KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 30.04.1997 
KOM(97)176 endelig udg. 
DE GENERELLE PRINCIPPER FOR 
DEN EUROPÆISKE UNIONS 
LEVNEDSMIDDELLOVGIVNING 
Kommissionens grønbog 

INDHOLD 
Resumé v 
Del I Indledning 1 
1. Generelle bemærkninger 1 
2. Den økonomiske baggrund 3 
3. Baggrund for udviklingen af Fællesskabets foranstaltninger inden for 
levnedsmiddelsektoren 4 
3.1 Den Fælles Landbrugspolitik og levnedsmiddellovgivningen 4 
3.2 Den Fælles Fiskeripolitik 5 
3.3 Udviklingen af det indre marked for forarbejdede levnedsmidler 5 
4. Den industripolitiske dimension 8 
5. Forbrugeren, levnedsmiddelsikkerhed og sundhedsbeskyttelse 8 
Del II Forenkling og rationalisering af Fællesskabets levnedsmiddel­
lovgivning 10 
1. Indledende bemærkninger 10 
2. Generelle betragtninger 10 
3. Generel lovgivningsindsats 11 
4. Selvreguleringens rolle inden for levnedsmiddelsektoren 13 
5. Horisontale eller vertikale fremgangsmåder i forbindelse med 
levnedsmiddellovgivning 14 
6. Subsidiaritetsprincippet og forenkling af lovgivningen 14 
7. Nationale lovgivningsinitiativer 16 
8. Behov for yderligere fællesskabslovgivning med henblik på fuldførelse 
af det indre marked 18 
Del m Gennemgang af den eksisterende fællesskabslovgivning 19 
1. Generelle betragtninger 19 
2. Fællesskabslovgivningens transparens 19 
3. Brug afregulering som alternativ til direktiver 20 
4. Ajourføring af lovgivningen for at tage hensyn til tekniske og 
videnskabelige fremskridt 20 
5. Rationalisering af de definitioner, der anvendes i Fællesskabets 
levnedsmiddellovgivning 21 
5.1 Definition af "levnedsmidler" 22 
5.2 Definition af "markedsføring" 23 
6. Levnedsmiddelhygiejne 23 
7. Levnedsmiddelkvalitet 26 
8. Mærkning af levnedsmidler 26 
Del IV Opretholdelse af et højt beskyttelsesniveau 29 
1. Generelle betragtninger 29 
2. Den videnskabelige rådgivnings rolle i forberedelsen af lovgivning 
om levnedsmiddelsikkerhed 30 
3. Videnskabeligt samarbejde i forbindelse med levnedsmidler 32 
4. Styring af alvorlige og umiddelbare risici for befolkningens sundhed 33 
5. Radiologiske nødsituationer 34 
6. Zoonoser 35 
7. Indførelse af en generel forpligtelse til at sikre, at levnedsmidler er 
sikre og sunde 37 
7.1 Den nuværende situation på fællesskabsplan 37 
7.2 Omfanget af den generelle forpligtelse vedrørende sikkerhed og 
sundhed 38 
8. Anvendelse af princippet om produktansvar inden for levnedsmiddel­
sektoren 39 
9. Imødekommelse af forbrugernes nye forventninger 40 
Del V Sikring af en effektiv implementering af bestemmelserne om det 
indre marked 43 
1. Generelle betragtninger 43 
2. Transponering og anvendelse af fællesskabslovgivningen 43 
3. Kontrol og håndhævelse 44 
3.1 Veterinærkontrol 45 
3.2 Anden officiel kontrol med levnedsmidler 45 
4. Sanktioner 47 
5. Forvaltning afdet indre marked på ikke-harmoniserede områder 47 
Del IV Den eksterne dimension 49 
1. Generelle betragtninger 49 
2. Den multilaterale dimension 50 
2.1 WTO-aftalerne 50 
2.2 Udviklingen i Codex Alimentarius 52 
2.3 Følgerne af denne udvikling for Fællesskabet 53 
3. Den bilaterale situation 54 
I 
I Resumé 
Baggrund 
1. Levnedsmiddellovgivningen er et spørgsmål, der i høj grad optager befolkningen. 
Et højt sikkerhedsniveau og en effektiv offentlig kontrol er nødvendig for at sikre, 
at levnedsmiddelforsyningen er sikker og sund, og for at sikre en effektiv 
beskyttelse af forbrugernes andre interesser. 
2. Hver enkelt husholdning bruger i gennemsnit 20% af den disponible indkomst på 
levnedsmidler og drikkevarer, og sektoren er derfor af afgørende betydning for 
den europæiske økonomi. Alene de industrier, der forarbejder levnedsmidler og 
drikkevarer, beskæftiger omkring 2,3 mio. mennesker, og i 1996 vil forbruget i EU 
ligge på omkring 500 000 mio. ecu. 
3. Omfanget af Fællesskabets levnedsmiddellovgivning er vokset betydeligt, særlig 
som følge af gennemførelsen afdet indre marked og den gradvise gennemførelse af 
Den Fælles Landbrugspolitik. I dag er størstedelen af den nationale 
levnedsmiddellovgivning harmoniseret på fællesskabsplan. De generelle 
bestemmelser i traktaten finder anvendelse selv på områder, der ikke er blevet 
harmoniseret, og især danner artikel 30-36 grundlag for levnedsmidlers frie 
bevægelighed. 
4. Kommissionens nye fremgangsmåde i forbindelse med videnskabelig rådgivning og 
kontrol som fastlagt i meddelelsen om forbrugersundhed og levnedsmiddel­
sikkerhed, der var en opfølgning af beslutningen om at adskille ansvaret for 
forvaltningen af de videnskabelige udvalg og for kontrolforanstaltningerne fra de 
lovgivende afdelingers ansvar, behandles ikke i denne grønbog, som hovedsageligt 
vedrører de uændrede bestemmelser i fællesskabslovgivningen, som finder 
anvendelse på levnedsmiddelsektoren. Kommissionen har som beskrevet i 
ovennævnte meddelelse truffet foranstaltninger til at øge dens kontroltjenesters 
indsats og til at fremme deres fortrinlighed ved at sikre deres uafhængighed, 
transparens og effektivitet. 
Formålet med grønbogen 
1. At undersøge, i hvilket omfang lovgivningen opfylder forbrugernes, 
producenternes, de forarbejdende virksomheders og de handlendes forventninger. 
2. At overveje, hvordan foranstaltningerne til styrkelse af de officielle kontrol- og 
tilsynssystemers uafhængighed, objektivitet, overensstemmelse og effektivitet 
opfylder de grundlæggende krav om sikring af en sikker og sund 
levnedsmiddelforsyning og beskyttelse af forbrugernes andre interesser. 
3. At lancere en offentlig debat om vor levnedsmiddellovgivning, og dermed 
4. at gøre det muligt for Kommissionen at fremsætte forslag til passende 
foranstaltninger i forbindelse med den fremtidige udvikling af Fællesskabets 
levnedsmiddellovgivning, hvor det er nødvendigt. 
Grønbogen identificerer som udgangspunkt for debatten seks grundlæggende mål 
for Fællesskabets levnedsmiddellovgivning: 
1. at sikre et højt niveau for beskyttelse af folkesundheden, sikkerheden og 
forbrugeren 
2. at sikre varers frie bevægelighed i det indre marked 
3. at sikre, at lovgivningen primært baseres på videnskabelige beviser og 
risikovurdering 
4. at sikre den europæiske industris konkurrenceevne og øge eksportmulighederne 
5. at placere det primære ansvar for sikre levnedsmidler hos industrien, 
producenterne og leverandørerne ved hjælp af systemer af HACCP-typen (Hazard 
Analysis and Critical Control Points), der skal suppleres med en effektiv offentlig 
kontrol og håndhævelse 
6. at sikre, at lovgivningen er sammenhængende, rationel og brugervenlig. 
For at nå disse mål er det nødvendigt at sikre, at den lovgivningsmæssige indsats dækker 
hele fødekæden "fra stalden til bordet". Dette giver anledning til to punkter af generel 
karakter: 
1. Det omfang, i hvilket den primære landbrugsproduktion og levnedsmiddel­
forarbejdningssektoren skal omfattes af de samme generelle regler. 
2. Princippet om producentens ansvar for mangelfulde produkter gøres obligatorisk 
for den primære landbrugsproduktion (jf. direktiv 85/374/EØF). 
Forenkling og rationalisering af Fællesskabets levnedsmiddellovgivning 
1. Selv om forenkling og rationalisering er ønskelige mål, må de ikke resultere i en 
forringelse af beskyttelsen af folkesundheden eller af forbrugerbeskyttelsen. Siden 
1985 har Kommissionen generelt begrænset sine forslag inden for levnedsmiddel­
sektoren i forbindelse med det indre marked til foranstaltninger, der er nødvendige 
for beskyttelsen af folkesundheden og af forbrugerne. 
2. Det er vigtigt at sikre, at den eksisterende lovgivning finder den rigtige balance 
mellem generelle bestemmelser og mere præskriptiv lovgivning, mellem 
anvendelsen af bindende lovgivning og anvendelsen af frivillige instrumenter og 
mellem horisontale fremgangsmåder og specifikke bestemmelser, der finder 
anvendelse på bestemte kategorier af levnedsmidler. 
3. Anvendelsen af nærhedsprincippet og lovgivningsforenklingen på dette område har 
givet blandede resultater. Et specifikt problem har været vanskelighederne ved at 
sikre, at den praktiske anvendelse af subsidiaritetsprincippet ikke resulterer i en 
gradvis nedbrydning af det indre marked som følge af nye nationale 
lovgivningsinitiativer. Derudover må fællesskabslovgivningen eventuelt udvides til 
at omfatte visse områder, hvor det indre marked ikke ser ud til at fungere effektivt. 
Gennemgang af den eksisterende lovgivning 
1 En omfattende høring af arbejdsmarkedets parter i forbindelse med forberedelsen 
af lovgivning er et vigtigt middel til at sikre, at lovgivningen opfylder de ønskede 
mål. Arbejdsmarkedets parter kan opfordres til at deltage mere aktivt i 
evalueringen af udgifterne og fordelene i forbindelse med forslag til ny lovgivning. 
2. En mere omfattende brug af forordninger i stedet for direktiver ville øge 
lovgivningens transparens, og man ville undgå problemer på grund af forsinket 
eller ukorrekt transponering. Direktivet bør dog forblive det foretrukne instrument 
i forbindelse med rammelovgivning. 
3. De alvorlige problemer med tilpasning af den eksisterende lovgivning til det 
tekniske og videnskabelige fremskridt ville blive reduceret, hvis man i højere grad 
benyttede forenklede procedurer. 
4. De eksisterende definitioner, der er indeholdt i en række forskellige retsakter, bør 
rationaliseres og suppleres med nye definitioner på levnedsmidler og markeds­
føring. 
5. Inden for hygiejneområdet findes der 11 vertikale direktiver om veterinærhygiejne 
plus et generelt direktiv om levnedsmiddelhygiejne. Kommissionen har allerede 
påbegyndt forenklingen af de vertikale direktiver, men der må også tages hensyn til 
deres forbindelse med det generelle direktiv. Sikring af en sammenhængende og 
konsekvent række af hygiejnebestemmelser i Fællesskabet bør prioriteres. Dette 
mål kan bedst nås gennem en generel anvendelse af HACCP-principperne og 
gennem en begrænsning af detaljerede præskriptive forordninger til tilfælde, hvor 
de anses for at være af afgørende betydning. Ønsket om konsekvens må ligeledes 
stilles op mod behovet for at bevare den nødvendige fleksibilitet i udformningen og 
gennemførelsen af bestemmelser om levnedsmiddelhygiejne for at sikre et højt 
beskyttelsesniveau uden at pålægge sektoren unødvendige byrder. 
6. På kvalitetsområdet ser det ikke ud til, at de forskellige fremgangsmåder, der 
skyldes, at lovgivningen for det indre marked og landbrugslovgivningen har 
forskellige målsætninger, giver anledning til problemer med manglende 
sammenhæng eller konsekvens. 
7. I forbindelse med mærkning bør bindende mærkningsregler sikre, at forbrugerne 
får vigtig information om levnedsmidlet på en brugervenlig måde. Det er 
nødvendigt at finde en balance, der sikrer, at forbrugerne modtager al relevant 
information samtidig med, at unødvendigt detaljerede bestemmelser undgås. Det 
bør stå producenterne frit for at levere yderligere information forudsat, at den ikke 
er vildledende, selv om det i nogle tilfælde kan være nødvendigt at lovgive om 
denne ekstra information. I denne forbindelse indbyder grønbogen specifikt til 
kommentarer om den fremgangsmåde, der anvendes i fællesskabslovgivningen 
vedrørende påstande og næringsdeklaration. 
Opretholdelse af et højt beskyttelsesniveau 
1. I henhold til traktaten skal Fællesskabet bidrage til virkeliggørelsen af et højt 
sundhedsbeskyttelses-, miljøbeskyttelses- og forbrugerbeskyttelsesniveau. For at 
sikre et højt beskyttelsesniveau og sammenhæng bør beskyttelsesforanstaltninger 
baseres på risikovurdering under hensyntagen til alle relevante risikofaktorer, 
herunder teknologiske aspekter, de bedste tilgængelige videnskabelige beviser og 
tilgængeligheden af prøveudtagnings- og testmetoder. Hvor det ikke er muligt at 
foretage en fuldstændig risikovurdering, bør foranstaltningerne baseres på 
forsigtighedsprincippet. 
2. En uafiiængig kilde til rådgivning, der nyder offentlighedens respekt, er af 
afgørende betydning. Den videnskabelige rådgivnings og de videnskabelige 
udvalgs uafhængighed og objektivitet må sikres på alle niveauer. Kommissionen 
har taget skridt til at sikre en central koordinering af de videnskabelige udvalgs 
antal, omfang, sammensætning og aktiviteter, så et højt kompetenceniveau og en 
fuldstændig konsekvent videnskabelig rådgivning fra udvalgene sikres, og de 
nødvendige ressourcer tildeles. Man må i så vid udstrækning som muligt bestræbe 
sig på at præsentere videnskabelige konklusioner på en klar og overbevisende 
måde. 
3. Videnskabelig rådgivning er af primær betydning, men er dog ikke den eneste 
faktor af betydning. Ved en række lejligheder erkendes det i fællesskabs­
lovgivningen, at andre faktorer, især forbrugernes behov og interesser, også må 
tages i betragtning i beslutningsprocessen. 
4. Fællesskabet må være i besiddelse af passende midler til gennemførelse af 
forebyggende foranstaltninger mod alvorlige og presserende sundhedsrisici. 
Kommissionen er i besiddelse af en række beskyttelsesbeføjelser, men det er 
vigtigt at sikre, at der ikke findes nogen huller i systemet. Der kan ligeledes være 
behov for at forbedre kommunikationen til befolkningen i tilfælde af alvorlige 
risici. 
5. Fællesskabet råder over en lang række strategier til forvaltning af og kontrol med 
zoonoser (udryddelse, reduktion, fjernelse, behandling). Kommissionen opfordrer 
til fremsættelse af forslag om mulige forbedringer af foranstaltningerne til 
risikostyring af zoonoser. 
6. Lovgivningen bør klart fastlægge producenternes, de forarbejdende virksom­
heders, distributørernes og detailhandlernes ansvar for at levere sikre og sunde 
levnedsmidler, der er egnede til menneskeføde, og som er af en bestemt kvalitet og 
korrekt identificeret, samt de kompetente kontrolmyndigheders ansvar. Det kan 
eventuelt være ønskeligt at indføre generelle forpligtelser for samtlige økonomiske 
aktører til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at kun sikre og 
sunde levnedsmidler bringes på markedet. Sådanne forpligtelser ville være 
uafhængige af forbrugernes ret til afhjælpning i henhold til direktivet om 
produktsikkerhed. 
viii 
7. En udvidelse af direktivet om produktsikkerhed til at omfatte den primære 
landbrugsproduktion skulle forbedre den overordnede beskyttelse af forbrugerne, 
men bør ikke betragtes som et alternativ til passende bestemmelser om produkt­
sikkerhed og effektive kontrolsystemer. 
8. Den seneste udvikling har understreget forbrugernes interesse for levnedsmiddel­
produktionsmetoder. I henhold til Fællesskabets levnedsmiddellovgivning1 kræves 
der ingen erklæring om produktionsmetoder, der ikke har indflydelse på det 
færdige produkts karakteristika. I visse tilfælde kan obligatoriske 
mærkningsordninger dog anses for at være nødvendige som f.eks. de nyligt 
vedtagne bestemmelser om mærkning af oksekød. Det kan endvidere være 
nødvendigt at overveje passende rammer for frivillige mærkningsordninger, der 
imødekommer denne interesse. 
Sikring af en effektiv implementering af bestemmelserne om det indre marked 
1. Korrekt implementering af fællesskabslovgivningen inden for den fastsatte tidsfrist 
er af afgørende betydning for, at det indre marked kan fungere effektivt. Der bør 
gøres større brug af stående udvalg, der kan undersøge spørgsmål vedrørende 
fortolkningen af fællesskabslovgivningen og uforudsete problemer, der kan opstå i 
forbindelse med implementeringen. Det bør overvejes at oprette et forum, hvor 
repræsentanter for Kommissionen, medlemsstaterne og interesserede parter kan 
drøfte generelle spørgsmål vedrørende implementeringen af lovgivningen. 
2. Fællesskabets primære rolle på kontrolområdet er ikke at erstatte 
medlemsstaterne, men at kontrollere, at den nødvendige kontrol gennemføres på 
en effektiv og overensstemmende måde i hele det indre marked. Lovgivningen bør 
åbne mulighed for passende håndhævelses- og kontrolforanstaltninger. Kontrol- og 
håndhævelsesforanstaltningerne, der har til formål at nå et højt beskyttelsesniveau, 
bør tage hensyn til proportionalitetsprincippet og bør ligeledes åbne mulighed for 
at målrette kontrollen mod de aktiviteter, der indebærer den største risiko. Der bør 
tages skridt til at styrke det administrative og videnskabelige samarbejde mellem 
medlemsstaterne og med Kommissionen for at sikre en ensartet håndhævelse i hele 
Fællesskabet og for at sikre effektive mekanismer, som forhindrer markedsføring 
af usikre levnedsmidler, og som gør det muligt at spore kilderne til og de faktorer, 
der bidrager til udbrud af levnedsmiddelbårne sygdomme. Det femte 
rammeprogram for forskning vil ligeledes komme til at spille en rolle i denne 
forbindelse. For at styrke forbrugernes tillid skulle der i meddelelsen om 
forbrugersundhed og levnedsmiddelsikkerhed have været gjort en indsats for at 
forbedre kontrolsystemets transparens på fællesskabsplan, og behovet for større 
transparens på nationalt plan bør ligeledes overvejes. 
1 Direktiv 79/112/EØF om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den 
endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler. 
Forordning (EF) nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser 
ix 
3. Sanktionerne for overtrædelse af Fællesskabets lovgivning om det indre marked 
bør svare til de sanktioner, der er fastlagt i den nationale lovgivning, og de skal 
være effektive, proportionale og afskrækkende. 
4. Der findes mekanismer til undersøgelse af nye udkast til national lovgivning, 
hovedsageligt de tekniske bestemmelser i direktiv 83/189/EØF. Kommissionen 
sikrer ligeledes overholdelsen af fællesskabsbestemmelserne om levnedsmidler 
gennem behandling af klager. Den nye procedure for gensidig information om 
nationale foranstaltninger afledt af princippet om varernes frie bevægelighed 
forventes også at yde et væsentligt bidrag i denne henseende. 
På områder, der ikke er harmoniserede, er det primære instrument til forvaltning af 
det indre marked fortsat princippet om gensidig anerkendelse, i henhold til hvilket 
en medlemsstat skal tillade fri bevægelighed på dens område af varer, der er 
produceret eller markedsført i overensstemmelse med regler, tests eller standarder 
i en anden medlemsstat, og som giver et beskyttelsesniveau svarende til det 
beskyttelsesniveau, som medlemsstatens egne bestemmelser, tests eller standarder 
resulterer i. 
Den eksterne dimension 
1. Fællesskabet er både en stor importør og en stor eksportør af levnedsmidler. Som 
importør må Fællesskabet sikre, at de importerede levnedsmidler opfylder de 
samme høje standarder, som er fastlagt for fællesskabsproduktionen. Som 
eksportør må Fællesskabet kunne garantere regeringer og forbrugere i tredjelande, 
at levnedsmidler produceret i Fællesskabet kan markedsføres sikkert i de 
pågældende lande. 
2. Lovgivningen skal være forenelig med Fællesskabets internationale forpligtelser, 
særlig dem, der er fastlagt i WTO-aftalerne. Fællesskabet må ligeledes arbejde 
nært sammen med medlemsstaterne, producenterne og industrien for at sikre, at 
vore største handelspartnere også overholder deres forpligtelser. Fællesskabet bør 
kunne deltage fuldt ud i det internationale standardiseringsarbejde inden for 
levnedsmiddelsektoren. Fællesskabet bør, hvor det er muligt, forhandle 
ækvivalensaftaler eller ordninger om gensidig anerkendelse med de største 
handelspartnere for at under alle omstændigheder at sikre et højt forbrugerbeskyt­
telsesniveau. 
1. Generelle bemærkninger 
Efter mere end 30 års lovgivningsarbejde er størstedelen af den nationale 
levnedsmiddellovgivning blevet harmoniseret på fællesskabsplan. Nyere undersøgelser, 
særlig af indvirkningerne og effektiviteten af det indre markeds program for 
levnedsmiddelforarbejdningssektoren, har vist, at Fællesskabets lovgivningsprogram inden 
for levnedsmiddelsektoren generelt har haft en positiv indvirkning, selv om der er blevet 
klaget over en overdrevent detaljeret lovgivning, fragmentering, problemer med 
tilpasningen af lovgivningen til innovationen og problemer med det indre markeds 
funktion i det daglige. I lyset af visse andre nyere begivenheder, særlig BSE, har andre 
rejst tvivl om lovgivningens kapacitet til fuldstændigt at opfylde målene om at sikre et højt 
sundhedsbeskyttelsesniveau og en høj forbrugerbeskyttelse. 
