Kommissionens meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og domstolene i EU's medlemsstater om anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82

(2004/C 101/04)

(EØS-relevant tekst)

I. MEDDELELSENS ANVENDELSESOMRÅDE

1. Denne meddelelse omhandler samarbejdet mellem Kommissionen og domstolene i EU's medlemsstater, når disse domstole anvender EF-traktatens artikel 81 og 82. I meddelelsen forstås ved "domstolene i EU's medlemsstater" (i det følgende benævnt "de nationale domstole") de retter i en EU-medlemsstat, der kan anvende EF-traktatens artikel 81 og 82, og som har bemyndigelse til at anmode De Europæiske Fællesskabers Domstol om at afgøre et præjudicielt spørgsmål i henhold til EF-traktatens artikel 234(1).

2. De nationale domstole kan anmodes om at anvende EF-traktatens artikel 81 eller 82 i retssager mellem privatpersoner, for eksempel vedrørende kontraktforhold eller skadeserstatning. De kan også fungere som retshåndhævende myndigheder eller som appelinstanser. En national domstol kan endog udpeges som en medlemsstats konkurrencemyndighed (i det følgende benævnt "den nationale konkurrencemyndighed") efter artikel 35, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003 (i det følgende også benævnt "forordningen")(2). I så fald er samarbejdet mellem de nationale domstole og Kommissionen ikke kun omfattet af denne meddelelse, men også af meddelelsen om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder(3).

II. DE NATIONALE DOMSTOLES ANVENDELSE AF EU's KONKURRENCEREGLER

A. DE NATIONALE DOMSTOLES KOMPETENCE TIL AT ANVENDE EU's KONKURRENCEREGLER

3. For så vidt som de nationale domstole har kompetence til at behandle en sag(4), har de også beføjelse til at anvende EF-traktatens artikel 81 og 82(5). Der erindres om, at EF-traktatens artikel 81 og 82 er grundlæggende retsregler, som er væsentlige for udførelsen af de opgaver, der påhviler Fællesskabet, og især for det indre markeds funktion(6). I henhold til Domstolen, hvor de nationale domstole efter national ret af egen drift skal inddrage anbringender, der støttes på en bindende national regel, som parterne ikke har påberåbt sig, må en sådan forpligtelse også gælde, såfremt der er tale om bindende fællesskabsregler, så som EU's konkurrenceregler. Det samme gælder, såfremt national ret giver domstolen mulighed for af egen drift at anvende den bindende retsregel. En national domstol skal anvende EU's konkurrenceregler selv om den part i sagen, som har interesse i, at de anvendes, ikke har påberåbt sig dem, når den har mulighed herfor i henhold til de nationale retsregler. Imidlertid pålægger fællesskabsretten ikke de nationale domstole en forpligtelse til af egen drift at inddrage et anbringende om, at fællesskabsbestemmelser er overtrådt, når en stillingtagen til et sådant anbringende ville tvinge dem til at se bort fra princippet om, at de ikke aktivt griber ind i procesførelsen, ved at gå ud over den afgrænsning af sagen, som parterne har foretaget, og ved at lægge andre faktiske forhold og omstændigheder til grund end dem, som den part i sagen, der har interesse i, at fællesskabsbestemmelserne anvendes, har fremført til støtte for sin påstand(7).

4. De nationale domstole kan, afhængigt af deres funktioner efter national ret, blive anmodet om at anvende EF-traktatens artikel 81 og 82 i forvaltningsretlige, civilretlige eller strafferetlige søgsmål(8). I tilfælde, hvor en fysisk eller juridisk person anmoder den nationale domstol om beskyttelse af sine rettigheder, spiller de nationale domstole en særlig rolle ved håndhævelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82, som adskiller sig fra Kommissionens eller de nationale konkurrencemyndigheders håndhævelse af reglerne i offentlighedens interesse(9). De nationale domstole kan nemlig erklære kontrakter ugyldige eller tilkende skadeserstatning i henhold til EF-traktatens artikel 81 og 82.

5. De nationale domstole kan anvende EF-traktatens artikel 81 og 82, uden at det er nødvendigt at anvende den nationale konkurrencelovgivning parallelt hermed. Når en national domstol anvender den nationale konkurrencelovgivning på aftaler, vedtagelser inden for virksomhedssammenslutninger eller samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater som omhandlet i EF-traktatens artikel 81, stk. 1(10), eller på enhver form for misbrug, der er forbudt ved EF-traktatens artikel 82, skal de dog også anvende EU's konkurrenceregler på aftalerne, vedtagelserne eller den pågældende praksis(11).

6. Forordningen giver ikke blot de nationale domstole beføjelser til at anvende EU's konkurrenceregler. En parallel anvendelse af de nationale konkurrenceregler på aftaler, vedtagelser inden for virksomhedssammenslutninger og samordnet praksis, der påvirker handelen mellem medlemsstater, må ikke føre til et andet resultat end anvendelsen af EU's konkurrenceret. Efter forordningens artikel 3, stk. 2, kan aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, der ikke er i strid med EF-traktatens artikel 81, stk. 1, eller som opfylder betingelserne i EF-traktatens artikel 81, stk. 3, heller ikke forbydes efter national konkurrenceret(12). På den anden side har EF-Domstolen fastslået, at aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, der er i strid med artikel 81, stk. 1, og ikke opfylder betingelserne i artikel 81, stk. 3, ikke kan håndhæves efter national ret(13). Forordningens artikel 3 indeholder ikke en tilsvarende pligt til at sikre overensstemmelse, når der er tale om parallel anvendelse af national konkurrenceret og EF-traktatens artikel 82 i forbindelse med ensidig adfærd. I tilfælde af modstridende bestemmelser vil det generelle princip, at EU-retten har forrang, dog betyde, at de nationale domstole ikke må anvende nationale lovbestemmelser, som strider mod en bestemmelse i EU-retten, uanset om den nationale bestemmelse blev vedtaget før eller efter EU-bestemmelsen(14).

