRELSE om bemyndigelse af de medlemsstater, der er kontraherende parter i Paris-konventionen af 29. juli 1960 om ansvar over for tredjemand på den nukleare energis område, til i Det Europæiske Fællesskabs interesse at undertegne protokollen om ændring af den nævnte konvention

(forelagt af Kommissionen)

BEGRUNDELSE

1. Formålet med forslagene

Kommissionen foreslår Rådet at bemyndige de medlemsstater, der er kontraherende parter i konventionen af 29. juli 1960 om ansvar over for tredjemand på den nukleare energis område ("Paris-konventionen") til i Det Europæiske Fællesskabs interesse at undertegne og ratificere eller tiltræde protokollen om ændring af den nævnte konvention, som er vedtaget under Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udviklings (OECD) auspicier.

2. Ændringsprotokollen til Paris-konventionen

2.1. Paris-konventionen

Paris-konventionen af 29. juli 1960 om ansvar over for tredjemand på den nukleare energis område blev indgået inden for rammerne af Organisationen for Europæisk Økonomisk Samarbejde, nu Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling. Den blev vedtaget med det formål at tilsikre personer, der lider skade ved nukleare ulykker, en fyldestgørende og retfærdig erstatning.

Ved Paris-konventionen indføres en særlig ordning for civilretligt ansvar på den nukleare energis område, som er tilpasset efter de særlige problemer på området, der på flere punkter afviger fra de almindelige retsregler om civilretligt erstatningsansvar. Ordningen er karakteriseret ved, at det er indehaveren af et nukleart anlæg, der har objektivt (uden skyld) eneansvar, og som skal betale skadeserstatning op til et bestemt beløb og er forpligtet til at dække sit erstatningsansvar ved en forsikring eller en anden økonomisk sikkerhed. Anvendelsesområdet omfatter nukleare ulykker, der finder sted i visse nukleare anlæg eller under transport af nukleart materiale, som er defineret i konventionen, på de kontraherende staters område, herunder i deres territorialfarvande.

Paris-konventionen er suppleret ved Bruxelles-konventionen af 31. januar 1963 om tillægskonventionen til Paris-konventionen (benævnt "Bruxelles-tillægskonvention"), hvorved der indføres en ordning for supplerende erstatning gennem offentlige midler. Erstatningsordningen omfatter tre trancher. Den første tranche, der svarer til anlægsindehaverens erstatningsansvar, dækkes af den af indehaveren tegnede forsikring eller på anden måde stillede økonomiske sikkerhed. Den anden tranche, der overstiger beløbet for indehaverens erstatningsansvar, tilvejebringes ved offentlige midler, som stilles til rådighed af den stat, på hvis område det nukleare anlæg er beliggende, indtil et beløb på 175 millioner særlige trækningsrettigheder (SDR) [1]. Den tredje tranche, der tilvejebringes gennem bidrag fra de kontraherende parter, dækker erstatning for nukleare skader, der overstiger de 175 mio. SDR og indtil 300 mio. SDR.

[1] Ifølge de valutakurser for SDR pr. 2. januar 2002, som er offentliggjort af Den Internationale Valutafond, er 1 SDR=1,39732 EUR.

Paris-konventionen er blevet ændret ved tillægsprotokollen af 28. januar 1964 og protokollen af 16. november 1982. Den gælder for tiden mellem 15 lande, heriblandt 12 EF-medlemsstater, idet Irland, Luxembourg og Østrig ikke er kontraherende parter i konventionen.

2.2. Ændringsprotokollen

For at forbedre erstatningsordningen for nukleare skader indledte de kontraherende parter i Paris-konventionen i 1998 forhandlinger med henblik på en revision af konventionen. Denne revision tager sigte på at sikre, at der kan stilles øgede midler til rådighed med henblik på ydelse af erstatning til et større antal ofre på grundlag af en udvidet skadesdefinition.

Den endelige tekst til et forslag til en protokol om ændring af Paris-konventionen blev godkendt af de kontraherende parter i februar 2002 og accepteret af Styrelseskomiteen for Kerneenergi under OECD i maj 2002.

De vigtigste ændringer vedrører udvidelsen af konventionens geografiske anvendelsesområde til at omfatte nukleare skader, der påføres områder eller havzoner henhørende under stater, der ikke er kontraherende parter i konventionen, og udvidelsen af begrebet erstatningspligtig skade til at omfatte immaterielle skader og omkostninger til foranstaltninger til beskyttelse og genopretning af miljøet.

Den væsentligste forbedring er forhøjelsen af de erstatningsbeløb, som indehaveren af det nukleare anlæg skal afholde. Fra den nuværende konventions højst 15 mio. SDR forhøjes indehaverens erstatningsansvar til et referencebeløb på mindst 700 mio. EUR, dvs. at man i de nationale lovgivninger således er frit stillet til at fastsætte et højere beløb eller at fastlægge, at indehaverens erstatningsansvar er ubegrænset. Denne forhøjelse vedrører også anlæg med lav risiko, hvor indehaverens erstatningsansvar forhøjes fra 5 mio. SDR til mindst 70 mio. EUR, og for ulykker, der sker under transport af nukleart materiale, hvor indehaverens erstatningsansvar øges fra 5 mio. SDR til mindst 80 mio. EUR.

Denne forhøjelse af de erstatningsbeløb, der skal afholdes af indehavere af nukleare anlæg, ledsages parallelt af en forhøjelse af beløbet for de supplerende midler, som er fastsat i Bruxelles-tillægskonventionen og ligeledes genstand for en revision. I henhold til den foreslåede ændring fastlægges de trancher, der er fastsat i Bruxelles-tillægskonventionen, således: beløbet for den første tranche svarende til indehaverens erstatningsansvar forhøjes til mindst 700 mio. EUR; den anden tranche, der afholdes af den stat, hvor anlægget er beliggende, udgøres af et beløb mellem den første tranche og 1,2 mia. EUR; den tredje tranche vil være på 300 mio. EUR. Tilsammen udgør disse trancher altså 1,5 mia. EUR.

3. Rådets forordning (EF) nr.44/2001

Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 [2] fastsætter generelle regler for retternes kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område. Forordningen er bindende for alle medlemsstaterne undtagen for Danmark. Bruxelles-konventionen fra 1968 forbliver i kraft, hvad forbindelserne mellem Danmark og de andre medlemsstater angår.

[2] EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1.

De kompetenceregler, der er fastsat i forordning (EF) nr. 44/2001, finder anvendelse, når sagsøgte har bopæl i en af de medlemsstater, der er bundet af forordningen, mens en sagsøgt, der ikke har bopæl i en medlemsstat, principielt kan sagsøges for retten i hver medlemsstat i overensstemmelse med dennes nationale kompetenceregler, dog med forbehold af artikel 22 (enekompetence) og 23 (aftaler om værneting).