I modsætning til lovgivningen i de fleste medlemsstater, er Fællesskabets levneds­
middellovgivning blevet udviklet styk for styk, og der findes ikke nogen central samlende 
tekst, hvori er fastlagt de grundlæggende principper for Fællesskabets 
levnedsmiddellovgivning, og hvori de berørte personers og organers forpligtelser defineres 
klart. I de seneste år er der i stigende omfang blevet fremsat krav om en sådan ramme­
lovgivning, navnlig fra Europa-Parlamentets side. I 1992 anmodede Kommissionen tre 
fremtrædende eksperter i levnedsmiddellovgivning om at vurdere behovet for og det 
mulige omfang af et sådant generelt direktiv. I maj 1993 tilrettelagde Det Europæiske 
Universitetsinstitut i Firenze på Kommissionens anmodning en konference om dette 
spørgsmål med deltagelse af de tre eksperter og repræsentanter for medlemsstaterne og 
Kommissionen samt repræsentanter for landbruget, industrien og handelssektoren samt for 
forbrugergrupper. 
Formålet med denne grønbog er: 
at undersøge, i hvilket omfang lovgivningen opfylder forbrugernes, producenter­
nes, forarbejdningsindustriens og de handlendes behov og forventninger; 
at vurdere, hvordan foranstaltningerne til styrkelse af de officielle 
levnedsmiddelkontrol- og tilsynssystemers uafhængighed, objektivitet, ækvivalens 
og effektivitet opfylder deres målsætninger; 
at tilskynde til en offentlig debat om vor levnedsmiddellovgivning, der kan vejlede 
Kommissionen i dens fremtidige initiativer til levnedsmiddellovgivning, og dermed 
gøre det muligt for Kommissionen at fremsætte forslag til foranstaltninger, der, 
hvor det er muligt, sætter den i stand til at forbedre beskyttelsen af 
folkesundheden, at forbedre kohærensen i Fællesskabets levnedsmiddellovgivning, 
at konsolidere og forenkle den, at forbedre det indre markeds virkemåde og at 
tage hensyn til den stadig vigtigere eksterne dimension, særlig de politikker, som 
vore mest avancerede handelspartnere fører, og til kravene i WTO-aftalerne. 
Kommissionens nye fremgangsmåde i forbindelse med videnskabelig rådgivning og 
kontrol som fastlagt i meddelelsen om forbrugersundhed og levnedsmiddelsikkerhed, der 
var en opfølgning af beslutningen om at adskille ansvaret for forvaltningen af de 
videnskabelige udvalg og for kontrolforanstaltningerne fra de lovgivende afdelingers 
ansvar, behandles ikke i denne grønbog, der hovedsageligt vedrører de uændrede 
bestemmelser i fællesskabslovgivningen, som finder anvendelse på levnedsmiddelsektoren. 
Kommissionen har som beskrevet i ovennævnte meddelelse truffet foranstaltninger til at 
øge dens kontroltjenesters indsats og til at fremme deres fortrinlighed ved at sikre deres 
uafhængighed, transparens og effektivitet. 
Før vi går over til en drøftelse af de mulige politikker, der sættes til debat, er det vigtigt at 
fastslå levnedsmiddellovgivningens grundlæggende mål og resultater, som der på ingen 
måde må sås tvivl om: 
behovet for at sikre et højt niveau for beskyttelse af folkesundhed og sikkerhed 
samt for forbrugerbeskyttelse; 
behovet for at sikre varernes frie bevægelighed i det indre marked; 
behovet for lovgivning primært baseret på videnskabelige beviser og risiko­
vurdering under hensyntagen til EUs internationale forpligtelser; 
behovet for at sikre den europæiske industris konkurrenceevne, idet der åbnes 
mulighed for en fleksibel tilpasning af lovgivningen for at indarbejde nye tekniske 
fremskridt og øge Fællesskabets eksportmuligheder; 
behovet for at placere det primære ansvar for sikre levnedsmidler hos industrien, 
producenterne og leverandørerne, herunder import fra tredjelande, gennem 
bestemmelser om selvkontrol (såkaldte Hazard Analysis Critical Control Points 
systemer eller HACCP-systemer) suppleret med officiel kontrol og passende 
håndhævelse; 
behovet for, at lovgivningen er kohærent, rationel, konsekvent, enkel, brugervenlig 
og udviklet efter høring af alle berørte parter. 
Det skal ligeledes understreges, at fødekæden til stadighed bliver mere kompleks med et 
stigende antal nyskabelser fra de primære producenter over agro-levnedsmiddelindustrien 
til distributører og detailhandlende, så det bliver af afgørende betydning at sikre, at 
Fællesskabets lovgivningsindsats omfatter alle de potentielle risici for levnedsmidlernes 
sikkerhed og sundhed på alle stadier af fødekæden, herunder faktorer inden det primære 
producentled, der skyldes potentielt farligt input eller miljøforurenende stoffer, faktorer, 
som opstår under den primære landbrugsproduktion og faktorer, der opstår under 
tilberedning, forarbejdning, distribution eller opbevaring. 
Derfor har grønbogen yderligere til formål at undersøge, hvorvidt eller i hvilket omfang 
forarbejdede levnedsmidler og den primære landbrugsproduktion til trods for deres 
forskelle kan bringes ind under de generelle bestemmelser, der finder anvendelse på 
2 
levnedsmidler. I henhold til direktivet om produktansvar er det op til medlemsstaterne at 
afgøre, hvorvidt bestemmelserne om produktansvar skal finde anvendelse på den primære 
produktion. Det overvejes derfor også at udvide fællesskabsbestemmelserne om 
produktansvar til at gælde alle led i fødekæden, herunder primære producenter. 
Kommissionen ønsker at sikre, at den høring, som er omfattet af nærværende grønbog, er 
så bred som mulig. Den indbyder derfor alle de interesserede parter til at fremsætte andre 
relevante kommentarer og forslag. Ved afslutningen af høringen vil Kommissionen 
overveje, hvilke ændringer der eventuelt er nødvendige. Disse ændringer kan bestå i: 
et forslag til et generelt direktiv om levnedsmiddellovgivning; 
stadfæstelse og forenkling af visse bestemmelser eller omformulering af 
eksisterende lovgivning; 
forslag af ikke-lovgivningsmæssig karakter, herunder ændringer i procedurer eller 
arbejdsmetoder. 
Kommentarer til denne grønbog indsendes inden den 31. juli 1997 til: 
European Commission 
Directorate General for Industry (Green Paper on Food Law) 
200ruedelaLoi(RP113/l) 
B-1049 Bruxelles 
2. Den økonomiske baggrund 
I EU bruger hver enkelt husholdning i gennemsnit omkring 20% af den disponible 
indkomst på levnedsmidler og drikkevarer. Det anslås, at forbruget af levnedsmidler, 
drikkevarer og tobak i EU i 1996 vil beløbe sig til omkring 500 000 mio. ECU, mens 
produktionen vil beløbe sig til 510 000 mio. ECU. EU er både en stor importør og en stor 
eksportør af levnedsmidler. 11994 nåede eksporten fra EU op på 34 250 mio. ECU, mens 
importen til EU havde en værdi af 24 480 mio. ECU, hvilket giver et 
handelsbalanceoverskud på 9 770 mio. ECU - en stigning på over 50% i forhold til 1992.1 
nogle levnedsmiddelsektorer er der imidlertid et handelsbalanceunderskud. F.eks. er der 
underskud på fiskeprodukter, som beløb sig til 6 172 mio. ECU i 1994. Over 2,3 mio. 
mennesker er beskæftiget inden for levnedsmiddel- og drikkevareindustrierne, heraf 
næsten 50% i virksomheder med under 100 ansatte. Yderligere 10 mio. mennesker er 
beskæftiget i den primære landbrugsproduktion. Levnedsmiddel- og drikkevaresektoren er 
derfor helt klart af allerstørste betydning for den europæiske økonomi som helhed. 
Mellem 1984 og 1992 voksede både produktionen og forbruget af levnedsmidler og 
drikkevarer i EU med en konstant sats på omkring 2 - 2,5% om året. I 1992-1993 faldt 
denne sats imidlertid til under 1%. En stor del af denne vækst skyldes en højere merværdi, 
efterhånden som især forbrugerne i Nordeuropa skifter fra friske levnedsmidler til 
forarbejdede færdigvarer. De største producenter har reageret på denne langsigtede 
ændring ved at investere kraftigt i en udvidelse af produktionskapaciteten, i modernisering 
af produktionsudstyret og i ny teknologi. Mindre producenter befinder sig imidlertid under 
et voksende pres, ikke blot pga. ændringer i efterspørgselsmønsteret, men også pga. de 
store ændringer, der finder sted i detaildistributionssystemet, navnlig som følge af den 
stigende koncentration af levnedsmiddeldistributionen og den voksende rolle, som 
supermarkedernes "egne mærker" spiller på markedet. Som et resultat heraf står mange 
mindre producenter over for valget mellem at finde en niche på markedet for kvalitets­
produkter eller at blive leverandører af "egne mærker" til supermarkederne. 
I EU generelt findes der stadig betydelige regionale forskelle på markedet for 
levnedsmidler, særlig mellem landene i Nord og landene i middelhavsregionen. I 
Sydeuropa forbliver forbruget af friske levnedsmidler relativt højt, og levnedsmiddel­
forarbejdningsindustriens andel af merværdien er derfor væsentligt lavere. I alle regioner 
er der dog sket en betydelig forøgelse afarten og omfanget af de tilgængelige produkter, 
og denne tendens vil sandsynligvis fortsætte, da forarbejdningsindustrien forsøger at 
anvende reglerne for det indre marked til at finde nye markeder for deres produkter. 
På denne baggrund står det klart, at EU skal spille en stor rolle med hensyn til fremme af 
et transparent og stabilt lovgivningsmæssigt grundlag for den fremtidige udvikling af 
denne vitale sektor. Specielt er det indre markeds transparens og effektivitet af stor 
betydning for, hvorvidt det store antal små og mellemstore virksomheder, der i stadig 
stigende grad må konkurrere med giganterne inden for den multinationale 
agrolevnedsmiddelindustri, vil kunne overleve. 
3. Baggrund for udviklingen af Fællesskabets foranstaltninger inden for 
levnedsmiddelsektoren 
Den Fælles Landbrugspolitik og programmet for gennemførelse af det indre marked har 
primært haft indflydelse på udviklingen af Fællesskabets levnedsmiddellovgivning. Der 
findes ligeledes en særskilt politik for fiskeri og fiskeopdræt, nemlig Den Fælles 
Fiskeripolitik. 
Fremover vil udviklingen af fælleskabsaktiviteter i denne sektor ligeledes blive kraftigt 
berørt at de nye bestemmelser, der blev tilføjet med Maastricht-traktaten om beskyttelse af 
folkesundhed (artikel 129), forbrugerbeskyttelse (artikel 129 A) og miljø (artikel 130 R). 
3.1 Den Fælles Landbrugspolitik og levnedsmiddellovgivningen 
Den Fælles Landbrugspolitik har haft en væsentlig indflydelse på udviklingen af 
Fællesskabets levnedsmiddellovgivning. Foranstaltninger, der træffes for at nå målene for 
Den Fælles Landbrugspolitik, har også uundgåeligt resulteret i udviklingen af en 
lovgivning, der påvirker salget af levnedsmidler fra landbruget. Der skal her især nævnes 
tre punkter: 
1. Et af de vigtigste træk ved Den Fælles Landbrugspolitik har været udviklingen af 
fælles retningslinjer for markedet for de vigtigste landbrugsprodukter sammen med 
prisstøtte og interventionsforanstaltninger finansieret af Den Europæiske 
Udviklings- og Garantifond for Landbruget. For at disse foranstaltninger kan 
fungere effektivt og for at undgå svindel har det i nogle tilfælde været nødvendigt 
at fastlægge kvalitetsspecifikationer for at definere de produkter, der kan modtage 
støtte. Derudover er det som en markedsforanstaltning og nogle gange i mangel af 
prisstøttemekanismer blevet anset for nødvendigt at fastsætte kvalitets-
specifikationer for visse produkter. Arten og omfanget af disse regler varierer i 
henhold til de fælles retningslinjer for det pågældende marked. I nogle tilfælde har 
reglerne måske kun ringe indvirkning på markedsføringen af de færdige 
levnedsmidler. I andre tilfælde, f.eks. de fælles retningslinjer for vin, udgør 
reglerne en detaljeret og selvstændig markedsføringskodeks. 
2. For at sikre den frie bevægelighed af primære landbrugsprodukter inden for 
Fællesskabet er det blevet anset for nødvendigt at fastlægge detaljerede 
bestemmelser om tilnærmelse af lovgivningen om menneskers, dyrs og planters 
sundhed. F.eks. har reglerne om veterinær hygiejne stor indflydelse på anvendelsen 
og markedsføringen af levnedsmidler af animalsk oprindelse. Det er ligeledes 
nødvendigt at sikre, at de teknikker, der anvendes i landbrugsproduktionen ikke i 
sig selv udgør nogen risiko for folkesundheden. Der er således fastlagt detaljerede 
bestemmelser om grænseværdier for rester af pesticider eller veterinærmedicinske 
præparater i levnedsmidler. 
3. Kommissionen oplyste i sin meddelelse af 1989 om landbosamfundets fremtid, at 
den havde til hensigt at fremme en produktkvalitetspolitik på fællesskabsplan. Som 
følge heraf er der blevet vedtaget en specifik lovgivning om anvendelsen af 
kvalitetsmærker eller etiketter til identifikation af produkter, der er underlagt 
særlige produktionskvalitetskrav (forordning 2082/92), stammer fra områder, der 
anses for at være deres traditionelle produktionsområder (forordning 2081/92) 
eller beviseligt produceres ved hjælp af særlige metoder, så som økologiske 
levnedsmidler. 
På det seneste er der sket en række ting, som er af betydning for forbrugeren. Rådet har 
for nylig vedtaget bindende bestemmelser om sporing af produkter fra kvæg, og det 
overvejes at indføre yderligere foranstaltninger for at forbedre sporingen af andre 
produkter fra dyr. Der er ligeledes ved at blive udarbejdet forslag om at udvide den 
økologiske mærkning til at omfatte levnedsmidler af animalsk oprindelse. 
3.2 Den Fælles Fiskeripolitik 
Mens begrebet primær landbrugsproduktion normalt anses for at omfatte fiskeprodukter, 
er fiskeri og fiskeopdræt omfattet af en særskilt Fælles Fiskeripolitik. Denne indeholder 
specifikke bestemmelser for fiskeprodukter i Fællesskabets levnedsmiddellovgivning. Den 
fælles organisering af markedet indebærer en række principper og regler vedrørende fælles 
markedsføringsstandarder, producentorganisationer, interne prisstøttemekanismer og en 
ordning for handel med tredjelande. Strukturelle støttemekanismer for fiskeri og 
fiskeopdræt gennemføres under det finansielle instrument for udvikling af fiskeriet (FIFG), 
der omfatter finansiering til forbedring af og kontrol med kvaliteten og hygiejnen. 
Detaljerede bestemmelser om beskyttelse af begrænsede fiskebeholdninger er en integreret 
del af Den Fælles Fiskeripolitik. Den veterinære lovgivning, der finder anvendelse på fisk 
og skaldyr behandles i øjeblikket på ny som en del af projektet vedrørende forenkling af 
veterinærlovgivningen om produkter af animalsk oprindelse. 
3.3 Udviklingen af det indre marked for forarbejdede levnedsmidler 
Levnedsmiddelsektoren udgør en vigtig del afdet indre marked både ud fra forbrugernes 
synspunkt og ud fra de økonomiske operatørers synspunkt. Derfor må alle de 
foranstaltninger, der træffes på fællesskabsplan og på nationalt plan, fiildt ud tage hensyn 
til de generelle principper for det indre marked, særlig princippet om varernes frie 
bevægelighed. 
Fællesskabet råder over en række forskellige instrumenter til gennemførelse af det indre 
marked: 
anvendelse af de generelle principper for varernes frie bevægelighed, særlig 
princippet om gensidig anerkendelse, der er afledt af Domstolens retspraksis (i 
henhold til hvilken en medlemsstat skal tillade fri bevægelighed på dens område af 
varer produceret eller markedsført i overenstemmelse med de regler, tests eller 
standarder, der findes i en anden medlemsstat, og som indebærer et 
beskyttelsesniveau svarende til medlemsstatens egne regler, tests eller standarder); 
detaljeret harmonisering af national lovgivning i de tilfælde, hvor anvendelse af 
princippet om gensidig anerkendelse ikke yder et tilstrækkeligt grundlag for det 
indre marked; 
anvendelse af rammelovgivning, hvori der fastlægges visse generelle principper, 
men som gør det muligt for medlemsstaterne at vedtage strengere eller mere 
specifikke regler, forudsat at disse ikke medfører uberettigede begrænsninger af 
det indre markeds funktion; 
anvendelsen af frivillige instrumenter såsom standardisering eller adfærdskodekser. 
En detaljeret harmonisering af de nationale levnedsmiddellovgivninger med henblik på at 
sikre fri bevægelighed begyndte allerede i Fællesskabets første år. Fra 1962 til 1985 fulgte 
man to fremgangsmåder: 
horisontal harmonisering omfattende alle levnedsmidler enten for at beskytte 
folkesundheden (tilsætningsstoffer) eller for at beskytte andre forbrugerinteresser 
såsom levering af information eller forebyggelse af vildledende handelspraksis 
(f.eks. med hensyn til mærkning) 
vertikal harmonisering i form af detaljerede specifikationer for en specifik type af 
levnedsmidler; otte direktiver er blevet vedtaget omfattende kakao og chokolade, 
sukker, honning, frugtsaft og lignende produkter, marmelade, syltetøj og gelé, 
konserveret mælk, kaffeekstrakter samt naturligt mineralvand. 
Derudover skal nævnes Rådets direktiv 80/778/EØF om kvaliteten af drikkevand. Dette 
direktiv er af grundlæggende betydning for levnedsmiddelsektoren, da alt vand, der 
anvendes i en levnedsmiddelvirksomhed til fremstilling, forarbejdning, konservering eller 
markedsføring af produkter eller stoffer beregnet til at skulle indtages af mennesker, og 
som påvirker det færdige levnedsmiddels sundhed, skal opfylde kravene i dette direktiv. 
Parallelt med udviklingen af lovgivning på fællesskabsplan har Domstolen fortolket artikel 
30-36 i EU-traktaten. Efter Domstolens retspraksis i Cassis de Dijon sagen foretog 
Kommissionen en fuldstændig gennemgang af sin politik vedrørende harmonisering af 
levnedsmiddellovgivningen og forelagde i 1985 en meddelelse for Rådet og Europa-
Parlamentet om gennemførelse af det indre marked inden for levnedsmiddelsektoren 
(KOM(85) 603 endelig udgave). Ved samme lejlighed blev omfanget af princippet om 
gensidig anerkendelse klarlagt. 
I henhold til meddelelsen skulle Fællesskabets levnedsmiddellovgivning fremover 
begrænses til harmonisering af nationale bestemmelser, der var begrundede i henhold til de 
obligatoriske krav, som Domstolen havde fastlagt, nemlig: 
beskyttelse af folkesundheden; 
beskyttelse af andre forbrugerinteresser, navnlig forbrugerinformation; 
loyal handelspraksis; 
behovet for at sikre en passende officiel kontrol. 
På den anden side har Kommissionen oplyst, at den i princippet ikke længere vil fremsætte 
forslag til harmonisering af kvalitetsspecifikationer, såsom bestemmelser vedrørende 
sammensætningen eller fremstillingen af levnedsmidler, der ikke har betydning for 
beskyttelsen af folkesundheden. I stedet mener Kommissionen, at gensidig anerkendelse 
kan nås gennem en styrkelse af reglerne om mærkning, som sikrer forbrugeren information 
og loyal handelspraksis. Derudover har Kommissionen opfordret industrien til at udvikle 
kvalitetspolitikker baseret på anvendelse af frivillige instrumenter. 
I en anden meddelelse fra 1989 om levnedsmidlers frie bevægelighed i Fællesskabet 
opsummerede Kommissionen principperne på dette område på grundlag af Domstolens 
retspraksis. Kommissionen gjorde i sin fortolkende meddelelse fra 1991 om de navne, 
under hvilke produkter sælges, rede for systemet om gensidig anerkendelse af 
levnedsmidler på ikke-harmoniserede områder samt for muligheden for at vedtage de 
sektorielle bestemmelser, der anses for nødvendige for implementeringen af andre 
fællesskabspolitikker f.eks. krav til sammensætningen, definitionen på økologisk 
produktion, kvalitetsmærker for traditionelle levnedsmidler og oprindelsesbetegnelser. 
Stort set hele den lovgivning, der var fastlagt i Kommissionens program for 1985, er nu 
blevet vedtaget med undtagelse af forslagene vedrørende bestråling af levnedsmidler og 
nye levnedsmidler, der i øjeblikket behandles i Rådet og Europa-Parlamentet. Derudover 
er der blevet vedtaget yderligere foranstaltninger for at tage hensyn til problemer, man 
ikke havde forudset i 1985, særlig med hensyn til levnedsmiddelhygiejne, forurenende 
stoffer og samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne om behandling af 
videnskabelige spørgsmål vedrørende levnedsmidler. 