7. Ud over anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82 har de nationale domstole også kompetence til at anvende retsakter, som EU-institutionerne vedtager i henhold til EF-traktaten eller i henhold til gennemførelsesbestemmelser til traktaten, hvis disse retsakter har direkte virkning. Det kan således ske, at de nationale domstole skal håndhæve Kommissionens beslutninger(15) eller forordninger om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis. Når de nationale domstole anvender disse konkurrenceregler, handler de inden for EU-rettens rammer og er derfor forpligtede til at overholde de generelle EU-retlige principper(16).

8. De nationale domstoles anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82 bygger ofte på komplicerede økonomiske og retlige vurderinger(17). Ved anvendelsen af EU's konkurrenceregler er de nationale domstole bundet af EU-domstolenes retspraksis og af Kommissionens forordninger om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis(18). Desuden er de nationale domstole bundet af Kommissionens anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82 i en bestemt sag, når de anvender EU's konkurrenceregler i samme sag samtidig med eller senere end Kommissionen(19). Endelig kan de nationale domstole, uden at det påvirker EF-Domstolens endelige fortolkning af EF-traktaten, finde retningslinjer i Kommissionens forordninger og beslutninger, der indeholder elementer svarende til den sag, de er i færd med at behandle, samt i Kommissionens meddelelser og retningslinjer vedrørende anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82(20) og i den årlige beretning om konkurrencepolitikken(21).

B. PROCEDUREMÆSSIGE ASPEKTER VED DE NATIONALE DOMSTOLES ANVENDELSE AF EU's KONKURRENCEREGLER

9. National ret omfatter i vid udstrækning de proceduremæssige betingelser for de nationale domstoles håndhævelse af EU's konkurrenceregler og de sanktioner, de kan pålægge for overtrædelse af disse regler. EU-retten er dog også til en vis grad afgørende for, på hvilke betingelser EU's konkurrenceregler håndhæves. Disse EU-retlige bestemmelser kan give de nationale domstole valget om at benytte visse instrumenter, for eksempel mulighed for at anmode om Kommissionens udtalelse om spørgsmål vedrørende anvendelsen af EU's konkurrenceregler(22), eller skabe regler, der har en bindende indflydelse på sager, der verserer for dem, for eksempel ved at tillade Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder at fremsætte skriftlige indlæg(23). Disse EU-retlige bestemmelser har forrang frem for de nationale. De nationale domstole skal derfor tilsidesætte nationale regler, som, hvis anvendt, ville være i konflikt med disse EU-retlige bestemmelser. Hvor sådanne EU-retlige bestemmelser er direkte anvendelige, er de direkte kilde til rettigheder og forpligtelser for alle de, som berøres af dem og skal anvendes fuldt og ens i alle medlemsstater fra dagen for deres ikrafttræden(24).

10. Hvis ikke der findes EU-bestemmelser om procedurer og sanktioner i forbindelse med de nationale domstoles håndhævelse af EU's konkurrenceregler, skal domstolene anvende de nationale procedureregler og pålægge sanktioner i henhold til national ret i det omfang, de har kompetence dertil. Anvendelsen af disse nationale bestemmelser skal dog være forenelig med de generelle EU-retlige principper. I denne forbindelse vil det være nyttigt at erindre om EF-Domstolens retspraksis på følgende områder:

a) når der foreligger en overtrædelse af EU-retten, skal der ved national ret være fastlagt sanktioner, som er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning(25)

b) når en overtrædelse af EU-retten er til skade for en fysisk person, bør denne under visse betingelser kunne anmode den nationale domstol om skadeserstatning(26)

c) de procedureregler og sanktioner, som de nationale domstole anvender for at håndhæve EU-retten

- må ikke gøre en sådan håndhævelse alt for vanskelig eller praktisk talt umulig (effektivitetsprincippet)(27), og

- må ikke være mindre favorable end de regler, der gælder for håndhævelse af tilsvarende nationale bestemmelser (ækvivalensprincippet)(28).

Under hensyn til princippet om EU-rettens forrang, må en national domstol ikke anvende nationale bestemmelser, der strider mod disse principper

C. KOMMISSIONENS OG DE NATIONALE DOMSTOLES PARALLELLE ELLER EFTERFØLGENDE ANVENDELSE AF EU's KONKURRENCEREGLER

11. En national domstol kan anvende EU's konkurrenceregler på en aftale, vedtagelse, samordnet praksis eller ensidig adfærd, der påvirker handelen mellem medlemsstater, samtidig med eller senere end Kommissionen(29). I de efterfølgende punkter skitseres nogle af de forpligtelser, som de nationale domstole i så fald skal opfylde.

12. Hvis en national domstol når frem til en afgørelse før Kommissionen, skal den undgå at træffe en afgørelse, der vil være i strid med den beslutning, som Kommissionen overvejer at vedtage(30). Den nationale domstol kan derfor henvende sig til Kommissionen for at høre, om Kommissionen har indledt en procedure om de samme aftaler, vedtagelser eller former for praksis(31), og i bekræftende fald forhøre sig om procedurens forløb og sandsynligheden for en beslutning i sagen(32). Af hensyn til retssikkerheden kan den nationale domstol også overveje at udsætte sagen, indtil Kommissionen har vedtaget en beslutning(33). Kommissionen vil for sit vedkommende bestræbe sig på at prioritere sager, hvor den har besluttet at indlede en procedure efter artikel 2, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004, og som er omfattet af nationale procedurer, der er udsat på denne måde, især når resultatet af en civilretlig sag afhænger deraf. Når den nationale domstol ikke med rimelighed kan være i tvivl om Kommissionens forventede beslutning, eller Kommissionen allerede har truffet beslutning i en tilsvarende sag, kan den nationale domstol dog afgøre den verserende sag i overensstemmelse med den forventede eller tidligere beslutning, uden at det er nødvendigt at anmode Kommissionen om ovennævnte oplysninger eller afvente Kommissionens beslutning.