Kompetencereglerne er først og fremmest baseret på sagsøgtes bopæl. I sager om erstatning uden for kontrakt kan en person med bopæl i en medlemsstat endvidere sagsøges i den medlemsstat, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå. Ved det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, forstås ifølge Domstolens retspraksis det sted, som skadens årsag kan henføres til, eller det sted, hvor skaden er tilføjet. I forsikringssager kan en forsikringsgiver, der har bopæl i en medlemsstat, sagsøges (a) ved retterne i den medlemsstat, hvor han har bopæl, eller (b) i den medlemsstat, hvor sagsøgeren har bopæl, i tilfælde hvor sagen anlægges af forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede, eller, (c) såfremt det drejer sig om en coassurandør, ved den ret i en medlemsstat, ved hvilken der er anlagt sag mod den ledende assurandør. I sager om ansvarsforsikring kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, såvel som, såfremt den lovgivning, der gælder for denne ret, indeholder hjemmel dertil, ved den ret, hvor skadelidte har anlagt sag mod den sikrede.

Forordning (EF) nr. 44/2001 fastsætter, at en retsafgørelse, der er truffet i en given medlemsstat, skal anerkendes og fuldbyrdes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure. Der nævnes dog et begrænset antal grunde til, at en retsafgørelse ikke skal anerkendes, nemlig uoverensstemmelse med grundlæggende retsprincipper, respekt for sagsøgtes ret til forsvar og forekomsten af uforenelige retsafgørelser.

4. Fællesskabets kompetence

Der er ingen EF-retsregler om erstatningsansvar ved nukleare ulykker. Derimod indeholder den nye protokol om ændring af Paris-konventionen bestemmelser, som kan få betydning for Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område. Til forskel fra forordningen, som indeholder flere kompetencekriterier, giver artikel 13 i Paris-konventionen som ændret ved protokollen principielt enekompetence til den kontraherende stat, på hvis område den nukleare ulykke har fundet sted.

Paris-konventionens artikel 13 giver allerede nu enekompetence til domstolene i den kontraherende stat, på hvis område ulykken har fundet sted, til at træffe afgørelse om erstatning for skader, der påføres som følge af ulykken. Finder ulykken sted uden for de kontraherende staters område, eller kan ulykkesstedet ikke fastlægges med sikkerhed, så ligger kompetencen hos domstolene i den kontraherende stat, på hvis område det nukleare anlæg, hvis indehaver er ansvarlig, befinder sig.

Af hensyn til retssystemets enhed skal der for endegyldige domme, der er afsagt af den kompetente domstol, kun foretages forenklet eksigibilitetspåtegning, før de uden fornyet substansprøvelse kan fuldbyrdes i de andre kontraherende stater.

I tillæg hertil fastsætter ændringsprotokollen, at domstolene i kontraherende kyststater har enekompetence for nukleare ulykker, der sker i disse staters eksklusive økonomiske zone (EEZ). Denne kompetence er betinget af, at konventionens depositar har modtaget notifikation om en sådan zone inden den nukleare ulykke. Protokollen præciserer, at hverken notifikation af en eksklusiv økonomisk zone eller udøvelse af kompetencen i medfør af denne nye bestemmelse skaber ret eller pligt, hvad angår fastlæggelse af søgrænser mellem stater med kyster over for eller ved siden af hinanden.

Indtræder der en nuklear ulykke i et havområde, som er genstand for tvist om fastlæggelse af søgrænserne, bør kompetencen tilfalde den domstol, der skønnes at være mest direkte berørt af ulykken og dens følger.

Fællesskabet har enekompetence, hvad angår de bestemmelser om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, der er fastsat i ændringsprotokollen, da disse bestemmelser i medfør af Domstolens retspraksis berører de tilsvarende regler i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001. Medlemsstaterne har således ikke længere ret til hverken at afvige fra disse regler i deres indbyrdes forbindelser eller til at indgå forpligtelser med tredjelande, der berører disse regler [3].

[3] EF-Domstolen, sag 22/70, AETR, Saml. 1971, s. 263.

For at muliggøre Fællesskabets udøvelse af sin kompetence, gav Rådet den 13. september 2002 Kommissionen mandat til at føre forhandlinger om protokollen til Paris-konventionen af 29. juli 1960 inden for de områder, der henhører under Fællesskabets kompetence. Rådet har i dette særlige tilfælde som en undtagelse ikke forudset Fællesskabets tiltrædelse af konventionen. Dette forhold kan ikke danne præcedens.

I forhandlingsdirektiverne præciseres det, at Fællesskabet skal tage forbehold for det forslag til ændring af artikel 13 i Paris-konventionen, der er udarbejdet af de kontraherende parter og vedtaget af Styrelseskomiteen for Kerneenergi i maj 2002. Dette forslag sikrer nemlig princippet om retternes kompetence i Paris-konventionen, som er nødvendig for at sikre en retfærdig fordeling mellem ofrene af de erstatningsmidler, der er til rådighed.

I overensstemmelse med forhandlingsdirektiverne underrettede Kommissionen den 25. oktober 2002 officielt Kerneenergiagenturet under OECD, der er depositar for Pariskonventionen, om, at Fællesskabets accepterede ændringsforslaget til artikel 13 i protokoludkastet, som det blev godkendt i februar 2002, og at det forbehold, som tolv kontraherende stater, medlemmer af EU, havde fremsat vedrørende denne artikel, kunne ophæves. Denne accept, der er blevet bekræftet ved en brevveksling mellem Kommissionen og Kerneenergiagenturet, var afslutningen på forhandlingerne.

Ved afslutningen af forhandlingerne blev ændringsprotokollen endeligt vedtaget af de kontraherende parter i den af Europa-Kommissionen godkendte version. Styrelseskomiteen for Kerneenergi noterede sig officielt på sit 106. møde den 24. april 2003 vedtagelsen af protokollen under overværelse af en repræsentant for Kommissionen. Styrelseskomiteen for Kerneenergi noterede sig også, at de kontraherende parter var rede til undertegne protokollen, så snart afslutningen på den igangværende bemyndigelsesprocedure inden for Det Europæiske Fællesskab gjorde det muligt.

Teksten til ændringsprotokollen til Pariskonventionen er i overensstemmelse med de forhandlingsdirektiver, som Rådet havde fastsat. Hvis Fællesskabet skal kunne udøve sin kompetence inden for disse områder, indebærer det, at Det Europæiske Fællesskab bliver part i ændringsprotokollen. Men for så vidt som ændringsprotokollen ikke åbner mulighed for deltagelse af regionale organisationer for økonomisk integration, kan Fællesskabet hverken undertegne og ratificere den eller tiltræde den.

Ved at yde ofre for nukleare ulykker en bedre beskyttelse er den nye protokol til Paris-konventionen af ganske særlig betydning for Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater, hvilket tjener som begrundelse for, at Fællesskabet rent undtagelsesvist må udøve sin kompetence via de medlemsstater, der er parter i Paris-konventionen

Der er dog tre EF-medlemsstater, nemlig Irland, Luxembourg og Østrig, som ikke er parter i Paris-konventionen. Det er blevet anset for objektivt berettiget, at disse tre medlemsstater undtagelsesvist skal have lov til ikke at blive parter i protokollen og til følgelig at fortsætte med anvende reglerne i forordning (EF) nr. 44/2001. Denne differentierede anvendelse inden for Fællesskabet af reglerne om retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser er berettiget af tre grunde:

- protokollen ændrer en konvention, som de tre medlemsstater ikke er parter i,

- forordning (EF) nr. 44/2001 berører ikke de konventioner, som medlemsstaterne er parter i,

- protokollen tilfører ikke konventionens kompetenceregler nogen væsentlige ændringer.