Siden d. 1. januar 1989 har medlemsstaterne i henhold til den informationsprocedure, der 
er fastlagt i direktiv 83/189/EØF, skullet meddele Kommissionen ethvert udkast til teknisk 
forskrift vedrørende levnedsmidler. Yderligere specifikke notifikationsprocedurer finder 
anvendelse på nationale foranstaltninger om mærkning af levnedsmidler, om forurenende 
stoffer og om levnedsmiddelhygiejne. Disse er beskrevet i del 2, afsnit 7. 
Derudover må man tage i betragtning, at Domstolens voksende retspraksis på områder, 
der ikke er omfattet af fællesskabslovgivningen, udgør grundlaget for levnedsmidlers frie 
bevægelighed. 
4. Den industripolitiske dimension 
I afsnit 2 blev det anført, at den primære landbrugsproduktion og 
levnedsmiddelforarbejdnings- og drikkevaresektorerne er af stor betydning for den 
europæiske økonomi. Det er derfor vigtigt at bevare disse sektorers konkurrenceevne som 
et middel til at opnå en forbedret levestandard og social velfærd i hele Fællesskabet. 
Kommissionen anførte i sin meddelelse om analysering af den europæiske industris 
konkurrenceevne for nylig, at det primære ansvar for, at virksomhederne forbliver 
konkurrencedygtige, ligger hos virksomhederne selv. Dog støtter de offentlige 
myndigheder konkurrenceevnen ved at skabe passende vilkår for virksomhedernes 
arbejde, navnlig ved at skabe den nødvendige infrastruktur, indføre et passende 
lovgivningsmæssigt klima og specifikke initiativer, særlig inden for nyskabelse, kvalitet, 
forretningsklima for små og mellemstore virksomheder samt økonomisk samhørighed. I 
denne forbindelse har Kommissionen for nylig truffet en række generelle initiativer, såsom 
grønbogen om innovation, arbejdsdokumentet om kvalitet og det flerårige program for 
små og mellemstore virksomheder, der ligeledes er relevante for levnedsmiddelsektoren. 
Nogle af disse spørgsmål, som f.eks. behovet for at sikre et passende lovgivningsmæssigt 
klima, der befordrer nyskabelse, berøres forskellige steder i denne grønbog. 
Kommissionen mener, at det er vigtigt at sikre, at disse industripolitiske retningslinjer 
integreres i dens lovgivningsindsats inden for levnedsmiddelsektoren, og den opfordrer til 
indsendelse af kommentarer om eventuelle andre foranstaltninger, der kan være 
nødvendige i denne henseende. 
5. Forbrugeren, levnedsmiddelsikkerhed og sundhedsbeskyttelse 
Som det fremgår af de foregående afsnit, er fællesskabsbestemmelserne om levnedsmidler 
blevet udviklet på grundlag af en lang række forskellige retsgrundlag fastlagt i traktaten 
for at tjene forskellige poliske målsætninger. Lovgivningen er ligeledes baseret på en 
kompliceret deling af ansvaret mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Situationen er 
kompliceret og svær at forstå ikke blot for den almindelige borger, men også nogle gange 
for specialisten. Dette har ført til kritik gående på, at Fællesskabet mangler en 
sammenhængende politik for levnedsmiddelsektoren som helhed, og at det behandler 
problemerne enkeltvist. 
I de generelle bemærkninger i begyndelsen af denne del identificeres en række fælles mål, 
der går igen i hele Fællesskabets levnedsmiddellovgivning. 
Krisen i forbindelse med kogalskab har understreget behovet for en europæisk 
levnedsmiddelpolitik, der som sin kerne har kravet om, at kun levnedsmidler, som er sikre, 
sunde og egnede til indtagelse må komme på markedet. Sundhedsbeskyttelse forbundet 
med levnedsmiddelforbrug skal altid være en prioritet og ikke noget, der kommer frem i 
nødsituationer. 
Kommissionen har allerede truffet foranstaltninger til at tilpasse sine tjenestegrene så det 
bliver muligt at nå dette mål. 
Den har til hensigt at udvikle en virkelig levnedsmiddelpolitik, hvis grundlæggende mål er 
at beskytte forbrugeren og forbrugerens sundhed. 
I forbindelse med opbyggelsen af en effektiv levnedsmiddelsikkerhedspolitik vil der blive 
gjort en væsentlig indsats for at sikre at: 
de seneste og fuldstændige videnskabelige beviser inddrages, når der træffes 
beslutninger om retsakter eller andre foranstaltninger 
hvis videnskabelige beviser er ufuldstændige, eller på den ene eller anden måde 
ikke er overbevisende, således at man ikke fuldt ud kan vurdere risikoen, anvendes 
en forsigtig fremgangsmåde 
der på ethvert punkt i fødekæden er et klart ansvar for levnedsmidlernes sikkerhed 
og sundhed; dette indebærer tilsvarende bestemmelser om erstatningsansvar for 
skader på forbrugerens sundhed forårsaget af usikre eller usunde levnedsmidler 
der træffes kontrolforanstaltninger på alle kritiske punkter i fødekæden (primær 
fremstilling, forarbejdning, transport, håndtering og distribution, udstilling på 
salgsstedet); det samme gælder for importerede levnedsmidler 
der træffes passende foranstaltninger for at sikre, at forbrugeren modtager 
korrekte oplysninger om levnedsmidlernes art og indhold 
der foreligger en klar definition af de forskellige kontrolinstansers ansvar (f.eks. 
producenter, medlemsstaternes myndigheder, Kommissionens tjenestegrene) samt 
kontrollens art (f.eks. inspektion på stedet, revision af kontrolsystemerne). 
I denne forbindelse må der tages hensyn til det faktum, at Kommissionen efter Maastricht­
traktatens ikrafttræden har fået nyt ansvar for at bidrage til virkeliggørelsen af et højt 
sundhedsbeskyttelsesniveau (artikel 129), et højt forbrugerbeskyttelsesniveau (artikel 
129A) og et højt miljøbeskyttelsesniveau (artikel 130R). I de senere år har der været 
stigende opmærksomhed omkring spørgsmål såsom ernæring og sundhed. En ændring af 
artikel 129 i traktaten drøftes i øjeblikket på regeringskonferencen. 
I de senere år har der været stigende opmærksomhed omkring spørgsmål såsom ernæring 
og sundhed, hvilket rejser spørgsmål omkring Fællesskabets rolle på sådanne områder. 
DELÏÏ 
FORENKLING OG RATIONALISERING AF 
FÆLLESSKABETS LEVNEDSMIDDELLOVGIVNING 
1. Indledende bemærkninger 
I de senere år er der blevet fremført en række kritikpunkter vedrørende Fællesskabets 
komplicerede, opdelte og usammenhængende levnedsmiddellovgivning og problemerne 
med tilpasning af lovgivningen til nyskabelser. Det er navnlig blevet fremført: 
at visse bestemmelser er unødvendigt detaljerede eller præskriptive og ikke tager 
hensyn til industriens udvikling af interne kontrolsystemer for at sikre 
levnedsmidlernes kvalitet og sikkerhed; 
at der i nogle tilfælde findes en dobbelt lovgivning eller manglende sammenhæng 
mellem forskellige vertikale regler, der finder anvendelse på specifikke sektorer, 
eller mellem vertikale og horisontale regler; 
at lovgivningens komplicerede karakter og Fællesskabets langsommelige 
lovgivningsprocedurer gør det vanskeligt at ajourføre lovgivningen for at tage 
højde for tekniske og videnskabelige fremskridt. 
På det politiske plan har Rådet for det indre marked ligeledes anmodet Kommissionen om 
at overveje en forenkling af lovgivningen om det indre marked. 
Formålet med nærværende del er at se på Fællesskabets generelle indsats inden for 
levnedsmiddelsektoren på baggrund af disse kritikpunkter, og at se på rækkevidden af 
foranstaltningerne til forenkling og rationalisering af Fællesskabets levnedsmiddel­
lovgivning. 
2. Generelle betragtninger 
En af de offentlige myndigheders væsentligste opgaver har været at sikre en passende 
forsyning med sikre og sunde levnedsmidler. I dag har alle de udviklede lande vedtaget en 
omfattende lovgivning, der forsøger at sikre, at levnedsmidler er sikre, sunde og egnede til 
menneskeføde, at kommercielle transaktioner gennemføres på en fair måde, og at der 
indføres de systemer, der er nødvendige for offentlig kontrol og tilsyn. 
I de senere år er der opstået en ny række af spørgsmål vedrørende levnedsmidler som 
følge af en øget videnskabelig viden og befolkningens kendskab til forbindelserne mellem 
ernæring og sundhed og ligeledes som et resultat af de nye ønsker blandt forbrugerne, der 
ikke blot er interesserede i "sikre levnedsmidler", men også i stigende grad er optaget af 
de metoder, der anvendes inden for landbruget og i levnedsmiddelproduktionen. 
10 
Efterhånden som arbejdet med gennemførelsen af det indre marked og Den Fælles 
Landbrugspolitik er skredet frem, er de nationale bestemmelser i stigende grad blevet 
erstattet af fællesskabslovgivning. I dag er størstedelen af levnedsmiddellovgivningen 
blevet harmoniseret på fællesskabsplan, og på mange områder er medlemsstaternes 
muligheder for at gennemføre ensidige initiativer kraftigt begrænset. Derfor må 
Fællesskabet selv udvikle politikker, der medfører et højt beskyttelsesniveau og opfylder 
forbrugernes legitime krav og forventninger, men undgå en lovgivning, der pålægger 
producenter og industri unødvendige byrder, idet forbrugerne naturligvis i sidste ende må 
betale udgifterne hertil gennem højere priser. 
Som nævnt ovenfor har Fællesskabets levnedsmiddellovgivning siden 1985 generelt været 
begrænset til foranstaltninger, der er nødvendige for at beskytte folkesundheden, for at 
beskytte andre forbrugerinteresser og for at fastlægge de nødvendige kontolbestemmelser. 
Endvidere har fællesskabslovgivningen resulteret i, at 15 forskellige og nogle gange 
modstridende sæt af regler er blevet erstattet med et sæt harmoniserede regler, hvilket i 
sig selv har bidraget væsentligt til forenklingen af levnedsmiddellovgivningen. 
Det skal klart understreges, at der ikke kan være tale om en gros deregulering og 
nedbrydning afdet beskyttelsessystem, der er indført. Målet er at skabe en lovgivning, der 
er effektiv, ligetil, nemmere at forstå og mere brugervenlig for de vigtigste berørte parter, 
nemlig producenter, industri, levnedsmiddelvirksomheder, håndhævelsesmyndigheder og 
forbrugere. 
3. Generel lovgivningsindsats 
Levnedsmiddellovgivningen har befolkningens store bevågenhed. Kun et højt 
sikkerhedsniveau og en effektiv offentlig kontrol kan minimere levnedsmidlernes 
sårbarhed over for frygt for sundhedsfare, der kan have stor indvirkning på forbrugernes 
efterspørgsel, industriens overskud og beskæftigelsen. En effektiv lovgivning og 
regulerende rammer er derfor af afgørende betydning. I lyset af 
levnedsmiddelproduktionens og -distributionens stadig stigende kompleksitet er det 
endvidere nødvendigt at sikre, at hele fødekæden er dækket. Der er ingen idé i nøje at 
kontrollere dele af fødekæden, hvis forurening kan ske i andre led. 
Alligevel må disse regulerende rammer udformes og gennemføres på en sådan måde, at de 
tager fuldt hensyn til det faktum, at producenterne og industrien har det primære ansvar 
for, at der produceres sikre og sunde levnedsmidler. De bør derfor, hvor det er muligt give 
industrien mulighed for at gennemføre passende interne overvågningsprocedurer, forudsat 
at disse bakkes op af effektive officielle kontrolsystemer. 
I nogle tilfælde kan specifik, detaljeret lovgivning være nødvendig. Dette er navnlig vigtigt 
i tilfælde, hvor behandlinger, der er svære at spore, ellers kunne være anvendt til at skjule 
virkningerne af uhygiejniske eller usunde produktionsmetoder. 
I andre tilfælde er det tilstrækkeligt, at målene med og de tilsigtede resultater af de 
regulerende krav formuleres i stedet for, at der fastsættes forskrifter for, hvordan dette 
resultat skal nås. Når der er fastlagt klare lovgivningsmæssige rammer for, hvordan 
målene skal nås, kan det overlades til de økonomiske operatører at gennemføre 
lovgivningen under kontrolmyndighedernes effektive overvågning ved hjælp af HACCP-
systemer, adfærdskodekser og andre passende instrumenter. 
11 
Forskellen mellem de to fremgangsmåder illustreres bedst inden for det 
levnedsmiddelhygiejniske område, hvor de eksisterer side om side. En række detaljerede 
vertikale direktiver foreskriver ret detaljeret, hvilke hygiejnekrav der skal opfyldes for 
levnedsmidler af animalsk oprindelse, der er følsomme ud fra et sundhedsmæssigt 
synspunkt. Andre levnedsmidler er omfattet af det generelle direktiv om 
levnedsmiddelhygiejne. Selv om det indeholder nogle præskriptive bestemmelser, tilsigter 
dette sidstnævnte direktiv en mere generel fremgangsmåde, der definerer målene med 
levnedsmiddelhygiejne og giver industrien en stor grad af fleksibilitet med hensyn til 
gennemførelsen af denne. Spørgsmålet om levnedsmiddelhygiejne behandles mere 
detaljeret i Del III, afsnit 6. 
Begge fremgangsmåder indebærer fordele og ulemper. Da den mere præskriptive 
fremgangsmåde kræver, at lovgiveren identificerer de største risikofaktorer og midlerne til 
styring af disse risici, gør den det ofte lettere for virksomhederne at identificere deres 
forpligtelser, og den letter kontrolmyndighedernes arbejde. Den mere generelle 
fremgangsmåde giver på den anden side industrien større fleksibilitet i gennemførelsen af 
lovgivningen og kan derfor nedbringe udgifterne i forbindelse med overholdelse, men den 
skal sikre et sundhedsbeskyttelsesniveau, der svarer til den mere præskriptive 
fremgangsmåde. Det er også sandsynligt, at den vil nedbringe behovet for hyppig 
ajourføring af lovgivningen. Den kræver dog, at både levnedsmiddelvirksomhederne og 
kontrolmyndighederne spiller en meget mere aktiv rolle med hensyn til en analyse af de 
risici, som de forskellige aktiviteter indebærer, og med hensyn til at sikre, at der træffes 
effektive foranstaltninger med henblik på at kontrollere dem. Dette kan indebære 
forskellige problemer for de små virksomheder inden for sektoren, selv om udarbejdelsen 
af adfærdskodekser for hele industrien kan være en mulig løsning på dette problem. 
Det bør bemærkes, at disse to fremgangsmåder ikke gensidigt udelukker hinanden. 
Fællesskabslovgivningen om tilsætningsstoffer i levnedsmidler er et eksempel på et 
område, hvor de med succes er blevet kombineret. Lovgivningen er baseret på en streng 
evaluering af alle tilsætningsstoffer. Kun de tilsætningsstoffer, der anses for at være sikre 
til brug i levnedsmidler, kan anvendes inden for Fællesskabet. Hvor 
sikkerhedsevalueringen har ført til den konklusion, at det er nødvendigt at fastlægge en 
samlet acceptabel daglig indtagelse (adi) med henblik på beskyttelse af folkesundheden, er 
der fastsat præskriptive grænser for anvendelsen af hvert enkelt tilsætningsstof i hvert 
enkelt fødevareemne for at sikre, at eksponeringen ikke overstiger den acceptable daglige 
indtagelse. Hvor sikkerhedsevalueringen fører til den konklusion, at en værdi for 
acceptabel daglig indtagelse ikke er nødvendig, finder princippet om "quantum satis" 
imidlertid anvendelse. Dette betyder, at industrien frit kan anvende det pågældende 
tilsætningstof i overensstemmelse med god fremstillingspraksis i en mængde, der ikke er 
større end nødvendigt for at opnå den ønskede virkning, og forudsat at forbrugeren ikke 
vildledes. 
Under disse omstændigheder mener Kommissionen, at der er behov for en balance mellem 
en præskriptiv fremgangsmåde og en mere generel lovgivningsindsats. Kommissionen 
opfordrer til indsendelse af kommentarer om, hvorvidt denne balance afspejles korrekt i 
den nuværende fællesskabslovgivning. 
4. Selvreguleringens rolle inden for levnedsmiddelsektoren 
12 
På grund af levnedsmiddelsektorens følsomhed har der altid være nogen debat om, 
hvorvidt selvregulerende instrumenter såsom adfærdskodekser eller standarder er et 
passende alternativ eller supplement til regulering. 
Hvor frivillige instrumenter anvendes, er det vigtigt at disse instrumenter virkelig forbliver 
frivillige, og at det på passende måde sikres, at procedurerne for udarbejdelse af 
instrumenterne er transparente og åbne for alle interesserede parter, samt at de tager højde 
for den nødvendige kvalitetskontrol af arbejdet. 
Indtil nu har anvendelsen af frivillige instrumenter som alternativ til regulering 
hovedsageligt fundet sted: 
på området specifikationer af sammensætningen af levnedsmidler; Kommissionen 
fastslog i sin meddelelse af 1985 om gennemførelsen af det indre marked, at den 
ikke længere ville fremsætte forslag til lovgivning med henblik på harmonisering af 
specifikationer af sammensætningen af levnedsmidler, undtagen når det var 
nødvendigt af hensyn til Den Fælles Landbrugspolitik, og at den i stedet ville 
tilskynde til frivillig anvendelse af standarder på dette område; siden da har 
erfaringerne med standardisering på dette område på europæisk plan ikke været 
særlig positive, og der er næsten ikke vedtaget nogen europæiske standarder 
vedrørende kvalitetsspecifikationer for levnedsmidler til trods for, at der er gjort 
mange forsøg herpå; på nationalt plan er der imidlertid blevet gjort stadig større 
brug af standarder eller tilsvarende instrumenter såsom adfærdskodekser, hvilket 
medfører en risiko for nye hindringer for handlen inden for Fællesskabet; 
på området prøveudtagnings- og analysemetoder, hvor erfaringerne på europæisk 
plan har været meget mere positive, og en række standarder er blevet vedtaget. 
På området levnedsmiddelhygiejne anvendes frivillige instrumenter som supplement til den 
eksisterende lovgivning. I artikel 5 i direktiv 93/43/EØF tilskyndes til udvikling af 
retningslinjer for god hygiejnepraksis, som levnedsmiddelvirksomhederne kan bruge 
frivilligt som hjælp ved gennemførelsen af de generelle levnedsmiddelhygiejniske 
principper i direktivet. Derudover indeholder direktivet en procedure for anerkendelse af 
retningslinjerne på fællesskabsplan, og der fastsættes visse krav for at sikre, at de udvikles 
af repræsentanter for den berørte levnedsmiddelsektor og for kredse, hvis interesser 
berøres væsentligt, f.eks. kompetente myndigheder og forbrugergrupper, at de er 
forenelige med de fastsatte hygiejnekrav, at de er praktisk anvendelige, og at der er sket 
en passende høring under udarbejdelsen. Ud over en række initiativer på nationalt plan, er 
Kommissionen klar over, at der er ved at blive udviklet en række initiativer på europæisk 
plan, særlig vedrørende spiseis, konfekture og salg af varme og kolde levnedsmidler i 
salgsautomater. 
Kommissionen opfordrer til indsendelse af kommentarer om de frivillige instrumenters 
rolle inden for levnedsmiddelsektoren. Den opfordrer ligeledes til indsendelse af 
kommentarer om en eventuel udvidelse af anvendelsesområdet for de eksisterende 
nationale, frivillige instrumenter til at omfatte hele Fællesskabet. 
5. Horisontale eller vertikale fremgangsmåder i forbindelse med 
levnedsmiddellovgivning 
13 
På grund af levnedsmiddelsektorens store forskelligartethed er det nogle gange 
nødvendigt at overveje, hvorvidt der skal lægges vægt på en horisontal fremgangsmåde, 
der fastlægger generelle regler for levnedsmidler i almindelighed, eller hvorvidt en vertikal 
fremgangsmåde, der fastlægger specifikke bestemmelser for en bestemt sektor, nogle 
gange er at foretrække. 
Inden for rammerne af den lovgivning, der blev vedtaget i henhold til hvidbogen fra 1985 
om forarbejdede levnedsmidler, har man generelt prioriteret horisontale foranstaltninger, 
der finder anvendelse på alle kategorier af levnedsmidler (tilsætningsstoffer, aromaer, 
opløsningsmidler til ekstraktion, mærkning, næringsdeklaration, hygiejne osv.). Alligevel 
er det nogle gange blevet anset for nødvendigt at anvende vertikale foranstaltninger, 
særlig i forbindelse med levnedsmidler til specifikke ernæringsformål og hurtigfrosne 
levnedsmidler. 
Med hensyn til de regler, der gælder for den primære produktion og produkter af animalsk 
oprindelse, er der generelt blevet anvendt en mere sektorbaseret fremgangsmåde, selv om 
der også er vedtaget nogen generel lovgivning, særlig vedrørende oprindelsesbetegnelser 
og specificitetsangivelse samt anvendelsen afmærkningen "økologisk". 
Specifikke spørgsmål omkring den samtidige eksistens af horisontale og vertikale tekster i 
den nuværende fællesskabslovgivning behandles i del III. Generelt kan det dog siges, at 
det i hvert enkelt tilfælde er et spørgsmål om at finde en passende balance mellem de to 
fremgangsmåder, der begge har fordele og ulemper, frem for at favorisere en af 
fremgangsmåderne. Den horisontale fremgangsmåde gør det muligt at fa et generelt 
overblik over en bestemt situation, og den letter gennemførelsen, særlig for 
levnedsmiddelvirksomheder, der arbejder inden for mange sektorer, herunder ikke blot 
producenter, men også handels- og distributionsvirksomheder. Den vertikale 
fremgangsmåde gør det på den anden side muligt at tilpasse lovgivningen til en specifik 
sektors behov særlig i tilfælde, hvor en mere målrettet fremgangsmåde anses for at være 
nødvendig. Den gør det også muligt at overveje en mere integreret fremgangsmåde, der 
omfatter alle aspekter af en bestemt sektor. 