13. Når Kommissionen vedtager en beslutning i en bestemt sag før den nationale domstol, må sidstnævnte ikke træffe en afgørelse i strid med Kommissionens beslutning. Kommissionsbeslutningens bindende virkning påvirker naturligvis ikke EF-Domstolens endelige fortolkning af EU-retten. Hvis den nationale domstol tvivler på, at Kommissionens beslutning er lovlig, kan den derfor ikke omgå beslutningens bindende virkninger, uden at EF-Domstolen har truffet afgørelse derom(34). Hvis en national domstol har til hensigt at træffe en afgørelse, der strider mod Kommissionens beslutning, skal den derfor forelægge EF-Domstolen spørgsmålet til præjudiciel afgørelse (EF-traktatens artikel 234). EF-Domstolen vil så afgøre, om Kommissionens beslutning er forenelig med EU-retten. Hvis Kommissionens beslutning indbringes for EU-domstolene i henhold til EF-traktatens artikel 230, og udfaldet af sagen ved den nationale domstol afhænger af, om Kommissionens beslutning er gyldig, bør den nationale domstol dog udsætte sagen, indtil EU-domstolene har truffet en endelig afgørelse i annullationssøgsmålet, med mindre den finder, at det efter sagens omstændigheder er berettiget at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse om gyldigheden af Kommissionens beslutning(35).

14. Når en national domstol udsætter sagen, for eksempel for at afvente Kommissionens beslutning (situation beskrevet i punkt 12 i denne meddelelse) eller indtil EU-domstolene har afsagt endelig dom i et annullationssøgsmål eller i en sag om præjudiciel afgørelse (situation beskrevet i punkt 13), skal den undersøge, om det er nødvendigt at træffe foreløbige forholdsregler for at beskytte parternes interesser(36).

III. SAMARBEJDET MELLEM KOMMISSIONEN OG DE NATIONALE DOMSTOLE

15. Bortset fra samarbejdsordningen mellem de nationale domstole og EF-Domstolen i henhold til EF-traktatens artikel 234 indeholder EF-traktaten ingen udtrykkelige bestemmelser om samarbejde mellem de nationale domstole og Kommissionen. EU-domstolene har dog i deres fortolkning af EF-traktatens artikel 10, som forpligter medlemsstaterne til at lette gennemførelsen af Fællesskabets opgaver, fastslået, at denne traktatbestemmelse pålægger de europæiske institutioner og medlemsstaterne gensidige forpligtelser til et loyalt samarbejde med henblik på at opfylde EF-traktatens målsætninger. EF-traktatens artikel 10 indebærer således, at Kommissionen skal bistå de nationale domstole, når de anvender EU-retten(37). Tilsvarende kan de nationale domstole forpligtes til at bistå Kommissionen, når den udfører sine opgaver(38).

16. Det vil også være hensigtsmæssigt at erindre om samarbejdet mellem de nationale domstole og de nationale myndigheder, især konkurrencemyndighederne, om anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82. Selv om samarbejdet mellem disse nationale myndigheder fortrinsvis reguleres af nationale regler, giver forordningens artikel 15, stk. 3, de nationale konkurrencemyndigheder mulighed for at fremsætte indlæg for de nationale domstole i den pågældende medlemsstat. Punkt 31 og 33-35 i denne meddelelse gælder analogt for disse indlæg.

A. KOMMISSIONEN SOM AMICUS CURIAE

17. Kommissionen er forpligtet til at bistå de nationale domstole ved anvendelsen af EU's konkurrenceregler, når de har behov for en sådan bistand for at kunne træffe afgørelse i en sag. I forordningens artikel 15 angives de hyppigste former for en sådan bistand, nemlig videregivelse af oplysninger (punkt 21-26) og Kommissionens udtalelse (punkt 27-30), begge dele efter anmodning fra en national domstol, og Kommissionens mulighed for at fremsætte indlæg (punkt 31-35). Da disse former for bistand er anført i forordningen, kan de ikke begrænses af nationale bestemmelser. Hvis ikke der foreligger EU-procedureregler i denne forbindelse, og sådanne regler er nødvendige for at lette disse former for bistand, skal medlemsstaterne vedtage passende procedureregler for at give såvel de nationale domstole som Kommissionen mulighed for at udnytte forordningens muligheder fuldt ud(39).

18. Den nationale domstol kan sende sin anmodning om bistand skriftligt til: Europa-Kommissionen Generaldirektoratet for Konkurrence B - 1049 Bruxelles Belgien

eller sende den elektronisk til comp-amicus@cec.eu.int

19. Det skal erindres, at Kommissionen, uanset hvilken form samarbejdet med de nationale domstole antager, vil respektere deres uafhængighed. Den bistand, Kommissionen tilbyder, er derfor ikke bindende for den nationale domstol. Kommissionen skal også sikre sig, at den overholder sin tavshedspligt og beskytter sin egen funktion og uafhængighed(40). I opfyldelsen af sine forpligtelser under EF-traktatens artikel 10 med at bistå de nationale domstole ved anvendelsen af EU's konkurrenceregler, er Kommissionen forpligtet til at forholde sig neutral og objektiv ved sin bistand. Kommissionens bistand til de nationale domstole er led i dens forpligtelse til at forsvare offentlighedens interesse. Den vil derfor ikke varetage parternes private interesser i den sag, der verserer for den nationale domstol. Som følge heraf vil Kommissionen ikke konsultere nogen af parterne om sin bistand til den nationale domstol. Hvis Kommissionen er blevet kontaktet af en af parterne i den sag, der verserer for en national domstol, med hensyn til spørgsmål, der er rejst ved denne domstol, vil den underrette den pågældende domstol derom, uanset om disse kontakter fandt sted før eller efter den nationale domstols anmodning om samarbejde.