Derfor blev det fastsat i forhandlingsdirektiverne, at der skulle indledes procedurer udelukkende med henblik på, at de medlemsstater, der på nuværende tidspunkt er parter i Paris-konventionen, i Fællesskabet interesse undertegner og ratificerer eller tiltræder protokollen.

I henhold til artikel 1 og 2 i protokollen om Danmarks stilling knyttet til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab er forordning (EF) nr. 44/2001 ikke bindende for og finder ikke anvendelse i Danmark. Derfor deltager Danmark ikke i vedtagelsen af nedenstående afgørelser, der altså ikke er bindende for og heller ikke finder anvendelse i Danmark.

Konklusion

Af disse grunder henstiller Kommissionen til Rådet, at det vedtager følgende afgørelser:

- dels en afgørelse om bemyndigelse af de medlemsstater, der er kontraherende parter i Paris-konventionen, til i Det Europæiske Fællesskabs interesse at undertegne protokollen om ændring af den nævnte konvention,

- dels en afgørelse om bemyndigelse af de medlemsstater, der er kontraherende parter i Paris-konventionen, til i Det Europæiske Fællesskabs interesse at ratificere eller tiltræde protokollen om ændring af den nævnte konvention.

2003/0150 (AVC)

Forslag til RÅDETS AFGØRELSE om bemyndigelse af de medlemsstater, der er kontraherende parter i Paris-konventionen af 29. juli 1960 om ansvar over for tredjemand på den nukleare energis område, til i Det Europæiske Fællesskabs interesse at ratificere eller tiltræde protokollen om ændring af den nævnte konvention

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 61, litra c), artikel 67, stk. 5, og artikel 300, stk. 2, første afsnit, og stk. 3, andet afsnit,

under henvisning til forslag fra Kommissionen [4],

[4] EUT C ... af ..., s. ...

under henvisning til samstemmende udtalelse fra Europa-Parlamentet [5], og

[5] EUT C ... af ..., s. ...

ud fra følgende betragtninger:

(1) Protokollen om ændring af konventionen af 29. juli 1960 om ansvar over for tredjemand på den nukleare energis område, ændret ved tillægsprotokollen af 28. januar 1964 og protokollen af 16. november 1982 (i det følgende benævnt "Paris-konventionen") er blevet forhandlet med henblik på at tilsikre personer, der lider skade ved nukleare ulykker, bedre erstatning. Den fastsætter en forhøjelse af erstatningsbeløbene og udvidelse af ordningen for civilretligt ansvar på den nukleare energis område til også at omfatte miljøskader.

(2) I overensstemmelse med Rådets forhandlingsdirektiver af 13. september 2002 har Kommissionen på Fællesskabets vegne inden for de områder, der henhører under Fællesskabet kompetence, ført forhandlinger om protokollen om ændring af Paris-konventionen. Rådets forhandlingsdirektiver fastsatte dog ikke forhandling af en bestemmelse, der skulle muliggøre Fællesskabets tiltrædelse af protokollen.

(3) Protokollen er blevet endeligt vedtaget af de kontraherende parter i Paris-konventionen Teksten til protokollen er i overensstemmelse med Rådets forhandlingsdirektiver.

(4) Fællesskabet har enekompetence med hensyn til ændringen af Paris-konventionens artikel 13, for så vidt denne ændring berører de regler, der er fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område. Medlemsstaterne bevarer deres kompetence på de af protokollen omfattede områder, der ikke berører fællesskabsretten. I betragtning af ændringsprotokollens sagsområder og formål kan der ikke være tale om at adskille accepten af de bestemmelser i konventionen, der hører under Fællesskabets kompetence, fra accepten af de bestemmelser, der hører under medlemsstaternes kompetence.

(5) Protokollen om ændring af Paris-konventionen er af ganske særlig betydning, idet den gør det muligt at forbedre den skadeserstatning, der ydes som følge af nukleare ulykker, hvilket er i Fællesskabets og medlemsstaternes interesse.

(6) De medlemsstater, der er kontraherende parter i konventionen, undertegnede protokollen på Fællesskabets vegne den...... 2003 i overensstemmelse med Rådets afgørelse .../.../EF af ....2003 [6] med forbehold af eventuel senere indgåelse.

[6] EUT L ... af ..., s. ...

(7) Paris-konventionen og ændringsprotokollen dertil er ikke åben for regionale organisationers deltagelse. Derfor er Fællesskabet ikke i stand til hverken at undertegne og ratificere eller tiltræde protokollen. På denne baggrund er det berettiget, at medlemsstaterne i Fællesskabets interesse helt undtagelsesvist ratificerer eller tiltræder protokollen.

(8) Der er dog tre EF-medlemsstater, nemlig Irland, Luxembourg og Østrig, som ikke er parter i Paris-konventionen. I betragtning af at protokollen ændrer Paris-konventionen, og at forordning (EF) nr. 44/2001 bemyndiger de medlemsstater, der er bundet af denne konvention, til fortsat at anvende denne konventions kompetenceregler, anses det for objektivt berettiget undtagelsesvist at tillade, at disse tre medlemsstater ikke bliver parter i protokollen. Derfor er det nødvendigt, at de medlemsstater, der er parter i Paris-konventionen, i Fællesskabets interesse og på de i denne afgørelse fastsatte betingelser, ratificerer eller tiltræder protokollen om ændring af Paris-konventionen.

(9) De medlemsstater som er kontraherende parter i Paris-konventionen bør, i Fællesskabets interesse og i overensstemmelse med de vilkår der fastsættes med denne beslutning, ratificere eller tilslutte sig protokollen.

(10) Anvendelsen af protokollens bestemmelser vil for Det Europæiske Fællesskabs vedkommende være begrænset til de medlemsstater, der på nuværende tidspunkt er kontraherende parter i Paris-konventionen.

(11) Forordning (EF) 44/2001 er bindende for Det Forenede Kongerige og Irland, som altså deltager i vedtagelsen af denne afgørelse. Det Forenede Kongerige deltager desuden i anvendelsen af denne afgørelse.

(12) I henhold til artikel 1 og 2 i protokollen om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af denne afgørelse, som altså ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark -

TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:

Artikel 1

1. Uden at det i øvrigt berører Fællesskabets kompetence ratificerer eller tiltræder de medlemsstater, der på nuværende tidspunkt er kontraherende parter i Paris-konventionen, i Det Europæiske Fællesskabs interesse protokollen om ændring af den nævnte konvention.

2. Teksten til protokollen om ændring af Paris-konventionen er knyttet til denne afgørelse.

3. I denne afgørelse forstås ved "medlemsstat" alle medlemsstater, som på nuværende tidspunkt er parter i Paris-konventionen, med undtagelse af Danmark.