Kommissionen opfordrer til indsendelse af kommentarer til dette spørgsmål. 
6. Subsidiaritetsprincippet og forenkling af lovgivningen 
I artikel 3B i EU-traktaten fastslås det, at Fællesskabet på de områder, der ikke hører ind 
under dets enekompetence, i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, kun handler 
hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan 
opfyldes af medlemsstaterne og derfor, på grund af den påtænkte handlings omfang eller 
virkninger, bedre kan gennemføres på fællesskabsplan. 
I flere år har det været Kommissionens praksis at indføje en "begrundelse af forslaget ud 
fra subsidiaritetsprincippet" i alle nye forslag til lovgivning for at forklare, hvorfor 
Kommissionen mener, at en indsats på fællesskabsplan er nødvendig. Denne erklæring 
indeholder ligeledes overvejelser omkring målene med den foreslåede foranstaltning og 
omkring, hvorvidt anvendelse af mindre bindende bestemmelser ville være tilstrækkelig til 
at nå de foreslåede mål. Derudover vedtog Kommissionen d. 16. januar 1996 generelle 
retningslinjer for reguleringspolitikken, der har til formål at fremme kohærensen i 
14 
Fællesskabets arbejde, at rationalisere og modernisere evalueringen af virkningerne af dens 
forslag og at styrke de eksterne høringer. 
I forlængelse af konklusionerne fra Edinburgh-topmødet i december 1992 har 
Kommissionen gennemført en række initiativer for at forenkle den eksisterende 
fællesskabslovgivning inden for levnedsmiddelsektoren. Disse initiativer omfatter nye 
overvejelser omkring nødvendigheden af visse dele af lovgivningen, og fjernelse af 
unødvendigt restriktive bestemmelser fra den eksisterende lovgivning. 
I april 1994 fremlagde Kommissionen et forslag om ændring af direktiv 89/398/EØF om 
levnedsmidler bestemt til særlig ernæring med henblik på at nedbringe antallet af 
særdirektiver for bestemte kategorier af diætiske levnedsmidler fra 8 til 4. Kommissionen 
har således foreslået, at man ikke går videre med detaljerede direktiver om levnedsmidler 
med lavt natriumindhold, glutenfrie levnedsmidler, levnedsmidler til diabetikere og 
levnedsmidler til sportsfolk. Mens der er bred enighed om, at der ikke er behov for 
detaljerede direktiver om levnedsmidler med lavt natriumindhold og glutenfrie 
levnedsmidler, og at de generelle mærkningsbestemmelser er tilstrækkelige, har der været 
meget debat om behovet for direktiver om levnedsmidler til diabetikere og levnedsmidler 
til sportsfolk. Kommissionen ændrede sit forslag med et ændringsforslag fra Parlamentet 
om et direktiv om levnedsmidler til diabetikere. I Rådet betvivler et stort flertal af 
medlemsstaterne imidlertid behovet for et sådant direktiv, mens et stort antal 
medlemsstater mener, at der er behov for et direktiv om levnedsmidler til sportsfolk. 
Derudover vedtog Kommissionen d. 17. april 1996 en pakke med 7 forslag til forenkling 
af eksisterende direktiver om sammensætning, der blev vedtaget i 1970'erne og vedrører 
honning, sukker, konserveret mælk, kaffeekstrakter, frugtsaft og nektar, marmelade, 
syltetøj og gelé samt kakao- og chokoladevarer. Også dette har givet anledning til mange 
kontroverser, særlig med hensyn til bestemmelserne om sammensætning af 
chokoladevarer. 
Disse to eksempler viser klart, at en forenkling af lovgivningen ikke er nogen nem opgave. 
Bestemmelser, der af nogen anses for at være unødigt restriktive, anses af andre for at 
være af grundlæggende betydning. De potentielle fordele ved en forenkling af 
lovgivningen må nøje stilles op mod risikoen for at åbne gamle kontroverser og 
muligheden for at skabe en lang periode med uvished for de økonomiske operatører i de 
berørte sektorer. 
Kommissionen har fremsat forslag til konsolidering, forenkling og ajourføring af direktivet 
om drikkevand (KOM (94) 612). Et andet initiativ fra Kommissionen om forenkling af 
lovgivningen på det veterinærhygiejniske område behandles i del III, afsnit 6. 
Et særligt problem inden for levnedsmiddelsektoren er vanskelighederne med at forene de 
praktiske aspekter af forenkling og subsidiaritet med opretholdelsen af et højt 
beskyttelsesniveau og med det indre markeds og Den Fælles Landbrugspolitiks effektive 
funktion. Hvert år tager Kommissionen initiativ til en række lovgivningsforanstaltninger 
med henblik på beskyttelse af folkesundheden eller af forbrugerne. Sådanne 
foranstaltninger kan skabe hindringer inden for det indre marked eller problemer med 
gennemførelsen af Den Fælles Landbrugspolitik, hvilket fører til krav om 
fællesskabslovgivning. Det, en medlemsstat anser for nødvendigt kan imidlertid af andre 
medlemsstater anses for at være overregulering. Dette spørgsmål behandles mere 
15 
indgående i kapitel II. Hvis subsidiaritetsprincippet og princippet om forenkling af 
lovgivningen skal være helt effektive, skal de imidlertid gennemføres på såvel nationalt 
plan som på fællesskabsplan. 
Afslutningsvis er det vigtigt at understrege behovet for at sikre, at man finder den rigtige 
balance mellem anvendelsen af subsidiaritetsprincippet og princippet om forenkling på den 
ene side og det indre markeds behov på den anden side. For at sikre et højt 
sundhedsbeskyttelsesniveau og et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, er levnedsmiddel­
sektoren meget reguleret og vil fortsat være det. Hvis der ikke findes en 
fællesskabslovgivning, vil medlemsstaterne fortsætte med at vedtage ny lovgivning, som 
de anser for at være nødvendig for at beskytte forbrugernes sundhed. Medmindre der 
findes en passende løsning på fællesskabsplan, vil der være en konstant risiko for 
fragmentering afdet indre marked i de oprindelige nationale markeder. 
7. Nationale lovgivningsinitiativer 
Selv om der nu vedtages væsentlig færre nye fællesskabsretsakter vedrørende 
levnedsmiddelsektoren, viser mængden af ny national lovgivning ingen tegn på at være 
faldende. Hvert år behandler Kommissionens tjenestegrene omkring 60-80 nye 
lovgivningsinitiativer vedrørende levnedsmiddelsektoren i henhold til procedurerne i 
direktiv 83/189/EØF. 
I henhold til denne procedure skal medlemsstaterne meddele Kommissionen ethvert 
udkast til tekniske specifikationer, og Kommissionen underretter de øvrige medlemsstater 
herom. Medlemsstaten er forpligtet til at udsætte vedtagelsen af specifikationerne i 
indledningsvis 3 måneder. Hvis Kommissionen eller en medlemsstat mener, at de nye 
foranstaltninger vil give anledning til handelshindringer inden for det indre marked, kan de 
formulere en detaljeret udtalelse, hvorefter medlemsstaten må udskyde gennemførelsen af 
foranstaltningerne i seks måneder. I så tilfælde skal medlemsstaten oplyse, hvilke 
foranstaltninger den agter at træffe som svar på den detaljerede udtalelse. Proceduren gør 
det ligeledes muligt for Kommissionen at udskyde vedtagelsen af den nationale 
foranstaltning i op til et år, så der er tid til at forberede forslag til fællesskabslovgivning 
eller til at vedtage allerede fremsatte forslag. I sagen CIA Security International har 
Domstolen for nylig afgjort, at en lovgivning ikke kan håndhæves over for enkeltpersoner, 
såfremt en medlemsstat undlader at meddele udkastet til lovgivning i henhold til direktiv 
83/189/EØF. 
Proceduren i direktiv 83/189/EØF gør det muligt for Kommissionen at kommentere 
udkast til lovgivning og at anmode medlemsstaten om at foretage ændringer, der vil 
reducere indvirkningerne på handelen inden for Fællesskabet. I en række tilfælde har 
Kommissionen haft held til at overtale en medlemsstat til at ændre et udkast for at bringe 
det i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen, f.eks. ved at indføje en bestemmelse 
om gensidig anerkendelse i den nationale lovgivning. Anvendelsen af denne procedure er 
også vigtig, fordi den understreger områder, hvor der kan være behov for yderligere 
fællesskabslovgivning. 
Andre specifikke notifikationsprocedurer finder imidlertid også anvendelse på 
levnedsmiddelsektoren. Fællesskabsbestemmelserne om mærkning af levnedsmidler, om 
forurenende stoffer og om levnedsmiddelhygiejne gør det muligt for en medlemsstat at 
vedtage mere specifikke regler end dem, der er vedtaget på fællesskabsplan. 
16 
I overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet kan medlemsstaterne derfor vedtage en 
mere detaljeret lovgivning for at tage hensyn til den særlige situation i deres land. For at 
beskytte fællesskabsinteresserne, særlig det indre markeds funktion, har Kommissionen 
imidlertid beføjelser til at overvåge, hvordan medlemsstaterne udnytter denne mulighed. 
Medlemsstaterne skal således meddele Kommissionen teksterne og give Kommissionen tre 
måneder til at behandle udkastet. Hvis Kommissionen er i tvivl om lovgivningens 
indvirkninger på det indre marked, kan den udstede en negativ udtalelse. Forudsat at 
medlemsstaterne i Den Stående Levnedsmiddelkomité afgiver en positiv udtalelse, kan 
Kommissionen dernæst kræve, at medlemsstaten ændrer eller tilbagetrækker teksten, eller 
at den udskyder vedtagelsen heraf i en periode, der kan overstige et år, så der kan 
udarbejdes en fællesskabslovgivning. 
For at forenkle de administrative procedurer i forbindelse med notifikationen, har 
Kommissionen indført en ordning, der går ud på at alle notifikationer skal sendes til det 
samme sted. De sidste faser af proceduren er imidlertid væsensforskellige. I henhold til 
direktiv 83/189/EØF kan en medlemsstat, der insisterer på at bibeholde et udkast til 
lovgivning, som efter medlemsstatens mening er berettiget i henhold til artikel 36 i 
traktaten, gå videre med vedtagelsen af den nationale tekst, når den periode, hvor 
forslaget er stillet i bero, er udløbet. I så tilfælde må Kommissionen afgøre, hvorvidt 
spørgsmålet skal bringes for Domstolen, som endeligt vil afgøre, om den nationale 
foranstaltning er i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen. I henhold til de 
specifikke procedurer, som finder anvendelse på levnedsmidler, har Kommissionen 
mulighed for efter en udvalgsprocedure at kræve, at en medlemsstat ændrer eller fjerner 
en lovgivning, der anses for at være unødvendig eller ude af proportioner. 
Kommissionen mener, at det med henblik på administrativ effektivitet er vigtigt at bevare 
princippet om et modtagelsessted for alle notifikationer. På den ene side kan den udvidelse 
af beføjelserne til at gælde hele levnedsmiddelsektoren, som reglerne om mærkning, 
forurenende stoffer og hygiejne indebærer, i de sidste faser af proceduren bidrage til en 
løsning af problemet med at forene subsidiaritetsprincippet og princippet om forenkling 
med det indre marked. Den vil navnlig gøre det muligt for Kommissionen i nært 
samarbejde med medlemsstaterne at udvikle klare principper for behandling af nye 
lovgivningsinitiativer, for klarlæggelse af de vilkår, på hvilke de vil blive anset for at skabe 
problemer for det indre marked, og de omstændigheder, under hvilke nationale initiativer 
vil skabe behov for ny fællesskabslovgivning. 
På den anden side står det klart, at udviklingen af sådanne procedurer ikke må gribe ind i 
Kommissionens forpligtelse til at sikre, at medlemsstaterne anvender artikel 30-36 i 
traktaten korrekt. Kommissionen opfordrer til indsendelse af kommentarer til dette 
spørgsmål. 
8. Behov for yderligere fællesskabslovgivning med henblik på fuldførelse af det 
indre marked 
17 
På nogle ikke-harmoniserede områder har medlemsstaterne ofte understreget problemet 
med anvendelse af bestemmelserne om gensidig anerkendelse til at løse problemer med fri 
bevægelighed. På områder, der berører sundhedsbeskyttelse, kan medlemsstaterne anse 
deres lovforslag eller eksisterende lovgivning for berettiget med henblik på beskyttelse af 
folkesundheden i henhold til artikel 36 og derfor være uvillige til at anvende 
bestemmelserne om gensidig anerkendelse. I sådanne tilfælde må behovet for en 
fællesskabslovgivning overvejes i lyset af de pågældende folkesundhedsmæssige interesser 
og i overensstemmelse med ovenstående principper. 
Kommissionen har efter at have foretaget en analyse af de forslag, som den har modtaget i 
de senere år vedrørende levnedsmidlers frie bevægelighed, identificeret tre områder, hvor 
princippet om gensidig anerkendelse alene ikke kan løse de uheldige virkninger på det 
indre marked. Kommissionen har derfor til hensigt snarest muligt at indlede tekniske 
høringer om behovet for og det mulige omfang af en fællesskabslovgivning om 
hjælpemidler til forarbejdning, tilsætning af vitaminer og mineraler til levnedsmidler og 
kosttilsskud. 
18 
DEL m 
GENNEMGANG AF DEN EKSISTERENDE FÆLLESSKABSLOVGIVNING 
1. Generelle betragtninger 
Formålet med denne del er på baggrund af de generelle betragtninger i foregående del at 
gennemgå forskellige foranstaltninger, der kan gennemføres for at rationalisere eller 
forenkle den eksisterende fællesskabslovgivning. Det starter med en gennemgang af visse 
aspekter af Fællesskabets arbejdsprocedurer såsom valg af retsakt og muligheden for at 
ajourføre lovgivningen på grundlag af tekniske og videnskabelige fremskridt. Muligheden 
for at forbedre kohærensen i lovgivningen gennem indførelse af fælles begreber og 
definitioner behandles ligeledes. Der afsluttes med en gennemgang af de tre vigtigste 
områder inden for Fællesskabets levnedsmiddellovgivning (hygiejne, kvalitet og 
mærkning), der har givet anledning til kritik af, at visse bestemmelser er unødvendigt 
detaljerede eller unødvendigt restriktive, eller som giver anledning til problemer på grund 
af den samtidige eksistens af horisontale og vertikale lovtekster, herunder mulige 
problemer med sammenhængen mellem disse. Kommissionen opfordrer endvidere til 
indsendelse af kommentarer til spørgsmål, der ikke specifikt nævnes her. 
2. Fællesskabslovgivningens transparens 
En passende høring af de socioøkonomiske interesser, der berøres af fællesskabs­
lovgivningen før og under beslutningsprocessen, er grundlaget for transparens. Hvis 
høringerne skal være effektive, bør de ikke begrænses til forslagets tekniske aspekter, men 
bør også gøre det muligt for arbejdsmarkedets parter at give enhver relevant information 
og fremsætte kommentarer til den fremgangsmåde, der påtænkes anvendt, og om 
udgifterne og fordelene ved det foreslåede foranstaltning. 
Den Rådgivende Komité for Levnedsmidler blev oprettet af Kommissionen i 1975 og 
danner ramme omkring repræsentationen af de socioøkonomiske grupper, som 
levnedsmiddelsektoren primært berører, nemlig landbrug, handel, forbrugere, industri og 
arbejdstagere. Den kan afgive udtalelse om et hvilket som helst spørgsmål vedrørende 
harmonisering af lovgivningen inden for levnedsmiddelsektoren. Tilsvarende komitéer er 
ligeledes blevet nedsat inden for veterinærsektoren og i sektorerne for forskellige 
landbrugsprodukter. Møderne i disse komitéer giver en værdifuld mulighed for at forene 
de forskellige parters forskellige holdninger til udkastet til lovgivning. Hvis de skal være 
effektive er det imidlertid nødvendigt, at dokumenterne udsendes i god tid inden hvert 
møde, og at deltagerne er i stand til fuldt ud at konsultere de forskellige interesser, de 
repræsenterer. 
Kommissionens tjenestegrene tager i øjeblikket en række skridt til at forbedre høringen af 
de socioøkonomiske parter under forberedelsen af fællesskabslovgivningen, herunder 
offentliggørelse af hensigtsmeddelelser om vedtagelse af retsakter i De Europæiske 
Fællesskabers Tidende, stadig flere grønbøger og andre høringsdokumenter samt øgede 
kontakter med de berørte parter. Alligevel opstår der stadig problemer, når andre 
19 
institutioner foreslår større ændringer af Kommissionens forslag, hvis virkninger ofte er 
vanskelige eller umulige at evaluere inden for den begrænsede tid, der er til rådighed. 
3. Brug af forordninger som et alternativ til direktiver 
I visse tilfælde har Fællesskabet gennemført en tilnærmelse af de nationale lovgivninger i 
to faser. I første fase fastsættes de generelle kriterier og principper, der finder anvendelse, 
i en rammetekst. I anden fase vedtages en række specifikke bestemmelser for at sikre en 
fuldstændig og ensartet gennemførelse af disse principper i Fællesskabet. Disse 
gennemførelsesbestemmelser er nogle gange meget detaljerede og giver kun 
medlemsstaterne en lille eller slet ingen margen ved gennemførelsen. Som eksempel kan 
nævnes Fællesskabets specifikke bestemmelser om tilsætningsstoffer, materialer bestemt til 
at komme i berøring med levnedsmidler og opløsningsmidler til ekstraktion. 
I andre tilfælde er bestemmelserne i direktiverne, selv om de findes i en enkelt tekst, også 
yderst detaljerede og giver kun medlemsstaterne et lille råderum. 
I sådanne tilfælde kan anvendelsen af forordninger som alternativ til direktiver indebære 
en række fordele: 
anvendelse af forordninger fremmer en ensartet anvendelse af lovgivningen i hele 
det indre marked; 
anvendelse af forordninger øger fællesskabslovgivningens transparens; 
da national gennemførelseslovgivning ikke er nødvendig, fremmer anvendelse af 
forordninger en hurtig ajourføring af fællesskabslovgivningen i overensstemmelse 
med de tekniske og videnskabelige fremskridt. 
Derfor foreslås det, at man overvejer at gøre større brug af forordninger i egnede tilfælde. 
Lovgivning, der i omfang er begrænset til harmonisering af generelle principper og 
kriterier, såsom lovgivning om den officielle kontrol med levnedsmidler, vil dog fortsat 
blive vedtaget ved hjælp af direktiver. 
4. Ajourføring af lovgivningen for at tage hensyn til de tekniske og 
videnskabelige fremskridt 
Muligheden for at ændre lovgivningen hurtigt for at tage hensyn til tekniske og 
videnskabelige fremskridt er af grundlæggende betydning. Ud fra et innovativt synspunkt 
og af hensyn til den europæiske industris konkurrenceevne er det vigtigt, at innovative 
produkter kan få hurtig adgang til hele det europæiske marked. Ud fra et 
folkesundhedsmæssigt synspunkt er det ligeledes vigtigt, at man er i stand til at tilpasse 
lovgivningen hurtigt for at tage højde for nye risikofaktorer, der kan opstå. 
Erfaringerne viser imidlertid, at Fællesskabet ikke råder over de instrumenter, der er 
nødvendige for at følge med det stadig hurtigere tempo, som innovationen foregår i, og 
den stadig voksende videnskabelige viden. 
En af årsagerne hertil er Rådets og Parlamentets uvilje mod at give Kommissionen de 
beføjelser, der er nødvendige for den tekniske implementering af Fællesskabets lovgivning. 
20 
Selv om Rådet og Parlamentet har uddelegeret væsentlige beføjelser til Kommissionen på 
områder såsom kontaminering, generel levnedsmiddelhygiejne, materialer bestemt til at 
komme i berøring med levnedsmidler, levnedsmidler bestemt til særlig ernæring og 
levnedsmiddelmærkning, er der på andre områder såsom tilsætningsstoffer, 
opløsningsmidler til ekstraktion og veterinær lovgivning uddelegeret meget mindre 
kompetence til Kommissionen. 
I forbindelse med tilsætningsstoffer skal enhver ændring, der går ud på at tilføje eller 
fjerne et tilsætningsstof fra positivlisten eller på at udvide eller begrænse vilkårene for 
anvendelse af et tilsætningsstof f.eks. vedtages via proceduren for fælles 
beslutningstagning. Med den tid, der skal afsættes til, at Den Videnskabelige Komité for 
Levnedsmidler kan foretage en evaluering, til forberedelse af Kommissionens forslag og 
gennemførelse af to muligvis tre behandlinger i Rådet og Parlamentet i overensstemmelse 
med proceduren for fælles beslutningstagning, vil der i gennemsnit gå omkring 5 år, før 
proceduren på fællesskabsplan er gennemført. Denne periode stiger til 6-7 år, hvis der 
tages højde for den tid, det tager, at vedtage nationale gennemførelsesforanstaltninger. I 
de fleste om ikke alle medlemsstater ville en lignende beslutning blive truffet hurtigt af 
ministeren på den kompetente nationale, videnskabelige rådgivningskomites råd og uden, 
at der er behov for primær lovgivning. 
Selv når beføjelser uddelegeres til Kommissionen, er de ofte underlagt procedurer, der er 
unødvendigt tunge. I en erklæring om Kommissionens gennemførelsesbeføjelser vedhæftet 
Den Europæiske Fællesakt anmodede regeringskonferencen f.eks. Rådet om navnlig at 
give proceduren i Det Rådgivende Udvalg en fremtrædende plads af hensyn til en hurtig 
og effektiv beslutningsproces i forbindelse med udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, 
der er overdraget til Kommissionen i henhold til artikel 100 A. Inden for 
levnedsmiddelsektoren har Rådet imidlertid systematisk afvist Kommissionens forslag om 
et rådgivende udvalg af type I til fordel for et reguleringsudvalg af type III, der kræver en 
positiv udtalelse fra et kvalificeret flertal af medlemsstaterne, før Kommissionen kan træffe 
beslutning. På det veterinærhygiejniske område har Rådet systematisk anvendt en type Hib 
procedure, der gør det muligt for et simpelt flertal af medlemsstaterne at blokere for 
enhver aktion på fællesskabsplan. 