20. Kommissionen vil kort redegøre for sit samarbejde med de nationale domstole i henhold til denne meddelelse i sin årlige beretning om konkurrencepolitikken. Den kan også gøre sine udtalelser og indlæg tilgængelige på sit websted.

1. Kommissionens oplysningspligt over for de nationale domstole

21. Kommissionens pligt til at bistå de nationale domstole ved anvendelsen af EU's konkurrenceret afspejles fortrinsvis i dens forpligtelse til at meddele dem oplysninger, som den er i besiddelse af. En national domstol kan for eksempel anmode om dokumenter, som Kommissionen er i besiddelse af, eller om oplysninger af proceduremæssig art for at få kendskab til, om Kommissionen er i færd med at behandle en bestemt sag, om Kommissionen har indledt en procedure, eller om den allerede har taget stilling i en sag. En national domstol kan også anmode Kommissionen om, hvornår en beslutning forventes vedtaget, så den kan tage stilling til, om den skal udsætte en sag, eller om det er nødvendigt at træffe foreløbige forholdsregler(41).

22. For at sikre et effektivt samarbejde med de nationale domstole vil Kommissionen bestræbe sig på at meddele den nationale domstol de ønskede oplysninger inden en måned fra det tidspunkt, hvor den modtager anmodning derom. Hvis Kommissionen må bede den nationale domstol om at afklare anmodningen yderligere, eller hvis Kommissionen skal konsultere parter, der berøres direkte af meddelelsen af oplysningerne, regnes denne periode fra det tidspunkt, hvor den modtager de ønskede oplysninger.

23. Når Kommissionen videregiver oplysninger til de nationale domstole, skal den overholde de garantier, som EF-traktatens artikel 287 giver fysiske og juridiske personer(42). Efter EF-traktatens artikel 287 er Kommissionens medlemmer, tjenestemænd og øvrige ansatte forpligtede til ikke at give oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt. Oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt, kan være både fortrolige oplysninger og forretningshemmeligheder. Forretningshemmeligheder er oplysninger, som, hvis de afsløres eller blot meddeles en anden person end den, der har givet dem, kan medføre alvorlig skade på sidstnævntes interesser(43).

24. EF-traktatens artikel 10 sammenholdt med artikel 287 medfører ikke noget absolut forbud mod, at Kommissionen videregiver oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt, til de nationale domstole. Pligten til loyalt samarbejde kræver ifølge EU-domstolenes retspraksis, at Kommissionen giver den nationale domstol oplysninger af en hvilken som helst art, som sidstnævnte måtte anmode om, selv oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt. Ved samarbejdet med de nationale domstole må Kommissionen dog under ingen omstændigheder tilsidesætte de garantier, der er fastsat i EF-traktatens artikel 287.

25. Inden Kommissionen videregiver oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt, til en national domstol, skal den derfor erindre domstolen om dens EU-retlige forpligtelse til at respektere de rettigheder, som EF-traktatens artikel 287 giver fysiske og juridiske personer, ligesom den vil spørge domstolen, om den kan eller vil garantere beskyttelsen af de fortrolige oplysninger og forretningshemmelighederne. Hvis den nationale domstol ikke kan give en sådan garanti, må Kommissionen ikke meddele den de oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt(44). Det er først, når den nationale domstol har garanteret, at den vil beskytte de fortrolige oplysninger og forretningshemmelighederne, at Kommissionen videregiver de ønskede oplysninger med angivelse af, hvilke dele der er omfattet af tavshedspligt, og hvilke dele der ikke er omfattet og derfor kan videregives.

26. Der findes yderligere undtagelser for Kommissionens oplysningspligt over for de nationale domstole. Kommissionen kan især afslå at udlevere oplysninger til de nationale domstole under hensyntagen til overordnede hensyn, hvis det er nødvendigt for at beskytte EU's interesser eller for at undgå indblanding i dens funktion og uafhængighed, især når det skader gennemførelsen af de opgaver, den har fået tillagt(45). Kommissionen vil derfor ikke meddele de nationale domstole oplysninger, som en ansøger om favorabel behandling i henhold til samarbejdsmeddelelsen har givet frivilligt, uden den pågældende ansøgers samtykke.

2. Anmodning om udtalelse om spørgsmål vedrørende anvendelsen af EU's konkurrenceregler

27. Når en national domstol anmodes om at anvende EU's konkurrenceregler i en verserende sag, kan den først søge vejledning i EU-domstolenes retspraksis eller i Kommissionens forordninger, beslutninger, meddelelser og retningslinjer om anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82(46). Hvis disse kilder ikke er tilstrækkelige, kan den nationale domstol anmode Kommissionen om at udtale sig om spørgsmål vedrørende anvendelsen af EU's konkurrenceregler. Den nationale domstol kan anmode Kommissionen om at afgive udtalelse om økonomiske, faktuelle og juridiske spørgsmål(47). Sidstnævnte påvirker naturligvis ikke den nationale domstols mulighed for eller pligt til at anmode EF-Domstolen om en præjudiciel afgørelse om fortolkningen af EU-retten eller dennes gyldighed i henhold til EF-traktatens artikel 234.

28. For at kunne afgive en nyttig udtalelse til den nationale domstol kan Kommissionen anmode den om supplerende oplysninger(48). For at sikre et effektivt samarbejde med de nationale domstole, vil Kommissionen bestræbe sig på at udtale sig til den nationale domstol inden fire måneder efter modtagelsen af anmodningen. Hvis Kommissionen har anmodet den nationale domstol om supplerende oplysninger for at kunne afgive udtalelse, regnes denne periode fra det tidspunkt, hvor den modtager de supplerende oplysninger.