Artikel 2

1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til inden for en rimelig frist at deponere deres instrumenter for ratifikation eller tiltrædelse af protokollen hos Generalsekretariatet for Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling, om muligt inden den 31. december 2008.

2. Medlemsstaterne underretter inden den 31 december 2006 Rådet og Kommissionen om, hvornår de forventer at have afsluttet deres ratifikations- eller tiltrædelsesprocedurer.

3. Medlemsstaterne tilstræber at holde hinanden underrettet om forløbet af deres ratifikations- eller tiltrædelsesprocedurer.

Artikel 3

Ved ratifikationen eller tiltrædelsen af protokollen om ændring af Paris-konventionen underretter medlemsstaterne skriftligt Generalsekretariatet for Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling om, at ratifikationen eller tiltrædelsen er sket i overensstemmelse med denne afgørelse.

Udfærdiget i Bruxelles, den

På Rådets vegne

Formand

BILAG

PARIS-KONVENTIONENS KONTRAHERENDE PARTER

ÆNDRINGSPROTOKOL

TIL KONVENTIONEN OM ANSVAR OVER FOR TREDJEMAND PÅ DEN NUKLEARE ENERGIS OMRÅDE AF 29. JULI 1960 SOM ÆNDRET VED TILLÆGSPROTOKOL AF 28. JANUAR 1964 OG VED PROTOKOL AF 16. NOVEMBER 1982

[NEA/LEG/CPPC(98)10/FINAL/REV1]

REGERINGERNE i Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Belgien, Kongeriget Danmark, Kongeriget Spanien, Republikken Finland, Den Franske Republik, Den Hellenske Republik, Den Italienske Republik, Kongeriget Norge, Kongeriget Nederlandene, Den Portugisiske Republik, Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, Kongeriget Sverige, Det Schweiziske Forbund og Republikken Tyrkiet,

SOM TAGER I BETRAGTNING, at det er ønskeligt at ændre Konventionen om ansvar over for tredjemand på den nukleare energis område, indgået i Paris den 29. juli 1960 inden for rammerne af Organisationen for Europæisk Økonomisk Samarbejde, nu Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling, som ændret ved tillægsprotokol undertegnet i Paris den 28. januar 1964 og ved protokol undertegnet i Paris den 16. november 1982,

ER BLEVET ENIGE om følgende:

I

Konventionen af 29. juli 1960 om ansvar over for tredjemand på den nukleare energis område, som ændret ved tillægsprotokol af 28. januar 1964 og ved protokol af 16. november 1982, ændres på følgende måde:

A. Artikel 1, litra a), nr. i) og ii) affattes således:

i) "nuklear ulykke": enhver hændelse - eller række af hændelser med samme oprindelse - som forvolder nuklear skade.

ii) "nukleart anlæg": reaktorer, undtagen reaktorer, der benyttes i transportmidler; fabrikker til fremstilling eller behandling af nuklear substans; fabrikker til adskillelse af nukleart brændsels isotoper; fabrikker til oparbejdning af bestrålet nukleart brændsel; anlæg til opbevaring af nuklear substans, bortset fra opbevaring i forbindelse med transport af nuklear substans; anlæg til bortskaffelse af nuklear substans; sådanne reaktorer, fabrikker eller anlæg, der er under nedlæggelse; samt sådanne andre anlæg, hvori der findes nukleart brændsel eller radioaktivt produkt eller affald, som organisationens Styrelseskomite for Atomenergi (herefter benævnt "styrelseskomiteen") til enhver tid måtte bestemme; enhver kontraherende part kan beslutte, at to eller flere nukleare anlæg, som tilhører den samme anlægsindehaver, og som er beliggende inden for det samme område, samt enhver anden lokalitet inden for området, hvor der findes nukleart brændsel, radioaktive produkter eller radioaktivt affald, skal anses som ét nukleart anlæg.

B. I artikel 1, litra a) tilføjes følgende som nr. vii), viii), ix) og x):

vii) "nuklear skade":

1. tab af menneskeliv eller personskade

2. tab af ejendom eller tingsskade.

Ved "nuklear skade" forstås endvidere, i det omfang det er fastlagt i lovgivningen i det land, hvor den kompetente domstol har sit sæde:

3. økonomisk tab, der skyldes tab eller skade som anført i punkt 1 eller 2, men som ikke er omfattet af disse punkter, hvis det rammer en person, der har ret til at fremsætte erstatningskrav for sådanne tab eller skader

4. udgifter til foranstaltninger til genopretning efter miljøskader, medmindre skaderne er ubetydelige, hvis sådanne foranstaltninger faktisk er eller vil blive truffet, og i det omfang de ikke er omfattet af punkt 2

5. indkomsttab, der kan henføres til en direkte økonomisk interesse i anvendelse eller udnyttelse af det pågældende miljø, og som forårsages af en betydelig forringelse af det, i det omfang tabet ikke er omfattet af punkt 2

6. udgifter til forebyggende foranstaltninger og yderligere tab eller skade som følge af sådanne foranstaltninger.

For så vidt angår punkt 1 til 5, gælder definitionen i det omfang, skaden eller tabet opstår af eller fremkommer ved ioniserende stråling, der udsendes fra en strålingskilde i et nukleart anlæg eller udsendes fra nukleart brændsel, nukleare produkter eller nukleart affald i - eller nuklear substans, der kommer fra, har oprindelse i eller sendes til - et nukleart anlæg, uanset om dette er en følge af stoffets radioaktivitet eller af en kombination af radioaktivitet og giftighed, sprængfarlighed eller andre farlige egenskaber ved stoffet.

viii) "foranstaltninger til genopretning": rimelige foranstaltninger, der er godkendt af de kompetente myndigheder i den stat, hvor foranstaltningerne træffes, og som sigter mod at genoprette eller tilbageføre beskadigede eller ødelagte dele af miljøet eller, i tilfælde hvor det er rimeligt, at tilføre miljøet modsvarigheden til disse dele. Hvem der har ret til at træffe sådanne foranstaltninger, afgøres af lovgivningen i den stat, hvor den nukleare skade er sket.

ix) "forebyggende foranstaltninger": rimelige foranstaltninger, der træffes af enhver person, efter at der er sket en nuklear ulykke eller en hændelse, der skaber en alvorlig og overhængende fare for nuklear skade, for at forebygge eller minimere nuklear skade som anført i nr. vii), punkt 1 til 5, med forbehold af de kompetente myndigheders godkendelse, hvis lovgivningen i den stat, hvor foranstaltningerne er truffet, kræver det.

x) "rimelige foranstaltninger": foranstaltninger, som efter lovgivningen i det land, hvor den kompetente domstol har sit sæde, er passende og står i et rimeligt forhold til formålet under hensyntagen til alle omstændigheder, f.eks.:

1. arten og omfanget af den nukleare skade eller, hvor der er tale om forebyggende foranstaltninger, arten og omfanget af risikoen for nuklear skade

2. hvor effektive sådanne foranstaltninger på det tidspunkt, hvor de iværksættes, kan forventes at blive og

3. relevant teknisk og videnskabelig sagkundskab.