Kommissionen mener, at tilpasningen af fællesskabslovgivningen til innovation og tekniske 
fremskridt inden for levnedsmiddelsektoren udgør et alvorligt problem, der kræver nøje 
overvejelser. Kommentarer fra interesserede parter om dette spørgsmål vil blive behandlet 
i lyset af resultatet af de institutionelle drøftelser og regeringsdrøftelser, der gennemføres i 
øjeblikket. 
5. Rationalisering af de definitioner, der anvendes i Fællesskabets 
levnedsmiddellovgivning 
Fællesskabets eksisterende levnedsmiddellovgivning indeholder allerede en række 
definitioner herunder definitioner på tilsætningsstoffer, aromaer, hjælpemidler til 
forarbejdning, forurenende agenser, pesticidrester, rester af veterinærmedicinske 
præparater, materialer og artikler bestemt til at komme i berøring med levnedsmidler, 
mærkning, næringsdeklaration, næringsanprisninger, officiel kontrol med levnedsmidler og 
levnedsmiddelhygiejne. 
21 
Fællesskabets veterinærlovgivning omfatter ligeledes definitioner på kød, rødt kød, 
fjerkrækød, kaninkød, opdrættet vildt, vildt, fiskeprodukter, toskallede mollusker, mælk, 
mælkeprodukter, ægprodukter, æg, snegle, frølår, andre produkter af animalsk oprindelse 
og forarbejdede produkter. 
Der er tidligere blevet givet udtryk for tvivl om, hvorvidt disse definitioner kun finder 
anvendelse på de specifikke dele af lovgivningen, hvori de findes, eller hvorvidt de gælder 
mere generelt. For at fjerne enhver tvivl agter Kommissionen at fastslå, at disse 
definitioner generelt finder anvendelse på hele Fællesskabets levnedsmiddellovgivning. 
5.1 Definition af "levnedsmidler" 
Selv om de fleste medlemsstaters lovgivning indeholder definitioner på "levnedsmidler", 
har Fællesskabet endnu ikke sin egen definition. Europa-Parlamentet har officielt anmodet 
Kommissionen om at fremsætte forslag herom, da en fællesskabsdefinition ville sikre, at 
hele Fællesskabets levnedsmiddellovgivning rent faktisk finder anvendelse på de samme 
produkter og stoffer i alle medlemsstater. 
Nedenstående definition baseret på definitionen i Codex Alimentarius, foreslås: 
"Levnedsmiddel" betyder et hvilket som helst forarbejdet, delvist forarbejdet eller 
uforarbejdet stof eller produkt beregnet til at blive indtaget af mennesker med 
undtagelse af tobak som defineret i direktiv 89/662/EØF, lægemidler som defineret 
i direktiv 65/65/EØF samt narkotiske eller psykotrope stoffer kontrolleret af 
medlemsstaterne i henhold til de relevante internationale konventioner. 
Denne definition er med vilje bred og skal dække alle produkter beregnet til direkte at 
blive indtaget af mennesker, herunder tyggegummi og alle stoffer, der anvendes ved 
fremstilling, tilberedning og forarbejdning af levnedsmidler, herunder råstoffer, 
ingredienser, forurenende stoffer og rester i bred forstand. 
Begrebet indtagelse omfatter alle produkter, der passerer igennem fordøjelsessystemet, 
herunder produkter, der indtages gennem munden eller næsen eller indgives i 
mavesækken. Derimod dækker definitionen ikke produkter, der indgives parenteral 
direkte i blodbanen. 
Et andet spørgsmål vedrører anvendelse af definitionen på primær produktion, der er 
beregnet enten til at blive indtaget af mennesker eller til industriproduktion (f.eks. 
kartofler, der enten kan anvendes som levnedsmidler eller til produktion af stivelse, eller 
kemikalier, der kan anvendes som tilsætningsstoffer til levnedsmidler eller til andre 
industrielle formål). Medtagels^af den primære produktion i definitionen ville betyde, at 
producenterne skulle opfylde alle de relevante forpligtelser, som Fællesskabets 
levnedsmiddellovgivning giver anledning til, hvilket kan være uhensigtsmæssigt restriktivt. 
Det er imidlertid helt klart nødvendigt at sikre, at alle stoffer, der anvendes i 
levnedsmidler, opfylder kravene i fællesskabslovgivningen. Kommissionen opfordrer til 
indsendelse af kommentarer om dette spørgsmål. 
22 
5.2 Definition af "markedsføring" 
Begrebet "markedsføring" anvendes flere gange i Fællesskabets levnedsmiddellovgivning, 
uden at det er defineret. En definition af markedsføring findes i de veterinærhygiejniske 
direktiver, men denne definition er ikke egnet til levnedsmiddellovgivningen, da den 
udelukker detailhandel. Andre definitioner på markedsføring findes i direktiverne om den 
nye fremgangsmåde og i direktiv 90/220/EØF om udsætning i miljøet af genetisk 
modificerede organismer, men disse er heller ikke velegnede til levnedsmiddelsektoren. 
En mulig definition kunne være: 
"markedsføring" betyder enhver handling, der har til formål at levere 
levnedsmidler til en tredjepart, herunder levering til salg eller enhver anden form 
for overdragelse mod betaling eller gratis til en tredjepart, oplagring med henblik 
på levering til en tredjepart med undtagelse af leverancer, der skal anvendes til 
videnskabelig forskning, som gennemføres under medlemsstaternes kontrol. " 
For at sikre fuld overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne om sundheds­
beskyttelse omfatter den foreslåede definition ikke blot kommercielle transaktioner, men 
også velgørenhed og udlevering af gratis prøver. Definitionen finder også anvendelse på 
alle former for levering af levnedsmidler, herunder i restauranter, cafeterier, på hospitaler 
og i de væbnede styrker. Begrebet "tredjepart" er imidlertid anvendt med vilje for at 
udelukke opbevaring eller overdragelse af levnedsmidler til familie og venner i hjemmet. 
6. Levnedsmiddelhygiejne 
Det levnedsmiddelhygiejniske område ser ud til at skabe de største problemer med 
forenkling og rationalisering af Fællesskabets levnedsmiddellovgivning. 
For levnedsmidler af animalsk oprindelse fastlægges der i 11 vertikale direktiver specifikke 
hygiejnekrav for de pågældende levnedsmidler: frisk kød, fjærkrækød; kødprodukter, 
hakket kød og kødtilberedninger; kaninkød; opdrættet vildt og vildt; fisk; skaldyr; æg og 
ægprodukter; mælk og mælkeprodukter samt andre produkter såsom frølår, snegle og 
honning. Anden lovgivning omfatter import af og kontrol med levnedsmidler fra 
tredjelande. Disse direktiver indeholder specifikke administrative krav til de aspekter af de 
pågældende produkter, der anses for at være særlig følsomme samtidig med, at HACCP-
principperne anvendes på andre aspekter. 
For levnedsmidler, der ikke er omfattet af disse specifikke bestemmelser, finder direktivet 
om levnedsmiddelhygiejne (direktiv 93/43/EØF) anvendelse. Dette direktiv anvender en 
mere generel fremgangsmåde i forbindelse med risikoforvaltning baseret på HACCP-
principperne og udviklingen af frivillige kodekser for god hygiejnepraksis. 
Den samtidige eksistens af forskellige tekster har resulteret i en række klager over 
manglende konsekvens og kohærens. I henhold til artikel 1, stk. 2, i det generelle direktiv 
om levnedsmiddelhygiejne skal Kommissionen undersøge forbindelsen mellem de 
specifikke fællesskabsregler for levnedsmiddelhygiejne og reglerne i det generelle direktiv 
og om nødvendigt fremsætte forslag. 
23 
Som et første skridt i denne proces har Kommissionen lanceret en storstilet høring om 
forbindelsen mellem de vertikale veterinærhygiejniske bestemmelser, der finder anvendelse 
på levnedsmidler af animalsk oprindelse. Med henblik herpå har Kommissionens 
tjenestegrene udarbejdet en vejledning om visse regler for produktion, marketing og 
import af produkter af animalsk oprindelse beregnet til menneskeføde. Vejledningen 
omfatter konsolidering af bestemmelserne i 14 særdirektiver om dyresundhed og 
folkesundhed i en enkelt tekst, der også skulle omfatte betingelserne for import fra 
tredjelande. Visse fælles principper såsom HACCP-principperne ville blive udvidet til at 
omfatte alle direktiverne, og visse unødigt detaljerede bestemmelser og modsigelser i 
teksterne ville blive fjernet. 
Samtidigt har Kommissionen lanceret en høring om mulighederne for forenkling af 
bestemmelserne. Kommissionen opfordrer navnlig til indsendelse af kommentarer fra 
interesserede parter om følgende punkter: 
den rolle, som frivillige instrumenter såsom standarder eller adfærdskodekser inden 
for veterinærhygiejne spiller; 
krav til temperaturkontrol; 
behovet for og det hensigtsmæssige i undtagelser for små og mellemstore 
virksomheder; 
de veterinærhygiejniske bestemmelsers internationale dimension; 
den rolle, som producenternes selvkontrol spiller, og de offentlige myndigheders 
rolle; 
autoriseringsprocedurer og procedurer for godkendelse af virksomheder; 
overensstemmelsesmærkning. 
Der er også blevet rejst yderligere spørgsmål om medtagelse af kvalitets- og 
mærkningsbestemmelser, der ikke direkte har forbindelse med levnedsmiddelhygiejne, i 
lovgivningen om hygiejne. 
Når forholdet mellem specifikke vertikale direktiver om hygiejne er blevet klarlagt, må 
man overveje forholdet mellem dem og det generelle direktiv om levnedsmiddelhygiejne. I 
denne forbindelse ser det ud til at være hensigtsmæssigt at prioritere garanti for, at der 
findes en sammenhængende og konsekvent lovgivning om levnedsmiddelhygiejne. Dette 
kan bedst nås gennem anvendelse af HACCP-principper og begrænsning af detaljerede 
præskriptive bestemmelser til tilfælde, hvor de anses for at være af betydning. 
Det bør dog bemærkes, at der er nogen mulighed for fleksibilitet i den måde, hvorpå 
HACCP-principperne udformes og anvendes. I henhold til retningslinjerne i Codex 
Alimentarius om anvendelse af HACCP-systemet, er HACCP et system, der identificerer 
specifikke risici og foranstaltninger til forebyggelse heraf. Systemet består af syv 
principper. 
24 
1. Identificering af potentielle risici i alle faser af levnedsmiddelproduktionen fra 
dyrkning, forarbejdning, tilberedning og distribution til indtagelse. Vurdering af 
sandsynligheden for, at risiciene opstår og identifikation af foranstaltninger til 
forebyggelse heraf. 
2. Identifikation af de punkter/procedurer/operationelle skridt, som kan kontrolleres 
for at fjerne risici eller nedbringe sandsynligheden for, at de opstår (kritiske 
kontrolpunkter (CCP)). 
3. Fastsættelse af kritiske værdier, der skal overholdes for at sikre, at CCP er under 
kontrol. 
4. Fastlæggelse af et system til overvågning af kontrollen med CCP gennem 
regelmæssig testning eller regelmæssige observationer. 
5. Klarlæggelse af den udbedrende aktion, der skal gennemføres, når overvågningen 
viser, at et bestemt CCP ikke er under kontrol. 
6. Fastlæggelse af verifikationsprocedurer, der omfatter supplerende tests og 
procedurer, som kan bekræfte, at HACCP-systemet fungerer effektivt. 
7. Udarbejdelse af dokumentation om alle procedurer og journaler, der er relevante 
for disse principper og deres anvendelse. 
I det generelle direktiv om hygiejne implementeres de første fem af disse principper i 
fællesskabslovgivningen. Det blev dog ikke anset for nødvendigt at fastsætte formelle krav 
vedrørende verifikation og dokumentation. Hver enkelt levnedsmiddelvirksomhed har 
mulighed for at afgøre, hvilke krav der er nødvendige, forudsat at den overvåges af den 
kompetente myndighed. På grund af de pågældende levnedsmidlers art omfatter de 
grundlæggende principper for selvkontrol, der er fastlagt i direktiverne om 
veterinærhygiejne, på den anden side detaljerede bestemmelser om udarbejdelse af en 
skriftlig journal, som kan forelægges for de kompetente myndigheder. Dette eksempel 
illustrerer behovet for at bevare en vis grad af fleksibilitet ved udformningen og 
gennemførelsen af bestemmelser om levnedsmiddelhygiejne for at sikre opretholdelsen af 
et højt beskyttelsesniveau, samtidig med at de administrative byrder for virksomhederne 
holdes på et minimum. Forsøget på at skabe kohærens og konsekvens må ikke resultere i, 
at et ensartet system tvinges igennem, hvor det er uhensigtsmæssigt. 
Det erkendes generelt, at enhver levnedsmiddellovgivning for at være effektiv skal omfatte 
hele fødekæden fra primær produktion til indtagelse. Direktivet om generel 
levnedsmiddelhygiejne omfatter alle faser af levnedsmiddelproduktion og -distribution 
efter det primære led. Kommissionen opfordrer til indsendelse af kommentarer om, 
hvorvidt de eksisterende bestemmelser vedrørende sikkerheden og hygiejnen i forbindelse 
med primære produkter, der ikke er af animalsk oprindelse, såsom bestemmelserne om 
pesticidrester og forurenende stoffer, er tilstrækkelige. 
Med hensyn til levnedsmidler af animalsk oprindelse er den primære produktionsfase 
omfattet af de veterinærhygiejniske bestemmelser. Disse direktiver omfatter alle faser fra 
primær produktion til distribution. Detailsalg er dog generelt ikke omfattet af de 
veterinærhygiejniske bestemmelser, og derfor finder det generelle direktiv anvendelse her. 
25 
Kommissionen opfordrer til indsendelse af kommentarer om, hvorvidt detailsalg af 
produkter af animalsk oprindelse fortsat skal være omfattet afdet generelle direktiv, eller 
om det skal bringes ind under direktiverne om veterinærhygiejne. 
7. Levnedsmiddelkvalitet 
Kommissionen oplyste i sin meddelelse fra 1985 om gennemførelsen afdet indre marked 
for levnedsmiddelsektoren, at den ikke længere ville fremsætte forslag til vertikal 
lovgivning, der pålægger særlige kategorier af produkter kvalitative specifikationer. 
Kommissionen oplyste, at den i stedet ville basere sig på brug af mærkning sammen med 
anvendelse af frivillige instrumenter som grundlag for gensidig anerkendelse af nationale 
regler i overensstemmelse med de principper, som Domstolen har fastlagt. 
I henhold til denne fremgangsmåde overlades spørgsmålet om kvalitetsstandarder og 
certificering inden for det indre marked (i forbindelse med produkter eller virksomheder) 
til de enkelte aktørers frivillige initiativ. Disse instrumenter skal dog naturligvis anvendes i 
overensstemmelse med reglerne om vildledende information og bør ikke skabe 
handelshindringer. For at sikre, at disse instrumenter er pålidelige, bør aktørerne endvidere 
tilskyndes til at tilslutte sig internationale og europæiske standarder, særlig ISO 9000 og 
EN 29 000 serien. Kommissionen har siden truffet en række generelle initiativer med 
henblik på at tilskynde til udvikling af en europæisk kvalitetspolitik. 
En helt anden fremgangsmåde er blevet fulgt inden for landbrugssektoren. På grund af de 
specifikke målsætninger for Den Fælles Landbrugspolitik er det ikke muligt at fjerne alle 
muligheder for at fastsætte kvalitative specifikationer vedrørende produktsammen­
sætningen. Inden for rammerne af fællesorganisationerne på markedet er 
kvalitetsspecifikationer nødvendige f.eks. på områder, hvor der ydes finansiel støtte over 
fællesskabsbudgettet. 
For så vidt angår kvalitetsfremme- og certificeringspolitikken er der blevet indført 
specifikke foranstaltninger, særlig vedrørende udvikling af landbrugsområder. Disse 
instrumenter vedrører økologiske landbrugsprodukter, specifikke certifikater vedrørende 
karakteristika ved traditionelle produkter og beskyttede geografiske betegnelser. 
Generelt mener Kommissionen ikke, at de forskellige fremgangsmåder, der anvendes i 
lovgivningen om det indre marked og i landbrugslovgivningen, giver anledning til 
uoverensstemmelser eller konkurrenceforvridning. I forbindelse med forenklingen af de 
veterinærhygiejniske bestemmelser kan det dog være en idé at tage 
kvalitetsbestemmelserne i lovgivningen op til fornyet overvejelse. I princippet er det 
logisk, at kvalitetsbestemmelserne, hvor de er nødvendige, bør have deres plads i den 
specifikke kvalitetslovgivning og fjernes fra veterinærlovgivningen, medmindre en 
sundhedsforbindelse kan etableres. Kommissionen opfordrer til indsendelse af 
kommentarer om dette spørgsmål. 
8. Mærkning af levnedsmidler 
Rådets direktiv 79/112/EØF om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler 
samt om reklame for sådanne levnedsmidler blev udtrykkeligt udformet som en enkelt 
lovgivningsmæssig ramme for de obligatoriske regler for mærkning af levnedsmidler. De 
seneste ændringer, som blev vedtaget af Europa-Parlamentet og Rådet i 1996, indfører 
26 
princippet om kvantitativ angivelse af ingredienser (QUID) og medfører ændringer i 
bestemmelserne om angivelse af produktets salgsnavn for at tage hensyn til Domstolens 
seneste retspraksis. Kommissionen agter at fremsætte et forslag om den formelle 
konsolidering af direktivet snarest muligt. 
Direktiv 79/112/EØF er baseret på princippet om funktionel mærkning. Formålet med 
direktivet er at sikre, at forbrugerne forsynes med vigtige oplysninger om produktets 
sammensætning, dets fremstiller, opbevarings- og tilberedningsmetoder, der er nødvendige 
for at garantere forbrugerens sikkerhed og fair konkurrence. Producenter og fremstillere 
kan frit anføre enhver anden information, de måtte ønske at give, forudsat at den er 
nøjagtig og ikke vildleder forbrugeren. 
Ud over de bestemmelser, der findes i direktiv 79/112/EØF, indeholder en række vertikale 
tekster specifikke obligatoriske mærkningsbestemmelser som f.eks. 
fællesskabsbestemmelserne om vin, frisk frugt og grønsager, æg og særdirektiverne om 
levnedsmidler bestemt til særlig ernæring. Kommissionen opfordrer til indsendelse af 
kommentarer om, hvorvidt det ville være hensigtsmæssigt at konsolidere disse separate 
bestemmelser i en enkelt tekst om mærkning, eller om det af hensyn til fleksibiliteten er at 
foretrække, at disse krav fortsat fastsættes i specifikke tekster. 
Der er på det seneste blevet givet udtryk for nogen bekymring over, at visse aspekter af 
mærkningsbestemmelserne er blevet unødigt detaljerede. Der har navnlig været tilfælde på 
fællesskabsplan og på nationalt plan, hvor lovgivningen har krævet, at information, der 
allerede findes på etiketten f.eks. i listen over ingredienser, skal gentages på et mere 
fremtrædende sted på etiketten. I sagen om Bearnaisesauce erkender Domstolen dog, at 
information på listen over ingredienser i mange tilfælde er tilstrækkelig information for 
forbrugeren. 
Der er imidlertid også blevet givet udtryk for bekymring over, at andre aspekter af 
mærkningsbestemmelserne ikke altid giver forbrugeren tilstrækkelig information. F.eks. er 
Kommissionen for nylig blevet bedt om at overveje en ændring af 
mærkningsbestemmelserne, så der gives mere information om den mulige tilstedeværelse 
af kendte allergener i levnedsmidler selv i tilfælde, hvor allergenerne kun er til stede i 
meget ringe mængder herunder kun spor af disse. Der er ligeledes blevet fremsat kritik af 
de nuværende bestemmelser om mærkning af ingrediensblandinger i levnedsmidler. I 
henhold til den nuværende lovgivning er det ikke nødvendigt at angive ingredienserne i en 
ingrediensblanding separat, hvis blandingen udgør under 25% af det færdige produkt. I 
tilfældet med en tærte, der indeholder under 25% dej, er det tilstrækkeligt at anføre "dej" i 
listen over ingredienser, og det er ikke nødvendigt at angive de enkelte ingredienser i 
dejen separat. Det er blevet anført, at denne øvre grænse på 25% er for høj og bør 
nedsættes til måske 5%. 
Ud over de centrale obligatoriske mærkningskrav er noget af fællesskabslovgivningen 
blevet vedtaget som retningslinjer for producenternes og fremstillernes frivillige levering af 
yderligere information. F.eks. er næringsdeklaration ikke obligatorisk inden for 
Fællesskabet, men hvis fremstillerne ønsker at fremsætte ernæringsanprisninger, skal det 
ske i et i standardiseret format. Rådets forordning (EØF) 2092/91 indeholder ligeledes 
regler om brug af mærket "økologisk" på grønsager og grønsagsprodukter, og 
Kommissionen har for nylig foreslået regler for brug afmærket "økologisk" på produkter 
af animalsk oprindelse. 
27 
Det er vigtigt, at Fællesskabets lovgivning om mærkning finder den rette balance mellem 
centrale, obligatoriske mærkningskrav og brugen af frivillige instrumenter. Kommissionen 
opfordrer til indsendelse af kommentarer om, hvorvidt lovgivningen har fundet den rette 
balance. 