29. Når Kommissionen afgiver udtalelse, vil den kun give den nationale domstol de faktuelle oplysninger eller den økonomiske eller juridiske afklaring, den har bedt om, uden at tage stilling til indholdet i den sag, der verserer for den nationale domstol. I modsætning til EU-domstolenes autoritative fortolkning af EU-retten er Kommissionens udtalelse ikke retligt bindende for den nationale domstol.

30. I overensstemmelse med det i punkt 19 nævnte, vil Kommissionen ikke konsultere parterne, inden den afgiver udtalelse til den nationale domstol. Sidstnævnte skal behandle Kommissionens udtalelse i overensstemmelse med de relevante nationale procedureregler, der skal respektere de generelle EU-retlige principper.

3. Kommissionens indlæg for den nationale domstol

31. Efter forordningens artikel 15, stk. 3, kan de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen fremsætte indlæg om spørgsmål vedrørende anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 eller 82 til en national domstol, der er blevet anmodet om at anvende disse bestemmelser. Forordningen skelner mellem skriftlige indlæg, som de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen kan fremsætte på eget initiativ, og mundtlige indlæg, der kun kan fremsættes med den nationale domstols tilladelse(49)

32. I forordningen er det fastsat, at Kommissionen kun vil fremsætte indlæg, når det er nødvendigt af hensyn til den ensartede anvendelse af EF-traktatens artikel 81 eller 82. Da dette er formålet med at fremsætte indlæg, vil Kommissionen begrænse dem til en økonomisk og retlig analyse af de faktiske forhold i den sag, der verserer for den nationale domstol.

33. For at Kommissionen kan fremsætte nyttige indlæg, kan de nationale domstole anmodes om at sende Kommissionen en kopi af alle dokumenter, der er nødvendige for vurderingen af sagen, eller sikre at de fremsendes. I overensstemmelse med forordningens artikel 15, stk. 3, andet afsnit, vil Kommissionen kun benytte disse dokumenter til udarbejdelse af sine indlæg(50)

34. Da forordningen ikke indeholder bestemmelser om proceduremæssige rammer for fremsættelse af indlæg, er det medlemsstaternes procedureregler og -praksis, der er afgørende for de relevante proceduremæssige rammer. Hvis en medlemsstat endnu ikke har fastlagt de relevante proceduremæssige rammer, skal den nationale domstol afgøre, hvilke procedureregler der er velegnede til fremsættelse af indlæg i den verserende sag.

35. De proceduremæssige rammer bør overholde de principper, der er omhandlet i punkt 10 i denne meddelelse. Dette indebærer blandt andet, at de proceduremæssige rammer for fremsættelse af indlæg om spørgsmål vedrørende anvendelse af EF-traktatens artikel 81 eller 82

a) skal være forenelige med de generelle EU-retlige principper, især de involverede parters grundlæggende rettigheder

b) ikke kan gøre fremsættelse af sådanne indlæg alt for vanskelig eller praktisk talt umulig (effektivitetsprincippet)(51), og

c) ikke kan gøre fremsættelse af sådanne indlæg vanskeligere end fremsættelse af indlæg i retssager, hvor de tilsvarende nationale regler anvendes (ækvivalensprincippet).

B. DE NATIONALE DOMSTOLE LETTER KOMMISSIONENS ROLLE I HÅNDHÆVELSEN AF EU's KONKURRENCEREGLER

36. Da pligten til et loyalt samarbejde også indebærer, at medlemsstaternes myndigheder bistår EU-institutionerne med at opfylde EF-traktatens målsætninger(52) giver forordningen tre eksempler på en sådan bistand: 1) videregivelse af dokumenter, der er nødvendige for vurdering af en sag, hvor Kommissionen ønsker at fremsætte indlæg (jf. punkt 33), 2) fremsendelse af domme om anvendelse af EF-traktatens artikel 81 eller 82 og 3) de nationale domstoles rolle i forbindelse med Kommissionens kontrolbesøg.

1. Fremsendelse af de nationale domstoles domme om anvendelse af EF-traktatens artikel 81 eller 82

37. Efter forordningens artikel 15, stk. 2, skal medlemsstaterne sende Kommissionen en kopi af de skriftlige domme, som de nationale domstole har afsagt i spørgsmål vedrørende anvendelsen af traktatens artikel 81 eller 82. En sådan kopi skal fremsendes omgående, efter at den fulde dom er forkyndt for parterne i skriftlig form. Fremsendelsen af nationale domme om anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 eller 82 og dermed oplysninger om sager ved de nationale domstole giver først og fremmest Kommissionen mulighed for at blive underrettet betids om sager, hvor det vil være rimeligt at fremsætte indlæg, hvis en af parterne appellerer dommen.

2. De nationale domstoles rolle i forbindelse med Kommissionens kontrolundersøgelser

38. Endelig kan de nationale domstole medvirke ved Kommissionens kontrolundersøgelser hos virksomheder og virksomhedssammenslutninger. Deres rolle afhænger af, om kontrolundersøgelserne gennemføres i virksomhedernes lokaler eller i lokaler, hvor der ikke drives virksomhed.

39. Med hensyn til kontrolundersøgelser i virksomhedslokaler kan det være fastsat ved national lovgivning, at en national retshåndhævende myndighed skal have tilladelse fra en national domstol til at bistå Kommissionen i tilfælde, hvor den pågældende virksomhed modsætter sig undersøgelsen. En sådan tilladelse kan også indhentes som en sikkerhedsforanstaltning. Når den nationale domstol behandler anmodningen, har den beføjelse til at kontrollere, at Kommissionens beslutning om kontrolundersøgelsen er ægte, og at de planlagte tvangsindgreb hverken er vilkårlige eller alt for omfattende i forhold til det, der er genstand for kontrolundersøgelsen. Når den nationale domstol kontrollerer, om tvangsindgrebene står i rimeligt forhold til det, kontrolundersøgelsen omfatter, kan den anmode Kommissionen, direkte eller gennem den nationale konkurrencemyndighed, om en udførlig redegørelse for især Kommissionens begrundelse for sin mistanke om overtrædelse af EF-traktatens artikel 81 og 82, og om, hvor alvorlig den formodede overtrædelse er, og hvorledes de pågældende virksomheder er involveret deri(53).