C. Artikel 2 affattes således:

a) Denne konvention finder anvendelse på nuklear skade, der opstår på territorier eller folkeretligt etablerede havzoner, der tilhører, eller - undtagen på territorier tilhørende ikke-kontraherende stater, der ikke er nævnt i nr. ii) til iv) - på skibe eller fly, der er registreret i:

i) en kontraherende part

ii) en ikke-kontraherende stat, som på ulykkestidspunktet er kontraherende part i Wien-konventionen om civilretligt ansvar for atomskader af 21. maj 1963 med de senere ændringer, som er gældende for den pågældende part, og i fællesprotokollen vedrørende anvendelse af Wien-konventionen og Paris-konventionen af 21. september 1988, dog forudsat at den kontraherende part i Paris-konventionen, på hvis territorium den ansvarlige indehavers anlæg er beliggende, er kontraherende part i fællesprotokollen

iii) en ikke-kontraherende stat, som på ulykkestidspunktet ikke har noget nukleart anlæg på sit område eller i nogen havområder, som parten har etableret efter folkerettens regler, eller

iv) en anden ikke-kontraherende stat, som på ulykkestidspunktet har gældende retsforskrifter om erstatningsansvar for nuklear skade, som rummer tilsvarende gensidige fordele, og som bygger på principper, der er identiske med denne konventions principper, herunder ansvar uden skyld hos den ansvarlige indehaver, indehaverens eneansvar eller en tilsvarende bestemmelse, enekompetence hos den kompetente domstol, ligebehandling af alle ofre for en nuklear ulykke, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, fri overførsel af erstatninger, renter og omkostninger.

b) Denne artikel hindrer ikke en kontraherende part, på hvis territorium den ansvarlige indehavers nukleare anlæg er beliggende, i at give denne konvention et bredere anvendelsesområde i sin lovgivning.

D. Artikel 3 affattes således:

a) Indehaveren af et nukleart anlæg er i henhold til denne konvention ansvarlig for anden nuklear skade end:

i) skade på det nukleare anlæg selv og på andre nukleare anlæg, herunder nukleare anlæg under opførelse, der befinder sig på samme område som det pågældende anlæg, og

ii) skade på ejendom på samme område, som anvendes eller skal anvendes i forbindelse med et sådant anlæg

når det bevises, at skaden skyldes en nuklear ulykke, der er sket i anlægget eller i forbindelse med nuklear substans fra anlægget, jf. dog artikel 4.

b) Når en nuklear skade forvoldes af en nuklear ulykke og en ulykke, der ikke er en nuklear ulykke, tilsammen, anses den del af skaden, der forvoldes af den ikke-nukleare ulykke, i det omfang den ikke med rimelighed kan udskilles fra den nukleare skade, der er forvoldt af den nukleare ulykke, for at være nuklear skade forvoldt af den nukleare ulykke. Når en nuklear skade forvoldes af en nuklear ulykke og et tilfælde af emission af ioniserende stråling, der ikke er omfattet af denne konvention, tilsammen, begrænses eller på anden måde påvirkes det erstatningsansvar, der påhviler personer i forbindelse med det pågældende tilfælde af emission af ioniserende stråling, på ingen måde af denne konvention.

E. I artikel 4 ændre litrabetegnelserne således: litra c) bliver til litra d), og litra d) til litra e), og der indsættes følgende som nyt litra c):

c) Der kan kun overføres ansvar til indehaveren af et andet nukleart anlæg i henhold til litra a), nr. i) og ii), og litra b), nr. i) og ii), hvis den pågældende indehaver har en direkte økonomisk interesse i den nukleare substans, der er under transport.

F. I artikel 5 affattes litra b) og d) således:

b) Forvoldes nuklear skade ved en nuklear ulykke, som indtræffer i et nukleart anlæg, og vedrører ulykken kun nuklear substans, som opbevares i anlægget i forbindelse med transport af stoffet, er indehaveren af anlægget imidlertid ikke ansvarlig, dersom en anden anlægsindehaver eller person er ansvarlig i medfør af artikel 4.

d) Hvis en nuklear skade giver anledning til ansvar for mere end én indehaver i henhold til denne konvention, er de pågældende indehavere solidarisk ansvarlige; når et sådant ansvar opstår som følge af nuklear skade forvoldt af en nuklear ulykke, hvortil medvirker nuklear substans under transport i et og samme transportmiddel eller - i tilfælde af opbevaring i forbindelse med transport - i et og samme nukleare anlæg, er det højeste samlede beløb, for hvilket indehaverne er ansvarlige, dog det højeste beløb, som er fastsat for nogen af dem i medfør af artikel 7. Ingen indehaver kan i noget tilfælde pålægges at betale mere for en nuklear ulykke end det beløb, der er fastsat for ham i medfør af artikel 7.

G. I artikel 6 affattes litra c) og e) således:

c) i) Intet i denne konvention berører det ansvar, der påhviler:

1. nogen enkeltperson for nuklear skade forvoldt ved en nuklear ulykke, for hvilken anlægsindehaveren i medfør af artikel 3, litra a), eller artikel 9 ikke er ansvarlig efter denne konvention, og som er en følge af en handling eller undladelse foretaget af den pågældende person i den hensigt at forvolde skade

2. en person, der er behørigt autoriseret til at drive en reaktor i et transportmiddel, for nuklear skade forvoldt ved en nuklear ulykke, i tilfælde hvor en anlægsindehaver ikke er ansvarlig for skaden i henhold til artikel 4, litra a), nr. iii), eller artikel 4, litra b), nr. iii).

ii) Anlægsindehaveren er ikke ansvarlig uden for denne konvention for nuklear skade forvoldt ved en nuklear ulykke.

e) Hvis indehaveren beviser, at den nukleare skade helt eller delvis er forvoldt af den person, der har lidt skaden, enten ved grov uagtsomhed eller ved en handling eller undladelse med forsæt til at forvolde skade, kan den kompetente domstol, hvis den nationale lovgivning giver mulighed for det, helt eller delvis fritage indehaveren for erstatningspligten for den skade, den pågældende person har lidt.