Som nævnt ovenfor står det producenterne og fremstillerne frit for at forsyne 
levnedsmidlerne med de erklæringer eller anprisninger, de har lyst til, forudsat at disse er 
korrekte og ikke vildledende. Medlemsstaterne har ansvaret for kontrol med sådanne 
anprisninger. I de senere år er rækken af anprisninger på levnedsmiddeletiketter og i 
reklamer for levnedsmidler steget voldsomt. Sundhedsanprisningerne indebærer særlige 
problemer, fordi videnskaben kan være uenig om de påståede gode virkninger af et 
bestemt levnedsmiddel, hvilket gør det vanskeligt for de kompetente myndigheder at 
kontrollere de fremsatte anprisninger. Kommissionen er bekendt med visse tilfælde, hvor 
medlemsstaterne har indtaget forskellige holdninger til, hvorvidt visse anprisninger er 
acceptable, hvilket har medført problemer for de pågældende levnedsmidlers frie 
bevægelighed. På et tidspunkt overvejede Kommissionen en specifik lovgivning 
vedrørende anprisninger på levnedsmidler ved at fastlægge betingelserne for, at visse 
anprisninger kan anføres. Dette arbejde er imidlertid stødt på en række tekniske problemer 
og er blevet lagt på hylden, i hvert fald for nu. I stedet overvejes det at styrke 
bestemmelserne i direktivet om vildledende reklame. Kommissionen opfordrer navnlig til 
indsendelse af kommentarer om, hvilken fremgangsmåde der bør følges på fællesskabsplan 
i forbindelse med regulering af anprisninger, herunder ikke blot anprisninger om 
sammensætning såsom "light" og "lavt fedtindhold", men også sundhedsanprisninger og 
lignende anprisninger, der i stigende grad anvendes på såkaldte funktionelle levnedsmidler. 
Derudover agter Kommissionen i 1997 at foretage en gennemgang af direktivet om 
næringsdeklaration, særlig for at ajourføre nogle af bestemmelserne i direktivet for at tage 
hensyn til ny videnskabelig information. I denne forbindelse opfordrer Kommissionen til 
indsendelse af kommentarer om, hvorvidt næringsdeklaration bør gøres obligatorisk og 
om, hvorvidt de krævede ernæringsoplysninger er tilstrækkelige til at sikre en korrekt 
information af forbrugeren. Dette vil give Kommissionen lejlighed til at behandle andre 
kommentarer vedrørende dette direktiv. På internationalt plan er de relevante standarder i 
Codex Alimentarius ligeledes taget op til fornyet behandling. 
Endelig har man for nylig vedtaget forordningen om nye levnedsmidler, som bl.a. omfatter 
levnedsmidler, der indeholder gensplejsede organismer (GO) eller er produceret ved hjælp 
af GO. Denne forordning indeholder mærkningskrav vedrørende forekomsten af visse 
stoffer f.eks. GO. Kommissionen tillægger den korrekte gennemførelse af disse 
mærkningsbestemmelser stor betydning. 
28 
DEL IV 
OPRETHOLDELSE AF ET HØJT BESKYTTELSESNIVEAU 
1. Generelle betragtninger 
I henhold til artikel 100A, stk. 3, i traktaten skal Kommissionens forslag vedrørende det 
indre marked inden for sundhed, sikkerhed og miljøbeskyttelse bygge på et højt 
beskyttelsesniveau. I artikel 129 i traktaten bestemmes det, at de krav, der findes på 
sundhedsområdet, indgår som led i Fællesskabets politik på andre områder. Endvidere skal 
Fællesskabet i henhold til artikel 129A bidrage til virkeliggørelsen af et højt 
forbrugerbeskyttelsesniveau gennem foranstaltninger, som det vedtager i henhold til 
artikel 100 A som led i gennemførelsen afdet indre marked, og gennem særlige aktioner, 
som støtter og supplerer den politik, medlemsstaterne fører med henblik på at beskytte 
forbrugernes sundhed, sikkerhed og økonomiske interesser og sikre en passende 
forbrugeroplysning. 
I sin tale til Europa-Parlamentet d. 18. februar 1997 slog Kommissionens formand til lyd 
for en gradvis indførelse af en egentlig levnedsmiddelpolitik, hvor forbrugerbeskyttelse og 
forbrugersundhed gives en fremtrædende plads. I denne ånd må Unionen give sig selv de 
nødvendige aktionsmidler, der identificerer to krav: 
en større inddragelse af Parlamentet i beslutningsprocessen; med henblik herpå vil 
Kommissionen gøre større brug af artikel 100 A i forbindelse med forslag på det 
veterinære og fytosanitære område, der har forbrugersundhed som deres vigtigste mål, 
samtidig med at den forsøger at overtale regeringskonferencen til at acceptere, at alle 
retsakter skal vedtages via proceduren for fælles beslutningstagning; 
behovet for at give Fællesskabet reelle beføjelser på sundhedsområdet; 
Kommissionen har således fremsat et konkret forslag for regeringskonferencen om en 
betydelig ændring af artikel 129 omfattende tre større forbedringer: 
en forbedret procedure for koordinering af de politikker, som medlems­
staterne gennemfører; 
muligheden for harmonisering på fællesskabsplan inden for folkesundhed, 
hvor det er nødvendigt; 
fælles beslutningstagning i sundhedsspørgsmål. 
For så vidt angår levnedsmiddelsikkerhed er der ikke mulighed for kompromiser. I 
henhold til traktaten skal Kommissionen i sine forslag tage udgangspunkt i et højt 
beskyttelsesniveau og sikre, at kravene til folkesundhed integreres fiildt ud i dens politik. 
Dette beskyttelsesniveau tages hele tiden op til fornyet behandling, og hvor det er 
nødvendigt, tilpasses det for at tage højde for ny information eller for en nyevaluering af 
eksisterende information. Formålet med denne del er at se på, hvordan disse mål 
integreres i Fællesskabets politikker for forvaltning af det indre marked og Den Fælles 
Landbrugspolitik og at opfordre til indsendelse af forslag til mulige forbedringer. 
29 
2. Den videnskabelige rådgivnings rolle i forberedelsen af lovgivning om 
levnedsmiddelsikkerhed 
I princippet mener Kommissionen, at den forudgående høring af uafhængige 
videnskabelige eksperter er det bedste middel til at sikre videnskabelig objektivitet og 
konsekvens i risikoanalysen under forberedelsen af bestemmelserne om folkesundhed. For 
at være effektiv skal processen med risikovurdering omfatte hele fødekæden. For f.eks. at 
vurdere sikkerheden i forbindelse med et kemisk stof; der findes i levnedsmidler, må alle 
kilder til eksponering af mennesker for dette kemiske stof; herunder dets tilstedeværelse 
som et forurenende stof i levnedsmidler eller drikkevand, og eksponering af mennesker 
som følge af dets brug som tilsætningsstof i levnedsmidler, et pesticid eller et 
veterinærmedicinsk præparat tages i betragtning. En række videnskabelige udvalg har 
ansvarsområder, der berører levnedsmiddelsektoren, herunder Den Videnskabelige 
Komité for Levnedsmidler, Det Videnskabelige Veterinærudvalg, Det Videnskabelige 
Udvalg vedrørende pesticider, Det Videnskabelige Udvalg for Dyreernæring og Det 
Videnskabelige Udvalg for Toksicitet og Økotoksicitet. En integreret fremgangsmåde i 
forbindelse med risikovurdering kan kræve høring af adskillige af disse udvalg. Hvert 
udvalgs risikoanalyse vil omfatte særlige træk, der ikke dækkes af andre udvalg, f.eks. god 
veterinærpraksis eller god landbrugspraksis. Inddragelse af en række udvalg er derfor 
nødvendig, men koordineringen er vigtig for at undgå flere evalueringer af den samme 
risiko eller unødvendigt dobbeltarbejde. 
Derudover skal det tilføjes, at Udvalget for Veterinærmedicinske Præparater (CVMP), der 
henhører under Det Europæiske Lægemiddelagentur i London, er ansvarlig for 
evalueringen af sikkerheden i forbindelse med rester af veterinærmedicinske præparater i 
levnedsmidler af animalsk oprindelse. 
En række eksisterende fællesskabsretsakter indeholder bestemmelser om obligatorisk 
høring af Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler, før vedtagelse af en lovgivning, 
der kan påvirke folkesundheden, f.eks. inden for tilsætningsstoffer, forurenende stoffer, 
levnedsmiddelhygiejne, materialer bestemt til at komme i berøring med levnedsmidler og 
nye levnedsmidler. 
Hvis den videnskabelige vurderingsproces skal være troværdig og skabe offentlig tillid, må 
der gives tilstrækkelige garantier for, at den videnskabelige rådgivning, der gives, er 
objektiv og uafhængig. Med dette mål for øje har Kommissionen udviklet en ny 
fremgangsmåde i forbindelse med videnskabelig rådgivning, som er fastlagt i meddelelsen 
om forbrugersundhed og levnedsmiddelsikkerhed, der for nylig blev forelagt for Rådet og 
Europa-Parlamentet. Denne nye fremgangsmåde vil styrke de tre vigtigste principper for 
de videnskabelige udvalg, nemlig videnskabelig fortrinlighed, uafhængighed og 
transparens ved at: 
sikre, at videnskabelige kvalifikationer og kompetence er kriterierne for 
udvælgelse af medlemmer af de videnskabelige udvalg, og at udvælgelsesprocessen er 
gennemskuelig for Europa-Parlamentet, medlemsstaterne, de økonomiske aktører og 
forbrugerne; 
sikre, at medlemmerne af de videnskabelige udvalg er fri af interesser, der kan 
støde sammen med kravet om at give uafhængig rådgivning; i denne forbindelse vil 
kravene og procedurerne for interesseerklæringer blive udvidet; 
30 
gennemføre en generel politik for transparens i hele den videnskabelige 
rådgivningsproces; navnlig de europæiske institutioner og de nationale myndigheder samt 
alle interesserede parter, herunder forbrugerne, både enkeltpersoner og sammenslutninger, 
vil få adgang til information om udvalgenes arbejdsprocedurer og deres rådgivning. 
Endvidere vil samlingen af alle de videnskabelige udvalg under det samme 
generaldirektorat i Kommissionen sikre en større synergi og en bedre koordinering af 
deres arbejde. 
Kommissionen vil ligeledes fortsætte sine bestræbelser på at: 
stadfæste princippet om, at der skal indhentes videnskabelig rådgivning på 
fællesskabsplan, før der udarbejdes udkast til levnedsmiddelbestemmelser på 
fællesskabsplan, som kan berøre folkesundheden (selv om visse undtagelser vil 
være nødvendige, særlig i tilfælde af sikkerhedsforanstaltninger i nødsituationer); 
anvende en enkelt procedure til vurdering af alle relevante risici (princippet om én 
dør, én nøgle); 
På den anden side er det vigtigt at være opmærksom på begrænsningerne i de 
videnskabelige udvalgs rolle. Både på fællesskabsplan og på globalt plan skelnes der 
skarpt mellem begreberne risikovurdering og risikostyring. I henhold til de definitioner, 
der overvejes af Codex Alimentarius, er risikovurdering en videnskabeligt baseret proces, 
som består i identifikation og karakterisering af farerne, vurdering af eksponering og 
karakterisering af risikoen. Risikostyring derimod er en afvejning af politiske alternativer 
på baggrund af resultaterne af risikovurderingen og, om nødvendigt udvælgelse og 
implementering af passende kontrolmuligheder, herunder administrative foranstaltninger. 
Opgaven med risikovurdering kan overdrages til de videnskabelige rådgivende organer, 
mens risikostyring forbliver de administrative myndigheders, og på fællesskabsplan 
Rådets, Kommissionens og Europa-Parlamentets, ansvar. 
Særlige problemer kan opstå i de tilfælde, hvor de videnskabelige udvalg på grund af 
videnskabelig usikkerhed og mangel på data er ude af stand til at foretage en detaljeret 
risikovurdering. I sådanne tilfælde ville det i overensstemmelse med forpligtelsen til at 
sikre et højt beskyttelsesniveau være nødvendigt at foretage en forsigtig risikostyring på 
grundlag af forsigtighedsprincippet. 
Fællesskabets rammeprogram for forskning skulle ligeledes gøre en særlig indsats i 
forbindelse med forskning og anvendelser, der har til formål at forbedre viden og 
teknikker, som gør det muligt at forbedre vurderingen af epidemiologiske risici og 
levnedsmiddelrisici og af metoderne til at nedbringe sådanne risici. 
Et andet problem vedrører indsamlingen af de data, der er nødvendige for at kunne 
foretage en risikovurdering. I forbindelse med nye stoffer er ansøgeren helt klart ansvarlig 
for indsamling og indsendelse af de data, der er nødvendige for den pågældende 
videnskabelige gennemgang. Som en hjælp for ansøgerne anvendes retningslinjer og 
lignende dokumenter til at beskrive den information, der vil være nødvendig i forbindelse 
med evalueringen. For så vidt angår forurenende stoffer eller nye risikofaktorer for 
eksisterende stoffer kan der imidlertid være problemer med at fremskaffe de nødvendige 
31 
data. Fællesskabet har for at tage højde for dette problem fastlagt procedurer for 
videnskabeligt samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen om undersøgelse af 
videnskabelige spørgsmål i forbindelse med levnedsmidler. 
3. Videnskabeligt samarbejde i forbindelse med levnedsmidler 
Principperne i den videnskabelige samarbejdsproces er formaliseret i direktiv 93/5/EØF 
om bistand til Kommissionen og samarbejde fra medlemsstaternes side ved den 
videnskabelige gennemgang af spørgsmål vedrørende levnedsmidler, som blev vedtaget 
den 25. februar 1993.1 direktivet stadfæstes princippet om, at medlemsstaterne træffer de 
nødvendige foranstaltninger til, at deres kompetente myndigheder og organer kan 
samarbejde med Kommissionen og yde denne den nødvendige bistand til en videnskabelig 
gennemgang af spørgsmål af almen interesse vedrørende levnedsmidler, navnlig på 
området folkesundhed, inden for discipliner som har tilknytning til medicin, ernæring, 
toksikologi, biologi, hygiejne, levnedsmiddelteknologi, bioteknologi, nye levnedsmidler og 
processer, risikovurderingsteknikker, fysik og kemi. 
For at denne samarbejdsproces kan fungere effektivt, udpeger de enkelte medlemsstater 
en enkelt myndighed, der har ansvaret for samarbejdet med Kommissionen og fordelingen 
af arbejde til* egnede institutter. De vigtigste opgaver, som skal udføres i løbet af den 
videnskabelige samarbejdsproces, omfatter spørgsmål vedrørende: 
udfærdigelse af protokoller for risikovurdering i forbindelse med 
levnedsmiddelbestanddele og udvikling af metoder til ernæringsevaluering; 
vurdering af, om kosten har den rette næringsværdi; 
gennemgang af forsøgsdata, leveret til Kommissionen, udarbejdelse af en 
monografi til vurdering i Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler; 
gennemførelse af kostvaneoversigter; 
gennemførelse af undersøgelser vedrørende kostsammensætning i de forskellige 
medlemsstater eller af biologisk eller kemisk forurening af levnedsmidler; 
bistand til Kommissionen ved dennes overholdelse af Fællesskabets internationale 
forpligtelser ved at stille specialviden om sikkerheden ved levnedsmidler til dens 
rådighed. 
Kommissionen skal på grundlag af de forslag, den modtager fra medlemsstaterne, og på 
grundlag af dens egne prioriteter udarbejde og ajourføre en oversigt over de 
videnskabelige samarbejdsopgaver. Denne oversigt indeholder en sammenfattende 
beskrivelse af opgaven, den medlemsstat, der varetager koordineringen, de lande, der 
deltager i opgaven, og tidsfristen for gennemførelse af opgaven. Den nuværende oversigt 
omfatter en række opgaver i forbindelse med indsamling af information om kemisk og 
mikrobiologisk forurening af levnedsmidler, aromaer, kostindtagelse og vurdering af 
eksponering samt undersøgelse af de videnskabelige aspekter af ernæring. 
Det koordinerende institut har ansvaret for forvaltningen af hver enkelt opgave. 
Kommissionen varetager den overordnede forvaltning af det videnskabelige samarbejde. 
32 
Udgifterne til gennemførelse af opgaverne afholdes hovedsageligt af de pågældende 
medlemsstater. Kommissionen yder en ekstra, begrænset finansiel støtte til dækning af 
ekstraudgifterne til koordinering og indkaldelse af møder med eksperter fra 
medlemsstaterne. Selv om det stadig er for tidligt at foretage en endelig bedømmelse, 
tyder de foreløbige resultater på, at det videnskabelige samarbejde er en meget nyttig og 
omkostningseffektiv metode til at samle information og ressourcer om visse emner. 
På den anden side er det vigtigt at erkende, at den videnskabelige samarbejdsproces og 
Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler kun spiller en supplerende rolle. Inden for 
risikovurdering er det videnskabelige samarbejdes rolle at indsamle og sammenligne den 
bedste information, som findes i medlemsstaterne om et specifikt problem. Denne 
information sendes dernæst til Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler og danner 
således et solidt grundlag for udvalgets risikovurdering, idet udvalget bevarer sin rolle 
som den primære kilde til rådgivning af Kommissionen om videnskabelige spørgsmål 
vedrørende levnedsmidler. Det Fælles Forskningscenter kan også i sin egenskab af et 
center for uafhængig videnskabelig ekspertise bidrage til denne politik. 
4. Styring af alvorlige og umiddelbare risici for befolkningens sundhed 
Der findes i alle fællesskabsretsakter bestemmelser om beskyttelse af befolkningens 
sundhed. De gør det muligt for medlemsstaterne at lægge begrænsninger på 
markedsføringen af et produkt eller et stof; hvis der er god grund til at antage, at det 
udgør en fare, selv om det er i overensstemmelse med de eksisterende 
fællesskabsbestemmelser. Et alarmeringssystem vedrørende udveksling af information om 
alvorlige og umiddelbare risici for forbrugernes sundhed og sikkerhed blev formelt 
etableret i 1984 og dernæst indarbejdet i direktiv 92/59/EØF. Kommissionen kan om 
nødvendigt med meget kort varsel indkalde til møder i de relevante videnskabelige udvalg 
med henblik på behandling af en risiko. 
Med fuldførelsen af det indre marked har Fællesskabet endvidere fået vidtstrakte 
beføjelser, særlig i henhold til direktiv 92/59/EØF om produktsikkerhed i almindelighed, 
til at gribe ind og fjerne produkter, der indebærer en alvorlig og umiddelbar risiko, fra det 
indre marked. I overensstemmelse med direktiv 92/59/EØF kan Kommissionen dog kun 
gribe ind på grundlag af information, som den har modtaget fra en medlemsstat. 
Derudover har Kommissionen vedtaget en meddelelse om håndtering af farlige situationer 
i forbindelse med implementeringen af fællesskabsbestemmelserne (KOM (93) 430 endelig 
udgave af 16. december 1993). Heri beskrives det maskineri, der allerede findes på 
forskellige områder, og der foreslås emner, som skal tages op til overvejelse og drøftelse. 
I henhold til direktivet om levnedsmiddelhygiejne kan Kommissionen endvidere i visse 
tilfælde vedtage midlertidige beskyttelsesforanstaltninger, der er umiddelbart gældende, 
forudsat de ratificeres via en udvalgsprocedure inden for meget kort tid. Domstolen 
konkluderede i sin erklæring af 12. juli 1996 om den ansøgning om midlertidig bistand, 
som Det Forende Kongerige havde indsendt på grund af de nødforanstaltninger 
vedrørende BSE, som Kommissionen havde pålagt landet, at der ved gennemførelsen af 
disse procedurer må lægges størst vægt på beskyttelse af befolkningens sundhed selv på 
bekostning af alvorlig og muligvis uoprettelig skade på kommercielle og sociale interesser. 
33 
Der er imidlertid stor forskel på omfanget af Kommissionens beføjelser i henhold til 
sikkerhedsbestemmelserne i veterinærdirektiverne og bestemmelserne i det generelle 
direktiv om hygiejne. Sikkerhedsbestemmelserne i veterinærdirektiveme finder anvendelse 
både på risici, der skyldes produkter importeret fra tredjelande, og produkter fra 
Fællesskabet. Sikkerhedsbestemmelsen i artikel 10 i det generelle direktiv om hygiejne er 
derimod begrænset til risici i forbindelse med produkter fra tredjelande. Kommissionen 
opfordrer derfor til indsendelse af kommentarer om, hvorvidt det vil være hensigtsmæssigt 
at udvide sidstnævnte sikkerhedsbestemmelse til at omfatte fællesskabsprodukter. 
Når en alvorlig risiko gælder for flere kategorier af produkter og dermed giver anledning 
til en række hasteprocedurer, må der ske en passende koordinering for at sikre, at de 
forskellige foranstaltninger, der træffes, er konsekvente. Det er også vigtigt at sikre, at 
procedurerne er klart forståelige for alle de parter, der er beskæftiget med styring af 
alvorlige risici, herunder medlemsstaternes kompetente myndigheder, forbrugerne og 
industrien. 
Endelig tyder erfaringerne på, at der kan være behov for at forbedre ordningerne for 
forvaltning af ansvaret for oplysning af befolkningen i tilfælde af alvorlige risici. Hurtig 
alarmering og gennemførelse af sikkerhedsprocedurer kræver samarbejde og gensidig tillid 
mellem medlemsstaterne og fuld hensyntagen til forbrugernes og industriens behov. 
Pålidelig information om alvorlige sundhedsrisici fra levnedsmidler skal bringes til 
offentlighedens kendskab så hurtigt som muligt, men det er vigtigt at undgå falsk alarm og 
alarmerende budskaber. I visse tidligere tilfælde er der blevet gennemført foranstaltninger, 
der har berørt en hel produktkategori, mens kun et enkelt produkt har været involveret. 