40. Med hensyn til kontrolundersøgelser i andre lokaler end virksomhedslokaler kræver forordningen tilladelse fra en national domstol, for at Kommissionens beslutning om en kontrolundersøgelse kan gennemføres. I dette tilfælde kan den nationale domstol kontrollere, at Kommissionens beslutning om kontrolundersøgelsen er ægte, og at de planlagte tvangsindgreb hverken er vilkårlige eller alt for omfattende i forhold til især den formodede overtrædelses grovhed, betydningen af det ønskede bevismateriale, den pågældende virksomheds deltagelse samt den rimelige sandsynlighed for, at forretningspapirer, der står i forbindelse med genstanden for undersøgelsen, opbevares i de lokaler, som den ønskede tilladelse til at foretage en kontrolundersøgelse vedrører. Den nationale domstol kan anmode Kommissionen, direkte eller gennem den nationale konkurrencemyndighed, om at redegøre udførligt for de forhold, den behøver kendskab til for at kunne efterprøve, om de planlagte tvangsindgreb står i rimeligt forhold til undersøgelsens genstand(54).

41. I de to situationer, der er omhandlet i punkt 39 og 40, kan den nationale domstol ikke sætte spørgsmålstegn ved, om Kommissionens beslutning er lovlig, eller om kontrolundersøgelsen er nødvendig, og den kan heller ikke kræve at få forelagt oplysninger i Kommissionens sagsakter(55). Desuden kræver pligten til loyalt samarbejde, at den nationale domstol træffer sin afgørelse inden for et passende tidsrum, som giver Kommissionen mulighed for at gennemføre sin kontrolundersøgelse effektivt(56).

IV. ENDELIGE BESTEMMELSER

42. Denne meddelelse tager sigte på at bistå de nationale domstole ved anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82. Den er ikke bindende for de nationale domstole og påvirker heller ikke EU-medlemsstaternes og fysiske eller juridiske personers rettigheder og forpligtelser efter EU-retten.

43. Denne meddelelse erstatter Kommissionens meddelelse af 1993 om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86(57).

(1) Med hensyn til kriterierne for, hvilke organer der kan betragtes som retter efter EF-traktatens artikel 234, henvises til f.eks. sag C-516/99, Schmid, Saml. 2002 I, s. 4573, præmis 34 (Domstolen tager "en hel række forhold i betragtning, nemlig om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, og om det er uafhængigt").

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT L 1 af 4.1.2003, s. 1).

(3) Meddelelse om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder (EUT C 101 af 27.4.2004, s. 43). I denne meddelelse forstås ved en "national konkurrencemyndighed" den myndighed, der er udpeget af medlemsstaten i henhold til forordningens artikel 35, stk. 1.

(4) En national domstols kompetence afhænger af nationale, europæiske og internationale jurisdiktionsregler. I denne forbindelse skal det erindres, at Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1) finder anvendelse på alle konkurrencesager af civil- og handelsretlig art.

(5) Jf. forordningens artikel 6.

(6) Jf. EF-traktatens artikel 2 og 3, Sag C-126/97, Eco Swiss, Saml. 1999 I, s. 3055, præmis 36, sag T-34/92 Fiatagri UK og New Holland Ford, Saml.1994 II, side 905, præmis 39, og sag T-128/98, Aéroports de Paris, Saml. 2000 II, side 3929, præmis 241.

(7) De forenede sager C-430/93 og C-431/93, van Schijndel, Saml. 1995 I, s. 4705, præmis 13, 15 og 22.

(8) Ifølge betragtning nr. 8, sidste punktum i forordning (EF) nr. 1/2003, finder forordningen ikke anvendelse på national lovgivning, der pålægger fysiske personer strafferetlige sanktioner, undtagen det er på denne måde, de konkurrenceregler, der finder anvendelse på virksomheder, håndhæves.

(9) Sag T-24/90, Automec, Saml. 1992 II, s. 2223, præmis 85.

(10) Med hensyn til en yderligere afklaring af begrebet "påvirkning af samhandelen" henvises til meddelelsen derom (EUT C 101 af 27.4.2004, s. 81).

(11) Forordningens artikel 3, stk. 1.

(12) Jf. også meddelelsen om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3 (EUT C 101 af 27.4.2004, s. 2).

(13) Sag 14/68, Walt Wilhelm, Saml. 1969, s. 1, og forenede sager 253/78 og 1-3/79, Giry og Guerlain, Saml. 1980, s. 2327, præmis 15-17.

(14) Sag 106/77, Simmenthal, Saml. 1978, s. 21, og sag C-198/01, Consorzio Industrie Fiammiferi (CIF), Saml. 2003, præmis 49.

(15) En national domstol kan f.eks. anmodes om at håndhæve en kommissionsbeslutning i henhold til forordningens artikel 7-10, 23 og 24.

(16) Jf. f.eks. sag 5/88, Wachauf, Saml. 1989, s. 2609, præmis 19.

(17) Forenede sager C-215/96 og C-216/96, Bagnasco, Saml. 1999 I, s. 135, præmis 50.

(18) Sag 63/75, Fonderies Roubaix, Saml. 1976, s. 111, præmis 9-11, og sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991 I, s. 935, præmis 46.