H. Artikel 7 affattes således:

a) Hver kontraherende part fastsætter i sin lovgivning, at indehaverens erstatningsansvar for nuklear skade forvoldt af en given nuklear ulykke ikke er mindre end 700 mio. EUR.

b) Uanset litra a) og uanset artikel 21, litra c), kan enhver kontraherende part

i) under hensyn til karakteren af det nukleare anlæg og de sandsynlige følger af en nuklear ulykke forvoldt af dette, fastsætte et lavere beløb for erstatningsansvaret i forbindelse med det pågældende nukleare anlæg, forudsat at dette beløb i intet tilfælde er lavere end 70 mio. EUR, og

ii) under hensyn til karakteren af den omhandlede nukleare substans og de sandsynlige følger af en nuklear ulykke forvoldt af denne, fastsætte et lavere beløb for erstatningsansvaret i forbindelse med transport af den nukleare substans, forudsat at dette beløb i intet tilfælde er lavere end 80 mio. EUR.

c) Erstatning for nuklear skade på det transportmiddel, i hvilket den omhandlede nukleare substans befandt sig på tidspunktet for den nukleare ulykke, medfører ikke, at anlægsindehaverens ansvar for anden nuklear skade reduceres enten til et beløb, der er lavere end 80 mio. EUR, eller til et højere beløb fastsat i en kontraherende parts lovgivning.

d) Det beløb for erstatningsansvaret, der fastsættes efter litra a) eller b) eller efter artikel 21, litra c), for indehavere af nukleare anlæg på en kontraherende parts territorium, og bestemmelserne i en kontraherende parts eventuelle lovgivning i medfør af litra c) gælder for disse indehaveres erstatningsansvar, uanset hvor den nukleare ulykke indtræffer.

e) En kontraherende part kan gøre transport af nuklear substans gennem sit territorium betinget af, at den fremmede anlægsindehavers højeste erstatningsansvarsbeløb hæves, hvis parten mener, at den gældende beløbsgrænse ikke giver tilstrækkelig dækning for risikoen for en nuklear ulykke under transporten, forudsat at det således forhøjede højeste beløb ikke overskrider det højeste beløb for erstatningsansvar, der gælder for indehavere af nukleare anlæg på partens territorium.

f) Litra e) gælder ikke for

i) søtransport, hvor der efter folkeretten er ret til at søge nødhavn i den kontraherende parts havne eller ret til uskadelig passage gennem partens territorium, eller

ii) lufttransport, hvor der i henhold til overenskomst eller efter folkeretten er ret til overflyvning af eller landing på den kontraherende parts territorium.

g) I tilfælde, hvor konventionen gælder for en ikke-kontraherende stat, jf. artikel 2, litra a), nr. iv), kan en kontraherende part fastsætte beløb for erstatningsansvar ved nuklear skade, der er lavere end de mindstebeløb, der er fastsat i medfør af denne artikel eller artikel 21, litra c), i det omfang sådanne stater ikke yder modsvarende fordele af tilsvarende størrelse.

h) Renter og sagsomkostninger, der tilkendes af en domstol i erstatningssager under denne konvention, anses ikke for at være erstatning i denne konventions forstand, men betales af indehaveren i tillæg til beløb, for hvilke han er ansvarlig henhold til denne artikel.

i) De i denne artikel nævnte beløb kan omregnes til de enkelte staters valutaer i afrundede tal.

j) Hver kontraherende part sikrer, at skadelidte kan gøre deres ret til erstatning gældende uden at være nødt til at anlægge særskilt sag for hver kilde til erstatningsmidler.

I. Artikel 8 affattes således:

a) Ret til erstatning i medfør af denne konvention forældes eller bortfalder, dersom sag ikke er anlagt

i) inden 30 år fra tidspunktet for den nukleare ulykke, når der er tale om tab af menneskeliv eller personskade

ii) inden ti år fra tidspunktet for den nukleare ulykke, når der er tale om anden nuklear skade.

b) Der kan imidlertid ved national lov fastsættes en tidsfrist, der er længere end fastsat i litra a), nr. i) eller ii), dersom den kontraherende part, på hvis territorium den ansvarlige indehavers nukleare anlæg er belig gende, har truffet foranstaltninger til at dække indehaverens ansvar med hensyn til erstatningssøgsmål, der er påbegyndt efter udløbet af fristen i litra a), nr. i) eller ii), og inden for den længere tidsfrist.

c) Men hvis der er fastsat en længere frist i overensstemmelse med litra b), må et erstatningssøgsmål, der iværksættes inden for denne frist, i intet tilfælde påvirke den ret til erstatning, som i medfør af denne konvention tilkommer nogen, der har anlagt sag mod anlægsindehaveren

i) inden for 30-årsfristen, når der er tale om personskade eller tab af menneskeliv

ii) inden for tiårsfristen, når der er tale al anden nuklear skade.

d) Der kan ved national lov fastsættes en frist for forældelse eller bortfald af erstatningsretten i henhold til denne konvention på ikke under tre år, således at fristen regnes enten fra det tidspunkt, da den, der er ramt af nuklear skade, kendte såvel den nukleare skade som den ansvarlige indehaver, eller fra det tidspunkt, da skadelidte med rimelighed burde have haft dette kendskab; den frist, der er fastsat i henhold til denne artikels litra a) og b), må dog ikke overskrides.

e) I tilfælde, hvor bestemmelserne i artikel 13, litra f), nr. ii), finder anvendelse, forældes eller bortfalder retten til erstatning imidlertid ikke, såfremt der inden for fristen, jf. litra a), b) eller c), enten

i) før den i artikel 17 omhandlede internationale domstol har truffet beslutning, er rejst sag ved en af de domstole, blandt hvilke den internationale domstol kan vælge; såfremt den internationale domstol bestemmer, at den kompetente domstol er en anden end den, ved hvilken sag allerede er anlagt, kan den fastsætte en frist, inden hvilken sagen skal være anlagt ved den således udpegede kompetente domstol; eller

ii) er rettet anmodning til kontraherende part om at foranledige, at der af den internationale domstol træffes afgørelse om, hvilken domstol der skal være kompetent ifølge artikel 13, litra c), nr. ii), og sag anlægges efter en sådan afgørelse inden for den tidsfrist, som den internationale domstol måtte fastsætte.

f) Medmindre det modsatte bestemmes ved national lov, kan enhver person, som har lidt nuklear skade ved en nuklear ulykke, og som har rejst erstatningssag inden for den i denne artikel bestemte tidsfrist, ændre sit krav som følge af enhver forværring af den nukleare skade efter udløbet af denne frist, forudsat at endelig dom ikke forinden er afsagt af den kompetente domstol.

J. Artikel 9 affattes således:

Anlægsindehaveren er ikke ansvarlig for skade forvoldt ved en nuklear ulykke, som direkte skyldes krigshandling, fjendtligheder, borgerkrig, eller oprør.

K. Artikel 10 affattes således:

a) Til dækning af ansvaret i medfør af denne konvention stilles der krav om, at indehaveren tegner og opretholder forsikring eller anden økonomisk sikkerhed på det beløb, der er fastsat efter artikel 7, litra a), artikel 7, litra b), eller artikel 21, litra c), af en type og på vilkår, der fastsættes af den kompetente offentlige myndighed.

b) Når anlægsindehaverens ansvar ikke er begrænset til at bestemt beløb, fastsætter den kontraherende part, på hvis territorium den ansvarlige indehavers nukleare anlæg er beliggende en grænse for den økonomiske sikkerhed, som den ansvarlige indehaver skal stille, forudsat at denne grænse ikke ligger lavere end det beløb, der henvises til i artikel 7, litra a) eller b).

c) Den kontraherende part, på hvis territorium den ansvarlige indehavers nukleare anlæg er beliggende, sikrer, at der udbetales erstatning for nuklear skade, når krav herpå er godtgjort over for indehaveren, ved at stille de nødvendige midler til rådighed i det omfang, forsikring eller anden økonomisk sikkerhed ikke foreligger eller er utilstrækkelig til at dække kravene, således at der er dækning for et beløb, der ikke er mindre end beløbet i artikel 7, litra a), eller artikel 21, litra c).

d) Ingen forsikrer eller anden økonomisk garant må midlertidigt eller endeligt kunne bringe den i litra a) eller b) nævnte forsikring eller anden økonomisk garanti til ophør uden skriftligt at have givet meddelelse med mindst to måneders varsel til den kompetente offentlige myndighed eller, for så vidt forsikringen eller den økonomiske garanti vedrører transport af nuklear substans, så længe den pågældende transport varer.

e) De fra forsikring, genforsikring eller anden økonomisk garanti hidrørende beløb må kun anvendes til erstatning for nuklear skade forvoldt ved en nuklear ulykke.