Når det er muligt skal information og advarsler vedrøre specifikke produkter og stå i 
forhold til risikoens art. 
Kommissionen opfordrer til indsendelse af forslag til foranstaltninger, der kan træffes for 
at forbedre Fællesskabets kapacitet til at forvalte alvorlige og umiddelbare risici for 
folkesundheden i forbindelse med levnedsmidler. 
5. Radiologiske nødsituationer 
I normale situationer (dvs. situationer, hvor der ikke er sket en ulykke) sikres beskyttelse 
mod kontaminering af levnedsmidler med radioaktive stoffer i henhold til Rådets direktiv 
80/836/EURATOM, der vil blive ophævet med virkning fra 13. maj 2000. Dette direktiv 
erstattes af direktiv 96/29/EURATOM. 
Efter Tjernobyl-ulykken er der ligeledes blevet vedtaget en række bestemmelser om 
ulykkestilfælde. De nuværende bestemmelser, der trådte i kraft efter Tjernobyl-ulykken, er 
fastlagt i Rådets forordning 737/90 af 22. marts 1990, der supplerede og tilpassede de 
forordninger, der indtil da var blevet vedtaget. Denne forordning vil forblive i kraft indtil 
udgangen af marts 2000. 
Det system, der vil gælde i tilfælde af fremtidige ulykkestilfælde, er fastlagt i forordning 
3954/87 af 22. december 1987, som bestemmer, at Kommissionen i tilfælde af en ulykke 
kan indføre forud fastsatte maksimalt tilladte kontamineringsniveauer. Denne 
nødforanstaltning kan tilpasses i henhold til den pågældende ulykkes art og omfang. 
34 
Rådets forordning 89/2219/EØF af 18. juli 1989 forbyder eksport af levnedsmidler med et 
kontamineringsniveau, der overskrider de maksimalt tilladte grænser i Fællesskabet. 
Den 14. december 1987 vedtog Rådet beslutning 87/600/EURATOM om en fællesskabs­
ordning for hurtig udveksling af information i tilfælde af strålingsfare. I henhold til denne 
mekanisme omfatter udvekslingen af information også radioaktivitet målt i levnedsmidler 
og drikkevand. 
6. Zoonoser 
Som defineret i den eksisterende fællesskabslovgivning er zoonoser enhver sygdom 
og/eller infektion, som efter al sandsynlighed naturligt kan overføres fra dyr til mennesker. 
De vigtigste levnedsmiddelbårne zoonoser omfatter: 
virale kontamineringer, såsom Norwalk virus og hepatitis A i skaldyr 
bakterieinfektioner såsom salmonella, Campylobacter, E.coli, B melitensis, 
kvægtuberkulose; 
bakterieforgiftninger såsom stafylokok enterotoksikose og botulisme; 
protozo-parasitter, såsom Cryptosporidium, toksoplasmose, 
infektioner med bændelorm, f.eks. Cysticercus bovis, cysticercus cellulosae; 
nematode infektioner såsom trikinose. 
Der er blevet vedtaget specifikke fællesskabsbestemmelser vedrørende en række 
bakterieinfektioner, f.eks. kvægtuberkulose, brucellose hos kvæg, får og geder med 
henblik på kontrol og udryddelse i dyrepopulationen (og dermed eliminering hos 
mennesker). Disse programmer bygger på princippet om udtagning af prøver på levende 
dyr og slagtning af dyr med positiv reaktion. I nogle tilfælde anvendes endvidere 
vaccination med henblik på at reducere infektionsniveauet i dyrepopulationen. Man har 
haft stor succes hvad angår kvægtuberkulose og brucellosis, men er ikke kommet så langt 
frem med brucellose hos får og geder. 
Hele fællesskabslovgivningen om hygiejne i forbindelse med produkter af animalsk 
oprindelse, der skal anvendes til menneskeføde, indeholder en række bestemmelser, som 
skal tjene til at kontrollere faren for spredning af zoonoser fra dyr til mennesker. Der 
findes dels specifikke bestemmelser, f.eks. ante- og postmortem inspektion af dyr i 
slagterier, dels generelle bestemmelser, f.eks. krav om hygiejnisk konstruktion og drift af 
lokaler beregnet til levnedsmiddelprodukter og bestemmelser om minimumsforarbejd-
ningsforhold samt oplagrings- og transporttemperaturer. 
Ud over disse vertikale direktiver, der direkte eller indirekte indeholder bestemmelser om 
kontrol med zoonoser, har Rådet vedtaget direktiv 92/117/EØF om beskyttelses­
foranstaltninger over for specifikke zoonoser og specifikke zoonotiske agenser hos dyr og 
i animalske produkter for at forhindre levnedsmiddelbårne infektioner og forgiftninger. 
Kravene i direktivet er i alt væsentligt rettet mod overvågning og kontrol af en række 
zoonoser. Medlemsstaterne skal hvert år indsende en beretning om forekomsten af, 
35 
tendenserne i og kilderne til de zoonotiske infektioner (hos mennesker og husdyr, i foder 
og hos vildt), der er registreret i det foregående år. Direktivet indeholder ligeledes 
bestemmelser om overvågning, kontrol og i sidste ende udryddelse af nogle invasive 
salmonella serotyper i fjerkræavlsflokke. 
Erfaringerne tyder på, at nogle af tidsfristerne for medlemsstaterne til at træffe visse 
foranstaltninger var alt for optimistiske, og at visse tekniske bestemmelser i direktivet må 
tages op til fornyet behandling. 
Kommissionen opfordrer derfor til indsendelse af kommentarer om mulige forbedringer af 
dette direktiv. 
Muligheder for kontrol med zoonoser 
Det ligger i sagens natur, at zoonotiske agenser kan findes i mindst to værtsarter. I mange 
tilfælde, f.eks. salmonella, er en lang række forskellige værter inficeret, idet der dog ikke 
nødvendigvis foreligger kliniske symptomer hos alle de inficerede dyr. Kontrol- og 
udryddelsesprogrammer kan derfor sættes ind en række forskellige steder i 
infektionscyklen, og det kan være nødvendigt at anvende mere en én fremgangsmåde. Ud 
over de generelle principper om god hygiejne på alle stadier i fødekæden, som behandles 
andetsteds i denne grønbog, kan specifikke foranstaltninger omfatte: 
udryddelse af agenset fra dyrepopulationen eller miljøet; 
nedbringelse af infektionsniveauet i dyrepopulationen i en sådan grad, at det ikke 
længere indebærer en fare for menneskets sundhed, f.eks. forarbejdning af 
dyrefoder, vaccinationsprogrammer, behandling af inficerede dyr og destruktion af 
klinisk inficerede dyr; 
fjernelse af agenset fra fødekæden, f.eks. ved specifik behandling 
forarbejdningen af råmaterialet, således at alle agenser destrueres; under 
Udryddelse er en kostbar løsning, da der ikke blot skal organiseres arbejds- og 
ressourceintensive testningsprogrammer, men de inficerede dyr skal også destrueres. Det 
kan kun lade sig gøre, hvis der eksisterer en tilstrækkelig følsom og specifik prøve for 
levende dyr samt støtte fra landbruget. Endvidere kan man kun forvente succes, hvis 
sygdommen har en begrænset række værter (med ubetydelig infektion hos vildt). Denne 
fremgangsmåde kan berettiges, når sygdommen medfører en alvorlig fare for menneskers 
eller dyrs sundhed og økonomiske problemer, som f.eks. i forbindelse med 
kvægtuberkulose og brucellose. 
Nedbringelse indebærer en række forskellige foranstaltninger, som sigter på forskellige 
faser af produktionen af levende dyr. Nedbringelse bruges ofte som det første skridt i et 
fuldt udryddelsesprogram. Selv hvor det ikke har været hensigten, kan et koordineret 
program til nedbringelse af sygdomsniveauet i dyrepopulationen få stor betydning for den 
infektionsfare, forbrugeren er udsat for. Sådanne programmer kræver generelt et intensivt 
samarbejde mellem landmænd, leverandører, fødevareproducenter og de offentlige 
myndigheder. 
36 
Fjernelse af agenset fra fødekæden indebærer normalt behandling af fødevarerne med en 
særlig metode, uafhængig af, om agenset er til stede. Dette er en særlig gavnlig 
fremgangsmåde, når det enten er for kostbart eller upålideligt at påvise agenset. Det kan 
dreje sig om varmebehandling, tørring, rygning, nedlægning i lage, frysning osv. Denne 
fremgangsmåde er effektiv, men udelukker ikke generelt muligheden for en geninficering, 
f.eks. skyldes udbrud af madforgiftning ofte, at tilberedt kød er blevet opbevaret sammen 
med råt kød. 
7. Indførelse af en generel forpligtelse til at sikre, at levnedsmidler er sikre og 
sunde 
Den eksisterende fællesskabslovgivning pålægger levnedsmiddelproducenterne en række 
specifikke forpligtelser til at sikre, at levnedsmidler opfylder de krav, der er fastlagt i 
fællesskabsbestemmelserne. På nationalt plan er nogle medlemsstater imidlertid gået et 
skridt videre. Ud over at transponere den eksisterende fællesskabslovgivning har de også 
indført en generel forpligtelse vedrørende levnedsmiddelsikkerhed i deres nationale 
lovgivning. Levnedsmiddelvirksomhederne er således forpligtede til at sikre, at kun 
levnedsmidler, der er sunde, sikre og egnede til menneskeføde, markedsføres. Enhver 
levnedsmiddelvirksomhed, der markedsfører et levnedsmiddel, der ikke er sikkert, sundt 
og egnet til menneskeføde, overtræder loven i den pågældende medlemsstat og vil kunne 
pålægges en strafferetlig eller administrativ sanktion. 
Formålet med dette afsnit er at opfordre til indsendelse af kommentarer om, hvorvidt det 
vil være hensigtsmæssigt på Fællesskabsplan at indføre en lignende generel forpligtelse for 
levnedsmiddelvirksomheder til at sikre, at levnedsmidler er sikre, sunde og egnede til 
menneskeføde. Det er vigtigt at understrege, at en sådan generel forpligtelse til sikkerhed 
og sundhed vil være en forpligtelse, som levnedsmiddelvirksomhederne vil have direkte 
over for de kompetente myndigheder i henhold til den pågældende medlemsstats strafferet 
eller administrative lovgivning. Den ville således være fuldstændig adskilt fra spørgsmålet 
om producenternes ansvar over for forbrugerne for mangelfulde produkter, der er 
omfattet af nedenstående afsnit. Endvidere ville indførelsen af en sådan generel forpligtelse 
ikke føre til, at medlemsstaterne indfører nye forhåndsgodkendelser eller indberetnings­
systemer. 
7.1 Den nuværende situation på fællesskabsplan 
Selv om Fællesskabets levnedsmiddellovgivning med undtagelse af direktivet om 
produktsikkerhed i almindelighed indeholder en række specifikke forpligtelser for 
levnedsmiddelvirksomhederne, indeholder den ikke i øjeblikket et generelt juridisk krav 
om, at kun levnedsmidler, der er sikre, sunde og egnede til menneskeføde, bringes på 
markedet. Særdirektiver behandler spørgsmålet på forskellige måder, idet der i nogle 
vertikale direktiver om hygiejne findes et udtrykkeligt krav om, at visse produkter skal 
være egnede til menneskeføde, mens dette er et indirekte krav i andre vertikale direktiver. 
Det generelle direktiv om levnedsmiddelhygiejne foreskriver, at "tilberedning, 
forarbejdning, færdigbehandling, emballering, opbevaring, transport, håndtering og udbud 
til salg eller levering skal ske på en hygiejnisk måde". 
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 92/59/EØF om produktsikkerhed i almindelighed indeholder en 
bestemmelse om, at producenter kun må markedsføre sikre produkter. Der er imidlertid 
37 
blevet udtrykt tvivl om, hvorvidt produktsikkerhed som defineret i direktiv 92/59/EØF er 
forskelligt fra kravet om, at levnedsmidler skal være sikre, sunde og egnede til 
menneskeføde. F.eks. kan levnedsmidler være blandet op med stoffer, der ikke i sig selv 
udgør en sundhedsrisiko, hvilket ikke ville gøre levnedsmidlet usikkert i henhold til 
definitionen i direktiv 92/59/EØF. Alligevel ville sådanne levnedsmidler ikke normalt blive 
anset for at være velegnede til menneskeføde. 
Indførelsen af en generel forpligtelse vedrørende levnedsmiddelsikkerhed og -sundhed 
ville således bidrage til at styrke det generelle forbrugerbeskyttelsesniveau inden for 
Fællesskabet ved at tilskynde alle levnedsmiddelvirksomheder til at indføre deres egne 
interne sikkerheds- og overvågningsprocedurer. Denne forpligtelse til sikkerhed kan 
hjælpe dem til at forenkle den samlede levnedsmiddellovgivning i Fællesskabet, da der 
ikke ville være behov for mere specifikke bestemmelser på områder, hvor generelle 
bestemmelser vil være tilstrækkelige til at sikre produktsikkerhed. Det ville imidlertid også 
være nødvendigt at sikre, at indførelsen af en ny forpligtelse vedrørende sikkerhed og 
sundhed ikke resulterer i, at der skabes handelshindringer inden for det indre marked. Alle 
foranstaltninger skal være forenelige med principperne for det indre marked, særlig 
bestemmelserne i traktaten om varers frie bevægelighed. 
7.2 Omfanget af den generelle forpligtelse vedrørende sikkerhed og sundhed 
For at være effektiv skal enhver ny generel forpligtelse vedrørende sikkerhed og sundhed i 
princippet gælde for hele fødekæden fra den primære produktion til det endelige salg af 
levnedsmidler til forbrugeren. Den må også tage hensyn til det faktum, at forbindelserne 
mellem producenter, forarbejdende virksomheder og distributører bliver stadig mere 
komplekse. I mange tilfælde har de primære producenter således f.eks. kontraktuelle 
forpligtelser over for de forarbejdende virksomheder eller distributørerne til at opfylde 
specifikationer omfattende kvalitet eller sikkerhed. Distributørerne får i stigende grad 
produceret produkter under deres eget varemærke og spiller en central rolle i 
produktudformningen. 
Denne nye situation skulle resultere i større fælles ansvar i hele fødekæden frem for spredt 
individuelt ansvar. I hvert led i fødekæden bør der træffes de nødvendige foranstaltninger 
for at sikre levnedsmiddelsikkerhed inden for de specifikke aktiviteter i dette led ved hjælp 
af HACCP-principperne og andre lignende instrumenter. Når et produkt ikke lever op til 
standarden, skal hvert enkelt leds ansvar tages op til fornyet behandling afhængigt af, om 
det har levet ordentligt op til dets specifikke ansvar. F.eks. ville det i princippet være 
forkert at gøre en detailhandlende ansvarlig for tilstedeværelsen af for store mængder 
tilsætningsstoffer i et dåseprodukt, som den detailhandlende ikke har nogen indflydelse på. 
Når tilberedt, koldt, skiveskåret kød på udsalgsstedet er kontamineret med 
mikroorganismer, må der gennemføres yderligere undersøgelser for at afgøre, om 
kontamineringen skyldes dårlig hygiejne under forarbejdningen, en manglende 
overholdelse af kølekæden i forbindelse med distribution eller dårlig håndtering og 
oplagring på udsalgsstedet. 
Dette rejser spørgsmålet om såkaldt behørig påpasselighed. Når en levnedsmiddel­
virksomhed markedsfører et levnedsmiddel, der ikke opfylder sikkerhedskravene i 
Fællesskabslovgivningen eller i den nationale lovgivning, kan den pågældende virksomhed 
pålægges en strafferetlig eller administrativ sanktion i henhold til den pågældende 
medlemsstats lovgivning. I nogle medlemsstater vil virksomheden imidlertid ikke være 
38 
ansvarlig, hvis den kan bevise, at den har truffet alle de foranstaltninger, der med 
rimelighed kan forventes af den for at sikre, at levnedsmidlet lever op til de juridiske krav 
(behørig påpasselighed). Overholdelse af forpligtelsen til behørig påpasselighed er således 
et absolut forsvar i en eventuel efterfølgende retslig eller administrativ procedure. I andre 
medlemsstater vil virksomheden imidlertid stadig være ansvarlig, selv om der vil blive 
taget hensyn til, at den har udvist behørig påpasselighed, og sanktionerne vil være mildere. 
Under de indledende høringer har Kommissionen modtaget en række anmodninger om, at 
en generel forpligtelse vedrørende levnedsmiddelsikkerhed i fællesskabslovgivningen 
ledsages af indførelsen af et forsvar baseret på "behørig påpasselighed". 
Kommissionen er klar over, at en klarlæggelse af de fakta og omstændigheder, der kan 
medføre, at en operatør pålægges en strafferetlig eller administrativ sanktion er et 
kompliceret spørgsmål, der i høj grad afhænger af strukturen i de forskellige nationale 
retssystemer. 
Den mener imidlertid også, at hensyntagen til forpligtelsen til at træffe enhver rimelig 
foranstaltning for at sikre levnedsmiddelsikkerhed i sanktionssystemet er et vigtigt middel 
til anerkendelse af virksomhedernes ansvar for at sikre, at deres produkter er i 
overensstemmelse med bestemmelserne. En manglende opfyldelse af forpligtelsen bør 
resultere i hårdere straffe, når et produkt ikke overholder bestemmelserne, mens 
opfyldelse af forpligtelsen bør resultere enten i anvendelse af forsvar baseret på behørig 
påpasselighed eller i det mindste i mindre alvorlige sanktioner. 
Spørgsmålet om forsvar baseret på behørig påpasselighed bør ligeledes overvejes i 
forbindelse med muligheden for at udvide forpligtelsen til sikkerhed til at omfatte den 
primære produktion. 
Kommissionen opfordrer til indsendelse af detaljerede kommentarer om dette spørgsmål. 
8. Anvendelse af princippet om produktansvar inden for levnedsmiddel­
sektoren 
I Rådets direktiv 85/374/EØF om produktansvar fastlægges princippet om, at en 
producent er ansvarlig for et defekt produkt. Direktivet finder anvendelse på såvel 
levnedsmidler som på andre produkter. Definitionen på et produkt i artikel 2 i direktivet 
udelukker imidlertid primære landbrugsprodukter og vildt. I direktivet forstås ved primære 
landbrugsprodukter, produkter fra jorden, dyrehold og fiskeri, men ikke produkter, der 
har undergået en indledende forarbejdning. I princippet er uforarbejdede 
landbrugsprodukter og vildt derfor udelukket fra anvendelsesområdet for direktivet om 
produktansvar, selv om medlemsstaterne kan vælge at fastsætte bestemmelser om, at disse 
produkter er omfattet. Indtil nu har kun Grækenland, Luxembourg, Finland og Sverige 
benyttet denne valgmulighed. 
I de senere år er der i stigende grad blevet fremsat krav, særlig fra forbrugerorganisationer 
om, at den uforarbejdede primære landbrugsproduktion skal være omfattet af direktivet 
om produktansvar. Disse krav er vokset på det seneste som følge af BSE-frygten. 
I princippet ville inddragelse af uforarbejdede primære landbrugsprodukter i direktivet om 
produktansvar udgøre et vigtigt skridt i forbrugerbeskyttelsen i henhold til 
39 
fællesskabslovgivningen. Man må imidlertid ikke tro, at en sådan udvidelse vil være en 
løsning på alle de problemer, der kan opstå. I artikel 4 i direktivet bestemmes det, at den 
skadelidte skal bevise skaden, manglen og årsagssammenhængen mellem manglen og 
skaden. Erfaringen viser, at det er meget vanskeligt at spore det nøjagtige kilde til udbrud 
af levnedsmiddelbårne sygdomme. Jo længere der går mellem eksponeringen for det 
forurenede levnedsmiddel og udbruddet af symptomer, des større bliver problemerne. I 
det specifikke tilfælde med BSE betyder den meget lange inkubationstid, at det, selv om 
det bevises, at der findes en forbindelse til den nye variant af Creutzfeldt Jakobs sygdom, 
sandsynligvis vil være umuligt at bevise, at et bestemt produkt er ansvarligt for den 
forårsagede skade. 
Et andet spørgsmål vedrører problemet med at spore levnedsmidlets oprindelse fra 
udsalgsstedet tilbage til produktionsstedet. Fællesskabet har for nylig vedtaget 
foranstaltninger til at sikre, at produkter fra kvæg kan spores tilbage til produktionsstedet, 
og det er blevet foreslået, at disse bestemmelser kan udvides til andre produkter af 
animalsk oprindelse. Det bør ligeledes overvejes, om yderligere bestemmelser om sporing 
bør fastlægges i juridisk bindende instrumenter, eller om det vil være bedre at lade dem 
være omfattet af frivillige instrumenter. Man har kendskab til en række store detail­
handlende og distributører inden for levnedsmidler, som udvikler systemer med henblik på 
forbedring af sporingen af levnedsmidler. I denne forbindelse skal det nævnes, at det i 
artikel 1, stk. 3, i direktivet om produktansvar bestemmes, at når en producent af et 
produkt ikke kan identificeres, skal hver enkelt leverandør behandles som dets producent. 
Under disse omstændigheder ser det ud til, at udvidelsen af direktivet om produktansvar 
ikke bør betragtes som et alternativ til udviklingen af passende produktsikkerheds­
bestemmelser og effektive, officielle kontrolsystemer, men som en supplerende 
foranstaltning i sig selv. Kommissionen opfordrer til indsendelse af kommentarer om dette 
spørgsmål. 