(19) De nationale domstoles og Kommissionens parallelle eller konsekutive anvendelse af EU's konkurrenceregler beskrives nærmere i punkt 11-14.

(20) Sag 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen, Saml. 1989, s. 803, præmis 27, og sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991 I, s. 935, præmis 50. En liste over Kommissionens retningslinjer, meddelelser og forordninger på konkurrenceområdet, især forordninger om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, er vedføjet som bilag til denne meddelelse. Med hensyn til Kommissionens beslutninger om anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82 (siden 1964), henvises til http://www.europa.eu.int/comm/ competition/antitrust/cases/.

(21) Forenede sager C-319/93, C-40/94 og C-224/94, Dijkstra, Saml. 1995 I, s. 4471, præmis 32.

(22) De nationale domstoles mulighed for at anmode Kommissionen om en udtalelse beskrives nærmere i punkt 27-30.

(23) Med hensyn til indlæg henvises til punkt 31-35.

(24) Sag 106/77, Simmenthal, Saml. 1978, s. 629, præmis 14 og 15.

(25) Sag 68/88, Kommissionen mod Grækenland, Saml. 1989, s. 2965, præmis 23-25.

(26) Med hensyn til skadeserstatning ved en virksomheds overtrædelse henvises til sag C-453/99, Courage og Crehan, Saml. 2001, s. 6297, præmis 26 og 27. Med hensyn til skadeserstatning ved en overtrædelse begået af en medlemsstat eller en statslig myndighed og om betingelserne for et sådant erstatningsansvar henvises til f.eks. forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich, Saml. 1991 I, s. 5357, præmis 33-36; sag C-271/91, Marshall mod Southampton and South West Hampshire Area Health Authority, Saml. 1993 I, s. 4367, præmis 30 og præmis 34-35, de forenede sager C-46/93 og C-48/93, Brasserie du Pêcheur og Factortame, Saml. 1996 I, s. 1029, forenede sager C-392/93, British Telecommunications, Saml. 1996 I, s. 1631, præmis 39-46, og forenede sager C-178/94, C-179/94 og C-188/94-190/94, Dillenkofer, Saml. 1996 I, s. 4845, præmis 22-26 og 72.

(27) Jf. f.eks. sag 33/76, Rewe, Saml. 1976, s. 1989, præmis 5, og sag 45/76, Comet, Saml. 1976, s. 2043, præmis 12, og sag 79/83, Harz, Saml. 1984, s. 1921, præmis 18 og 23.

(28) Jf. f.eks. i sag 33/76, Rewe, Saml. 1976, s. 1989, præmis 5; sag 158/80, Rewe, Saml. 1981, s. 1805, præmis 44; sag 199/82, San Giorgio, Saml. 1983, s. 3595, præmis 12, og sag C-231/96, Edis, Saml. 1998 I, s. 4951, præmis 36 og 37.

(29) Forordningens artikel 11, stk. 6, sammenholdt med artikel 35, stk. 3 og 4, forhindrer kun, at EF-traktatens artikel 81 eller 82 kan anvendes parallelt af Kommissionen og en national domstol i de tilfælde, hvor sidstnævnte er blevet udpeget som national konkurrencemyndighed.

(30) Forordningens artikel 16, stk. 1.

(31) Når Kommissionen indleder en procedure med henblik på vedtagelse af en beslutning i henhold til forordningens artikel 7-10, offentliggør den dette i Den Europæiske Unions Tidende (jf. artikel 2, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 773 af 7. april 2004 om procedurer i henhold til EF-traktatens artikel 81 og 82 (EUT L 123 af 27.4.2004). Ifølge Domstolen indebærer det forhold, at Kommissionens indleder en procedure, en myndighedsakt, hvorved den manifesterer sin vilje til at træffe en beslutning (sag 48/72, Brasserie de Haecht, Saml. 1973, s. 77, præmis 16).

(32) Sag 234/89, Delimitis, Saml. 1991 I, s. 935, præmis 53, og forenede sager C-319/93, C-40/94 og C-224/94, Dijkstra, Saml. 1995 I, s. 4471, præmis 34. Der redegøres yderligere for dette spørgsmål i punkt 21 i denne meddelelse.

(33) Jf. forordningens artikel 16, stk. 1, sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991 I, s. 935, præmis 47, og sag C-344/98, Masterfoods, Saml. 2000 I, s. 11369, præmis 51.

(34) Sag 314/85, Foto-Frost, Saml. 1987, s. 4199, præmis 12-20.

(35) Jf. forordningens artikel 16, stk. 1, og sag C-344/98, Masterfoods, Saml. 2000 I, s. 11369, præmis 52-59.

(36) Sag C-344/98, Masterfoods, Saml. 2000 I, s. 11369, præmis 58.

(37) Sag C-2/88 Imm Zwartveld, Saml. 1990 I, s. 3365, præmis 16-22, og sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991 I, s. 935, præmis 53.

(38) Sag C-94/00, Roquette Frères, Saml. 2002, s. 9011, præmis 31.

(39) Med hensyn til sådanne nationale procedurereglers forenelighed med de generelle EU-retlige principper henvises til punkt 9 og 10 i denne meddelelse.

(40) Med hensyn til disse forpligtelser henvises til f.eks. punkt 23-26 i denne meddelelse.

(41) Sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991 I, s. 935, præmis 53, og forenede sager C-319/93, C-40/94 og C-224/94, Dijkstra, Saml. 1995 I, s. 4471, præmis 34.

(42) Sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991 I, s. 935, præmis 53.

(43) Sag T-353/94, Postbank, Saml. 1996 II, s. 921, præmis 86 og 87, og sag 145/83, Adams, Saml. 1985, s. 3539, præmis 34.

(44) Sag C-2/88, Zwartveld, Saml. 1990 I, s. 4405, præmis 10 og 11, og sag T-353/94, Postbank, Saml. 1996 II, s. 921, præmis 93.