L. Artikel 12 affattes således:

Erstatning, som skal betales i medfør af denne konvention, forsikrings- og genforsikringspræmier, beløb hidrørende fra forsikring, genforsikring eller anden økonomisk sikkerhed, som kræves i medfør af artikel 10, samt de i artikel 7 h) omhandlede renter og sagsomkostninger skal frit kunne overføres mellem de kontraherende parters valutaområder.

M. Artikel 13 affattes således:

a) Når intet andet er fastlagt i denne artikel, kan søgsmål i medfør af artikel 3, artikel 4 og artikel 6, litra a), kun påkendes ved domstolene i den kontraherende stat, på hvis territorium den nukleare ulykke fandt sted.

b) Finder der en nuklear ulykke sted i en kontraherende part eksklusive økonomiske zone eller, i tilfælde af at en sådan zone ikke er fastlagt, i en zone, der ikke går uden for grænserne for en eksklusiv økonomisk zone, hvis en sådan skulle blive fastlagt, påkendes søgsmål vedrørende nuklear skade forvoldt af denne nukleare ulykke inden for denne konventions anvendelsesområde udelukkende af den pågældende parts domstole, forudsat at organisationens generalsekretær har modtaget notifikation om en sådan zone fra den pågældende kontraherende part forud for den nukleare ulykke. Intet i dette litra må fortolkes som om det giver ret til at udøve jurisdiktion eller til at afgrænse et havområde på en måde, der strider mod den internationale havret.

c) Hvis en nuklear ulykke finder sted uden for de kontraherende parters territorium, eller hvis den finder sted i et område, for hvilket der ikke er foretaget nogen anmeldelse i medfør af litra b), eller hvis ulykkesstedet ikke med sikkerhed kan fastslås, påkendes sådanne søgsmål ved den kontraherende parts domstole, på hvis territorium den ansvarlige indehavers anlæg er beliggende.

d) Finder en nuklear ulykke sted i et område, for hvilket omstændighederne i artikel 17, litra d), gør sig gældende, påkendes sager vedrørende ulykken af de domstole, som den i artikel 17 nævnte internationale domstol på begæring af en kontraherende part udpeger som domstolene hos den kontraherende part, der har den nærmeste tilknytning til og er mest berørt af ulykkens følger.

e) Hverken udøvelse af påkendelsesbeføjelse i henhold til denne artikel eller notifikation af en zone, jf. litra b), skaber ret eller pligt eller danner præcedens, hvad angår fastlæggelse af søgrænser mellem stater med kyster over for eller ved siden af hinanden.

f) Dersom påkendelsen i medfør af litra a), b) eller c) ville tilkomme domstolene i mere end én af de kontraherende stater, tilkommer påkendelsen,

i) hvis den nukleare ulykke finder sted delvis uden for nogen kontraherende parts territorium og delvis på en enkelt kontraherende parts territorium, domstolene hos den pågældende kontraherende part, og

ii) i alle andre tilfælde de domstole, som den i artikel 17 nævnte internationale domstol efter begæring af en berørt kontraherende part udpeger som domstolene hos den kontraherende part, der har den nærmeste tilknytning til og er mest berørt af ulykkens følger.

g) Den kontraherende part, hvis domstole har påkendelsesbeføjelse, sikrer i forbindelse med søgsmål om erstatning for nuklear skade, at:

i) enhver stat kan anlægge erstatningssag på vegne af personer, der har lidt nuklear skade og er statsborgere i den pågældende stat eller har deres bopæl eller opholdssted på statens territorium, og som har givet deres samtykke til det, og

ii) enhver person kan anlægge sag for at gøre rettigheder gældende, der efter denne konvention er erhvervet ved subrogation eller overdragelse.

h) Den kontraherende part, hvis domstole har påkendelsesbeføjelse efter denne konvention, sikrer, at kun én af dens domstole har kompetencen til at påkende sager om erstatning for nuklear skade, der skyldes samme nukleare ulykke, idet kriterierne for en sådan udvælgelse fastlægges i den pågældende kontraherende parts nationale lovgivning.

i) Domme, som efter domsforhandling eller udeblivelse er afsagt af den i medfør af denne artikel kompetente domstol, kan, når de kan fuldbyrdes i henhold til den af domstolen anvendte ret, tillige fuldbyrdes på enhver af de øvrige parters territorium, så snart de af den pågældende kontraherende part krævede formaliteter er opfyldt. Sagens omstændigheder må ikke underkastes yderligere behandling. De foregående bestemmelser finder ikke anvendelse på domme, som kun har foreløbig eksekutionskraft.

j) Såfremt der anlægges sag mod en kontraherende part i medfør af denne konvention, kan den pågældende kontraherende part, bortset fra eksekutionsskridt, ikke påberåbe sig jurisdiktionel immunitet over for den i medfør af denne artikel kompetente domstol.

N. Artikel 14, litra b), affattes således:

b) Ved »national ret« og »national lov (lovgivning)« forstås den ret eller den lov (lovgivning), som gælder i den stat, hvis domstole i henhold til denne konvention er kompetente til at påkende krav opstået ved en nuklear ulykke, bortset fra lovvalgsregler vedrørende sådanne krav. Denne ret og lov (lovgivning) finder anvendelse på alle spørgsmål af såvel materialretlig som processuel art, for hvilke denne konvention ikke indeholder særlige bestemmelser.

O. Artikel 15, litra b), affattes således:

b) For så vidt erstatning for nuklear skade, der overstiger de i artikel 7 omhandlede 700 mio. EUR, vil enhver sådan foranstaltning i en hvilken som helst form kunne træffes under anlæggelse af vilkår, som kan afvige fra denne konventions bestemmelser.

P. Efter artikel 16 indføjes følgende som artikel 16 a:

Artikel 16 a

Denne konvention berører ikke en kontraherende parts almindelige folkeretlige rettigheder og pligter.