(45) Sag C-2/88, Zwartveld, Saml. 1990 I, s. 4405, præmis 10 og 11; sag C-275/00, First og Franex, Saml. 2002 I, s. 10943, præmis 49, og sag T-353/94, Postbank, Saml. 1996 II, s. 921, præmis 93.

(46) Jf. punkt 8 i denne meddelelse.

(47) Sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991 I, s. 935, præmis 53, og forenede sager C-319/93, C-40/94 og C-224/94, Dijkstra, Saml. 1995 I, s. 4471, præmis 34.

(48) Jf. sag 96/81, Kommissionen mod Nederlandene, Saml. 1982, s. 1791, præmis 7, og sag 272/86, Kommissionen mod Grækenland, Saml. 1988, s. 4875, præmis 30.

(49) Efter forordningens artikel 15, stk. 4, påvirker dette ikke de nationale konkurrencemyndigheders mere vidtrækkende beføjelser efter national ret til at fremsætte indlæg for domstolene.

(50) Jf. også forordningens artikel 28, stk. 2, der forbyder Kommissionen at videregive oplysninger, som den har modtaget, og som er omfattet af tavshedspligten.

(51) Forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst, Saml. 1989, s. 2859, præmis 33. Jf. også forordningens artikel 15, stk. 3.

(52) Sag C-69/90, Kommissionen mod Italien, Saml. 1991, s. 6011, præmis 15.

(53) Forordningens artikel 20, stk. 6-8, og sag C-94/00, Roquette Frères, Saml. 2002, s. 9011.

(54) Forordningen artikel 21, stk. 3.

(55) Sag C-94/00, Roquette Frères, Saml. 2002, s. 9011, præmis 39 og 62-66.

(56) Ibid., præmis 91 og 92.

(57) EFT C 39 af 1993, s. 6.

BILAG

KOMMISSIONENS GRUPPEFRITAGELSESFORORDNINGER, MEDDELELSER OG RETNINGSLINJER

Denne fortegnelse er også tilgængelig på Europa-Kommissionens websted for konkurrence, hvor den også opdateres:

http://europa.eu.int/comm/ competition/antitrust/legislation/

A. Regler, der ikke er sektorspecifikke

1. Meddelelser af generel karakter

- Meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret (EFT C 372 af 9.12.1997, s. 5)

- Meddelelse om aftaler af ringe betydning, der ikke indebærer en mærkbar begrænsning af konkurrencen i henhold til artikel 81, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (bagatelaftaler) (EFT C 368 af 22.12.2001, s. 13)

- Meddelelse om begrebet påvirkning af samhandelen i traktatens artikel 81 og 82 (EUT C 101 af 27.4.2004, s. 81)

- Retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 81, stk. 3 (EUT C 101 af 27.4.2004, s. 2).

2. Vertikale aftaler

- Forordning (EF) nr. 2790/1999 af 22. december 1999 om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis (EFT L 336 af 29.12.1999, s. 21)

- Retningslinjer for vertikale begrænsninger (EFT C 291 af 13.10.2000, s. 1).

3. Horisontale samarbejdsaftaler

- Forordning (EF) nr. 2658/2000 af 29. november 2000 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af specialiseringsaftaler (EFT L 304 af 5.12.2000, s. 3)

- Forordning (EF) nr. 2659/2000 af 29. november 2000 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af forsknings- og udviklingsaftaler (EFT L 304 af 5.12.2000, s. 7)

- Retningslinjer for anvendelsen af artikel 81 på horisontale samarbejdsaftaler (EFT C 3 af 6.1.2001, s. 2).

4. Licensaftaler om teknologioverførsel

- Forordning (EF) nr. 773 af 27. april 2004 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af teknologioverførselsaftaler (EUT L 123 af 27.4.2004)

- Retningslinjer for anvendelse af EF-traktatens artikel 81 på teknologioverførselsaftaler (EUT C 101 af 27.4.2004, s. 2).

B. Sektorspecifikke regler

1. Forsikring

- Forordning (EF) nr. 358/2003 af 27. februar 2003 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis på forsikringsområdet (EFT L 53 af 28.2.2003, s. 8).

2. Motorkøretøjer

- Forordning (EF) nr. 1400/2002 af 31. juli 2002 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis inden for motorkøretøjsbranchen (EFT L 203 af 1.8.2002, s. 30).

3. Telekommunikation og posttjenester

- Retningslinjer for anvendelse af EU's konkurrenceregler på telekommunikationssektoren (EFT C 233 af 6.9.1991, s. 2)

- Meddelelse om anvendelse af konkurrencereglerne på postsektoren og på vurderingen af visse statslige foranstaltninger i relation til posttjenesterne (EFT C 39 af 6.2.1998, s. 2)

- Meddelelse om anvendelsen af konkurrencereglerne på aftaler om netadgang i telesektoren - Rammebestemmelser, relevante markeder og principper (EFT C 265 af 22.8.1998, s. 2).

- Retningslinjer for markedsanalyse og beregning af stærk markedsposition i henhold til EU-rammebestemmelserne for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (EFT C 165 af 11.7.2002, s. 6).

4. Transport

- Forordning (EØF) nr. 1617/93 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis vedrørende fælles udarbejdelse og samordning af fartplaner, fælles drift, konsultationer om passager- og fragttakster inden for ruteflyvning samt tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i lufthavne (slots) (EFT L 155 af 26.6.1993, s. 18)

- Meddelelse om afklaring af Kommissionens henstillinger om anvendelsen af konkurrencereglerne på nye transportinfrastrukturprojekter (EFT C 298 af 30.9.1997, s. 5)

- Forordning (EF) nr. 823/2000 af 19. april 2000 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis mellem linjerederier (konsortier) (EFT L 100 af 20.4.2000, side 24).