Q. Artikel 17 affattes således:

a) Opstår der strid mellem to eller flere kontraherende parter om denne konventions fortolkning eller anvendelse, rådfører stridens parter sig med hinanden for at finde en mindelig løsning ved forhandling eller på anden måde.

b) Bilægges en strid som anført i litra a) ikke inden for seks måneder, efter at en af parterne i den har erkendt dens eksistens, mødes de kontraherende parter for at bistå parterne i striden med at finde en mindelig løsning.

c) Ifald der ikke er fundet en løsning på striden inden for tre måneder efter det i litra b) nævnte møde, forelægges striden efter begæring fra en af dens parter for den internationale domstol, European Nuclear Energy Tribunal, der er oprettet ved konventionen af 20. december 1957 om tilvejebringelse af sikkerhedskontrol på atomenergiens område.

d) Uenigheder om dragning af søgrænser falder uden for denne konventions anvendelsesområde.

R. Artikel 18 affattes således:

a) Forbehold med hensyn til en eller flere af denne konventions bestemmelser kan tages på et hvilket som helst tidspunkt forud for dens ratifikation, accept, godkendelse eller tiltrædelse eller forud for meddelelse afgivet i medfør af artikel 23 for ethvert af de i meddelelsen omhandlede territorier og kan kun tilstedes, hvis ordlyden af disse forbehold udtrykkelig er godkendt af signatarmagterne.

b) En sådan godkendelse skal ikke kræves af en signatarmagt, som ikke selv har ratificeret, accepteret eller godkendt denne konvention inden for et tidsrum af 1 år efter den dato, da organisationens generalsekretær har underrettet den pågældende signatarmagt om et sådant forbehold i overensstemmelse med artikel 24.

c) Ethvert forbehold, der er tilstedt i henhold til denne artikel, kan på et hvilket som helst tidspunkt tilbagekaldes ved meddelelse stilet til organisationens generalsekretær.

S. Artikel 19 affattes således:

a) Denne konvention skal ratificeres, accepteres eller godkendes. Ratifikations-, accept- eller godkendelsesinstrumenterne deponeres hos organisationens generalsekretær.

b) Denne konvention træder i kraft, når mindst fem signatarmagter har deponeret deres ratifika tions-, accept- eller godkendelsesinstrumenter. For hver signatarmagt, som ratificerer, accepterer eller godkender senere, træder konventionen i kraft ved deponeringen af dens ratifikations-, accept- eller godkendelsesinstrument.

T. Artikel 20 affattes således:

Ændringer i denne konvention vedtages ved indbyrdes overenskomst mellem alle kontraherende parter. De træder i kraft, når de er ratificeret, accepteret eller godkendt af to tredjedele af de kontraherende parter. For hver kontraherende part, der ratificerer, accepterer eller godkender senere, træder de i kraft den dag, de således ratificeres, accepteres eller godkendes.

U. I artikel 21 tilføjes der følgende nye litra c):

c) Uanset artikel 7, litra a), kan en regering, der ikke er signatarmagt i denne konvention, men tiltræder konventionen efter den 1. januar 1999, i sin lovgivning fastsætte, at en anlægsindehavers ansvar for nuklear skade, der forvoldes af en enkelt nuklear ulykke, i en periode på højst fem år fra vedtagelsen af ændringsprotokollen af ... (dato) til denne konvention kan begrænses til et overgangsbeløb på ikke under 350 mio. EUR for så vidt angår en nuklear ulykke, der finder sted i den periode.

V. I artikel 22 ændres litra c) til litra d), og der indsættes følgende som nyt litra c):

c) De kontraherende parter rådfører sig med hinanden hvert femte år efter konventionens ikrafttræden om alle de spørgsmål af fælles interesse, som anvendelsen af denne konvention rejser, og særlig for at drøfte, om konventionens beløb for ansvar og økonomisk sikkerhed bør hæves.

W. Artikel 23, litra b), affattes således:

b) Enhver signatarmagt eller kontraherende part kan ved sin undertegnelse, ratifikation, accept, godkendelse eller tiltrædelse af denne konvention eller på ethvert senere tidspunkt meddele organisationens generalsekretær, at denne konvention skal finde anvendelse på sådanne af dens territorier, herunder territorier, for hvis internationale forbindelser den er ansvarlig, for hvilke denne konvention ikke finder anvendelse i medfør af denne artikels litra a), og som er nævnt i meddelelsen. Enhver sådan meddelelse kan, for så vidt angår et hvilket som helst af de deri nævnte territorier, tilbagekaldes med 1 års varsel herom til organisationens generalsekretær.

X. Artikel 24 affattes således:

Organisationens generalsekretær giver alle signatarmagter og tiltrædende regeringer meddelelse om modtagelsen af ethvert dokument angående ratifikation, accept, godkendelse, tiltrædelse eller tilbagekaldelse, om enhver meddelelse i medfør af artikel 13, litra b), og artikel 23, om styrelseskomiteens beslutninger i medfør af artikel 1, litra a), nr. ii), artikel 1, litra a), nr. iii), og artikel 1, litra b), om denne konventions ikrafttrædelsesdato, om ordlyden af ændringer i konventionen og sådanne ændringers ikrafttrædelsesdato samt om ethvert forbehold taget i henhold i artikel 18.

Y. I nedenstående artikler ændres ordet "skade" til "nuklear skade":

Artikel 4, litra a) og b)

Artikel 5, litra a) og c)

Artikel 6, litra a), b), d), f) og h)

Z. I den franske udgave ændres i artikel 4, første punktum, ordet "stockage" til "entreposage", og i samme artikel ændres ordet "transportées" til "en cours de transport". I den engelske udgave ændres i artikel 6, litra h), ordet "workmen's" til "workers".

AA. Konventionens bilag II udgår.

II

a) I forholdet mellem de parter, som har tiltrådt denne protokol, skal protokollens bestemmelser udgøre en integrerende del af konventionen af 29. juli 1960 om ansvar over for tredjemand på den nukleare energis område, som ændret ved tillægsprotokol af 28. januar 1964 (i det følgende benævnt "konventionen"), som herefter skal betegnes som "konventionen af 29. juli 1960 om ansvar for tredjemand på den nukleare energis område, som ændret ved tillægsprotokol af 28. januar 1964, ved protokol af 16. november 1982 og ved protokol af .................................................................................".

b) Denne protokol skal ratificeres, accepteres eller godkendes. Et ratifikations-, accept- eller godkendelsesinstrument deponeres hos generalsekretæren for Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling.

c) De stater, som undertegner denne protokol, og som allerede har ratificeret eller tiltrådt konventionen erklærer, at de har til hensigt at ratificere, acceptere eller godkende denne protokol så snart som muligt. De øvrige stater, som undertegner denne protokol, forpligter sig til at ratificere, acceptere eller godkende den samtidig med, at de ratificerer konventionen.

d) Denne protokol er åben for tiltrædelse i henhold til bestemmelserne i konventionens artikel 21. Tiltrædelser af konventionen godtages kun, hvis protokollen tiltrædes samtidig.

e) Denne protokol træder i kraft efter reglerne i konventionens artikel 20.

f) Generalsekretæren for Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling underretter alle signatarstater og tiltrædende regeringer om modtagelse af ratifikations-, accept-, godkendelses- eller tiltrædelsesinstrumenter til denne protokol.