9. Imødekommelse af forbrugernes nye forventninger 
Det vigtigste formål med Fællesskabets levnedsmiddellovgivning har indtil nu været at 
sikre levnedsmidlernes frie bevægelighed i Fællesskabet, i vid udstrækning gennem en 
harmoniseret levnedsmiddellovgivning. Derimod har Fællesskabets levnedsmiddel­
lovgivning ikke i større omfang beskæftiget sig med hverken ernæringsspørgsmål eller 
med at finde måder, hvorpå man kan imødegå befolkningens bekymringer. Denne 
grønbog, der kommer på et tidspunkt, hvor befolkningen er meget optaget af 
levnedsmidler og sundhed, giver mulighed for at lancere en debat om nye fremgangsmåder 
i forbindelse med disse spørgsmål både i den generelle levnedsmiddelpolitik og i 
særlovgivningen. 
Levnedsmiddellovgivningen udgør et af de vigtigste elementer i en politik om levneds­
midler og ernæring. Den kunne komme til at spille en rolle i forbindelse med en forøgelse 
af Fællesskabets borgeres bevidsthed omkring deres levnedsmiddelindkøb, kost og 
tilberedning, og kunne bidrage til at tilskynde dem til at foretage sunde valg, der vil føre til 
forbedret sundhed og nedbringelse af sygeligheden og af for tidlige dødsfald. I denne 
proces vil en samlet indsats fra sundhedssektoren, forbrugerne, regeringerne, industrien og 
Fællesskabet selv være til fordel for alle parter. 
40 
Kommissionen opfordrer til indsendelse af kommentarer om, hvilken metode der bør 
anvendes på fællesskabsplan med hensyn til ernæring og sundhed, hvilke initiativer der bør 
gennemføres, og hvor dette vil kræve tilpasning af Fællesskabets levnedsmiddellovgivning. 
Derudover er forbrugerne i stigende grad blevet optaget af de metoder, der anvendes til 
produktion af deres levnedsmidler. Et stigende antal forbrugere ønsker, at de 
levnedsmidler, de spiser, produceres på en miljøvenlig måde, som opfylder dyrenes krav til 
velfærd. Den seneste udvikling, særlig frygten for en mulig overførsel af BSE til 
mennesker, har understreget bekymringerne over, at nogle produktionsmetoder også kan 
have indflydelse på levnedsmiddelsikkerheden. 
Andre drøftelser har fokuseret på den etiske og miljømæssige betydning af nye 
videnskabelige udviklinger, f.eks. gensplejsede organismer i levnedsmidler og anvendelse 
af kloningsteknikker. 
Fællesskabslovgivningen indeholder allerede mange bestemmelser, der har til formål at 
imødegå denne bekymring. Der findes strenge regler for anvendelsen af pesticider og af 
veterinærmedicinske præparater i levnedsmiddelproduktionen for at sikre, at en sådan 
brug holdes på et minimum, der er foreneligt med god landbrugspraksis eller god 
veterinærpraksis. Der fastsættes grænser for at sikre, at pesticidrester og rester af 
veterinærmedicinske præparater samt forurenende stoffer af landbrugsmæssig eller 
miljømæssig oprindelse ikke udgør en sundhedsfare for forbrugerne. Fællesskabet har 
ligeledes vedtaget regler for landbrugsdyrs velfærd. De nærmere detaljer i sådanne 
bestemmelser falder uden for denne grønbogs område. De giver dog anledning til to 
vigtige spørgsmål af direkte betydning for levnedsmiddellovgivningen, nemlig 
sikkerhedspørgsmålet og spørgsmålet om forbrugerinformation. 
For så vidt angår levnedsmiddelsikkerhed er der ikke grundlag for kompromiser. I de 
foregående afsnit i denne del har vi beskrevet, hvordan teknikker til risikovurdering og 
risikostyring er blevet integreret i Fællesskabets politikker for levnedsmiddelsektoren. 
Opretholdelsen af et højt beskyttelsesniveau indebærer, at det ikke vil være 
hensigtsmæssigt at tillade usikre levnedsmidler eller levnedsmiddelproduktionsmetoder 
under forudsætning af, at de mærkes. Hvis de ikke er sikre, kan de ikke tillades. 
Hvad angår mærkning kræves det for nuværende i direktiv 79/112/EØF kun, at 
information om processer eller behandling ydes på levnedsmiddeletiketter i tilfælde, hvor 
udeladelse af sådanne oplysninger kan skabe forvirring hos forbrugeren, f.eks. når 
produkterne er pulveriserede, frysetørrede, dybfrosne, koncentrerede eller røgede. 
Derudover skal bestrålede levnedsmidler altid mærkes. I henhold til 
fællesskabslovgivningen kræves imidlertid ikke angivelse af produktionsmetoder og 
-processer, der ikke har indflydelse på det førdige produkts levnedsmiddelkarakteristika. I 
forbindelse med behandlingen af Kommissionens forslag til forordning om nye 
levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser er der for nylig blevet gennemført 
omfattende drøftelser mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen om, i hvor vid 
udstrækning et krav om systematisk mærkning bør pålægges levnedsmidler, der 
produceres ved hjælp af moderne bioteknologi. 
Generelt tyder erfaringerne på, at der er en reel forbrugerefterspørgsel efter mere 
information om visse aspekter af levnedsmidler, og denne efterspørgsel vil hyppigt blive 
imødekommet af producenter og distributører på et frivilligt grundlag, f.eks. gennem 
41 
mærkning, telefoninformationslinjer eller internettet. Det kan være nødvendigt at overveje 
behovet for nye fællesskabsinitiativer med henblik på at tilskynde til udvikling af sådanne 
frivillige initiativer. I visse tilfælde som f.eks. i forbindelse med den seneste 
mærkningsordning for oksekød kan yderligere obligatoriske foranstaltninger endvidere 
være hensigtsmæssige. Kommissionen opfordrer til indsendelse af kommentarer om dette 
spørgsmål. 
42 
DELV 
SIKRING AF EN EFFEKTIV GENNEMFØRELSE AF 
BESTEMMELSERNE OM DET INDRE MARKED 
1. Generelle betragtninger 
Nu hvor harmoniseringen af de nationale levnedsmiddellovgivninger i det store hele er 
fuldført, er det nødvendigt at sikre, at det indre marked fungerer effektivt, så det giver 
producenterne og forbrugerne de forventede fordele. 
Behovet for at sikre en effektiv forvaltning af det indre marked anerkendes i Sutherland-
rapporten fra oktober 1992 "Det indre marked efter 1992, udfordringen tages op" og af 
Det Europæiske Råd. I en række af Kommissionens meddelelser til Rådet understreges 
behovet for, at det indre marked fungerer effektivt: 
Forvaltning af den gensidige anerkendelse af nationale regler efter 1992 
(KOM(92) 669 af 15. december 1993) 
Udbygning af det administrative samarbejde i forbindelse med gennemførelsen og 
håndhævelsen af EU-lovgivningen i det indre marked (KOM(94) endelig udgave af 
16. februar 1994) 
Optimering af det indre marked (KOM(93) 632 endelig udgave af 22. december 
1993) 
Handlingsplanen for det indre marked (KOM(97) 184). 
På det seneste har Rådet for det indre marked vedtaget en række resolutioner, der skal 
sikre, at reglerne for det indre markeds drift er så enkle og ligetil som muligt. 
Mulighederne for forenkling af fællesskabslovgivningen blev drøftet i detaljer i del II og 
skal ikke gentages her. 
Formålet med denne del er at gennemgå de nuværende ordninger om sikring af en effektiv 
implementering af fællesskabslovgivningen inden for det indre marked og at opfordre til 
indsendelse af forslag til forbedringer. 
2. Transponering og anvendelse af fællesskabslovgivningen 
For at sikre at det indre marked fungerer korrekt, er det tydeligvis nødvendigt at overvåge 
medlemsstaternes gennemførelse af fællesskabsdirektiverne og at kontrollere, at 
fællesskabsbestemmelserne anvendes korrekt. Kommissionen har truffet foranstaltninger 
til en række specifikke undersøgelser om implementeringen af levnedsmiddeldirektiverne, 
og resultaterne af disse undersøgelser er ved at blive analyseret. Tilfælde af ukorrekt 
implementering vil blive forfulgt i de pågældende medlemsstater. 
43 
Ud over den nationale lovgivning til gennemførelse af fællesskabslovgivningen er det 
almindelig praksis, at de nationale myndigheder udsteder implementeringsinstrukser eller 
retningslinjer for håndhævelse til brug for de officielle kontrolorganer, særlig når 
lovgivningen er meget generel. Sådanne retningslinjer skal sikre, at lovgivningen anvendes 
på en ensartet måde i den pågældende medlemsstat, og at løse de praktiske 
implementeringsproblemer. 
Alligevel kan sådanne retningslinjer skabe problemer for forvaltningen af det indre 
marked, når medlemsstaterne vedtager forskellige fortolkninger af lovgivningen med det 
resultat, at bestemmelserne ikke anvendes på en ensartet måde i hele det indre marked. 
Det er derfor vigtigt, at transparensen bevares på fællesskabsplan, og at disse forskelle 
løses, når der er divergens. 
I adskillige år har Kommissionen fulgt en uformel arbejdspraksis med at forelægge 
spørgsmål om implementering af levnedsmiddellovgivningen for de stående udvalg. En 
lignende fremgangsmåde er blevet fulgt, når uforudsete problemer er opstået i forbindelse 
med implementeringen af lovgivningen. I mange tilfælde har disse diskussioner resulteret i 
en aftale mellem de kompetente myndigheder i medlemsstaterne og Kommissionen om, 
hvordan lovgivningen skal fortolkes eller anvendes. Kommissionen mener, at dette er en 
nyttig procedure, der bør videreføres, og at udvalgets konklusioner bør offentliggøres 
mere generelt til de berørte parter, idet sådanne konklusioner dog ikke har nogen formel 
juridisk status, og i tilfælde af en tvist ligger det endelige ansvar for fortolkning af 
fællesskabslovgivningen hos Domstolen. 
Endelig bør alle parterne af hensyn til transparensen opfordres til at drøfte implementerin­
gen og anvendelsen af lovgivningen åbent i et forum, hvor medlemsstaterne kan 
konsulteres, og hvor forskellige socioøkonomiske interesser kan give udtryk for deres 
mening. Kommissionen opfordrer i denne forbindelse til indsendelse af kommentarer om 
det ønskelige i at indkalde til periodiske møder med repræsentanter for medlemsstaterne, 
producenterne, industrien, de handlende og forbrugerne for at drøfte generelle spørgsmål 
vedrørende implementeringen af fællesskabslovgivningen. Spørgsmål vedrørende den 
nationale lovgivnings manglende overensstemmelse med fællesskabslovgivningen skulle 
imidlertid udelukkes fra sådanne møder og skulle fortsat behandles i overensstemmelse 
med etablerede fællesskabsprocedurer. 
3. Kontrol og håndhævelse 
I henhold til traktaten påhviler ansvaret for håndhævelse af EU-reglerne hovedsageligt 
medlemsstaternes kompetente myndigheder. Fællesskabslovgivningen har fulgt den 
traditionelle praksis i medlemsstaterne, der fastsætter specifikke bestemmelser for tilsyn 
med levnedsmidler af animalsk oprindelse og mere generelle principper for tilsyn med 
andre levnedsmidler. 
Fællesskabets vigtigste rolle i forbindelse med kontrol er ikke at erstatte den kontrol og de 
håndhævelsesforanstaltninger, som medlemsstaternes kompetente myndigheder 
gennemfører, men at kontrollere, hvordan de implementerer den relevante lovgivning i 
deres egne lande. 
For at sikre uafhængigheden og effektiviteten af de kontrolforanstaltninger, der 
gennemføres på fællesskabsplan, har Kommissionen gennemgået organiseringen af dens 
tilsyns- og kontroltjenester og forelagt Rådet og Europa-Parlamentet en meddelelse om 
dens fremtidige politik på dette område. I lyset af kontrolaktiviteternes vigtige bidrag til 
en effektiv implementering af fællesskabslovgivningen, der er genstand for 
Kommissionens og de nationale myndigheders fælles bestræbelser, modtager 
Kommissionen gerne kommentarer om dens nye politik fra interesserede parter. 
3.1 Veterinær kontrol 
Lovgivningen om kontrol inden for veterinærsektoren og om levnedsmidler af animalsk 
oprindelse er fuldt harmoniseret på fællesskabsplan ved hjælp af vertikale direktiver, der 
indeholder kontrolbestemmelser for hvert enkelt produkt eller klasse af produkter (frisk 
kød, fjerkrækød, kødprodukter, fisk og fiskeprodukter, mælk og mælkeprodukter osv). 
Disse regler behandles i øjeblikket påny med det formål at udarbejde en kodificeret, 
forenklet udgave (jf. del H, punkt 8.1). 
Det eksisterende kontrolhierarki: producenten er først og fremmest ansvarlig for at 
producere levnedsmidler, der er egnet til menneskeføde; de nationale myndigheder er 
ansvarlige for den daglige håndhævelse af fællesskabsbestemmelserne for specifikke 
produkter, og Kommissionen er ansvarlig for kontrol af, om de nationale myndigheder 
anvender fællesskabsbestemmelserne på en effektiv og ensartet måde. Det vil være 
nødvendigt at undersøge den nuværende deling af ansvaret for kontrol med levnedsmidler. 
Dette spørgsmål må behandles som en del af den igangværende forenkling af 
veterinærlovgivningen og i lyset af Kommissionens interne gennemgang af tilsyns- og 
kontroltjenesterne. 
Kommissionen yder finansiel støtte til regelmæssige uddannelseskurser, hvori deltager 
veterinære tilsynsførende fra adskillige medlemsstater med det formål at koordinere deres 
fremgangsmåder i forbindelse med anvendelse af fællesskabslovgivningen. 
Kommissionens fællesskabskontor for veterinær og fytosanitær tilsyn og kontrol har fået 
ansvaret for gennemførelse af kontrol på stedet i medlemsstaterne og i tredjelande, der 
eksporterer dyr og animalske produkter til Fællesskabet. Kontoret er for nylig blevet 
overført til generaldirektorat XXIV "Forbrugerpolitik og sundhedsbeskyttelse", og i 
erkendelse af dets nye funktioner benævnes det "EU-kontor for produktkvalitetskontrol 
og -revision". Kontoret har til opgave at kontrollere de nationale kontrolmyndigheders 
arbejde ved at kontrollere implementeringen af den relevante fællesskabslovgivning og 
ikke at erstatte dem. Kontoret er for nuværende kun i stand til at udføre en del af dets 
opgaver i henhold til Fællesskabslovgivningen. 
Kommissionen har set på kontorets rolle, ansvar og funktionsmåde og har forelagt en 
meddelelse herom for Rådet og Europa-Parlamentet. 
3.2 Anden officiel kontrol med levnedsmidler 
I fællesskabslovgivningen er fastlagt de generelle principper for den officielle kontrol med 
levnedsmidler. Kontrollen består i tilsyn, udtagelse af prøver og analyser af disse, tilsyn 
med personalehygiejne, undersøgelse af skriftligt dokumentationsmateriale samt 
undersøgelse af de kontrolsystemer, som virksomhederne indfører. Tilsynene skal omfatte 
alle faser af produktion, forarbejdning, import til Fællesskabet, færdigbehandling, 
opbevaring, transport, distribution og handel. Produkter, der er beregnet til eksport til en 
45 
anden EU-medlemsstat, skal kontrolleres lige så nøje som produkter, der skal bringes på 
markedet i den pågældende medlemsstat, og et produkt må ikke udelukkes fra kontrol, 
blot fordi det er beregnet til eksport til tredjelande. 
Derudover er der blevet udviklet procedurer for administrativt samarbejde mellem 
medlemsstaterne om spørgsmål vedrørende kontrol og håndhævelse for at sikre, at den 
nødvendige kontrol gennemføres effektivt og på en ensartet måde i hele Fællesskabet. 
Hvert år fastlægger Kommissionen således et koordineret program for kontrol med 
levnedsmidler. Medlemsstaterne udveksler statistisk information om anvendelsen af 
kontrolsystemerne, antallet af gennemførte tilsyn og arten af de påviste overtrædelser. 
Medlemsstaternes kompetente myndigheder skal yde hinanden administrativ bistand i alle 
tilsynsprocedurer i forbindelse med de juridiske bestemmelser og kvalitetsstandarder, der 
finder anvendelse på levnedsmidler, og alle sagsanlæg for overtrædelse af 
levnedsmiddellovgivningen. Udvekslinger af nationale levnedsmiddelinspektører finder 
sted inden for Karolus-programmet. Derudover er der blevet oprettet en lille centraliseret 
levnedsmiddelkontrolenhed på fællesskabsplan, som skal kontrollere de nationale kontrol­
systemers ækvivalens og effektivitet. Disse tilsynsførende er ved at afslutte deres program 
for de første besøg til de enkelte medlemsstater. 
Formålet med disse foranstaltninger er at lette det indre markeds funktion ved at skabe 
gensidig tillid mellem de nationale tilsynsførende, så der ikke er behov for at gentage 
kontrollen af produkter produceret i andre medlemsstater undgås. 
Dog skal det understreges, at medlemsstaternes officielle tilsyn har begrænsede ressourcer 
til rådighed, og de kan ikke kontrollere hver eneste portion af hvert eneste produkt på et 
marked, hvor forbruget af levnedsmidler anslås til 500 000 mio. ECU. 
Endvidere ville systematiske officielle tilsyn ikke være hensigtsmæssige i lyset af de 
kvalitets- og sikkerhedskontrolprocedurer, der er blevet udviklet inden for industrien i de 
senere år. 
Derfor fokuserer officielle tilsyn i alle industrialiserede lande i stigende grad på 
virksomhedernes egne interne kontrolprocedurers egnethed og pålidelighed til at opfylde 
målene for produktoverensstemmelse. Dette betyder, at offentlige midler anvendes mere 
effektivt, da tilsynsmyndighederne kan koncentrere deres indsats omkring de 
virksomheder, hvis aktiviteter giver anledning til bekymring, og reducere hyppigheden af 
officielle tilsyn i de virksomheder, der har indført pålidelige og passende kontrolsystemer. 
Hvis en sikkerhedsforpligtelse pålægges levnedsmiddelvirksomhederne, ville det derfor 
være hensigtsmæssigt at indføje et generelt krav i fællesskabsbestemmelserne om, at de 
officielle tilsyn skal fastlægge intensiteten og hyppigheden af tilsyn ikke kun på grundlag 
afdet risikoniveau, der er forbundet med de pågældende levnedsmidler og de pågældende 
procedurer, men også på grundlag af egnetheden og pålideligheden af de interne 
procedurer, som virksomhederne indfører for at sikre og kontrollere, at levnedsmidlerne 
lever op til de krævede standarder. Anvendelse af dette princip ville bringe de generelle 
bestemmelser om tilsyn med levnedsmidler i overensstemmelse med artikel 8 i det 
generelle direktiv om levnedsmiddelhygiejne, hvori det bestemmes, at alle lokaler til 
levnedsmidler inspiceres med en hyppighed, som tager hensyn til den risiko, lokalerne 
frembyder. Endvidere skal der ved anvendelsen af kontrolsystemer tages behørigt hensyn 
til nye redskaber, der udvikles af industrien, såsom indikatorer for friskhed, der kan 
46 
anvendes til at angive, om der har været et brud på kølekæden i forbindelse med 
distributionen af et produkt. 
Endelig er der blevet givet udtryk for bekymring over den manglende transparens i visse 
aspekter af levnedsmiddeltilsynet og kontrolforanstaltningerne og den manglende 
forbrugeradgang til tilsynssystemernes arbejde. Disse spørgsmål er blevet behandlet i 
Kommissionens meddelelse om forbrugersundhed og levnedsmiddelsikkerhed. 
4. Sanktioner 
Kommissionen konkluderede i sin meddelelse om betydningen af sanktioner for 
gennemførelsen af fællesskabslovgivningen vedrørende det indre marked (KOM(95) 162 
endelig udgave), at de sanktioner, som medlemsstaterne fastlægger for overtrædelse af 
lovgivningen om det indre marked, skal svare til de sanktioner, der er fastlagt i de 
tilsvarende bestemmelser i den nationale lovgivning, idet de skal være effektive, 
proportionale og afskrækkende. Rådet for det indre marked tilsluttede sig disse generelle 
principper i dets resolution af 6. juni 1996. Det ser derfor ud til, at disse principper skal 
indføres i Fællesskabets levnedsmiddellovgivning. Kommissionen opfordrer til indsendelse 
af kommentarer om dette spørgsmål. 
5. Forvaltning af det indre marked på ikke-harmoniserede områder 
Inden for sektorer, der ikke er blevet harmoniseret på fællesskabsplan, danner Domstolens 
retspraksis grundlag for at sikre levnedsmidlers frie bevægelighed. Det primære instrument 
for forvaltning af det indre marked er fortsat anvendelsen af princippet om gensidig 
anerkendelse, sådan som det fremgår af Domstolens retspraksis som følge af dommen i 
Cassis de Dijon-sagen. 
Kommissionen præsenterede i sine fortolkende meddelelser sin fortolkning af principperne 
om levnedsmidlers frie bevægelighed i lyset af Domstolens retspraksis. Kommissionen 
redegjorde f.eks. i sin meddelelse af 1989 om levnedsmidlers frie bevægelighed inden for 
Fællesskabet for sin fortolkning af de regler, der finder anvendelse, såfremt der ikke findes 
nogen fællesskabslovgivning. Medlemsstaterne skal tillade import på deres område af 
levnedsmidler, der er lovligt produceret og markedsført i de andre medlemsstater. Import 
og markedsføring af sådanne levnedsmidler kan, når der ikke findes harmoniserede 
bestemmelser på fællesskabsplan, kun begrænses, når en sådan foranstaltning 
påviseligt er nødvendig for at opfylde obligatoriske krav (folkesundhed, 
forbrugerbeskyttelse, fair kommercielle transaktioner, miljøbeskyttelse); 
svarer til det ønskede mål, og 
er et middel til at nå det mål, der udgør den mindste hindring for handlen. 
I disse meddelelser beskriver Kommissionen ligeledes de største specifikke problemer, der 
berører levnedsmidlernes frie bevægelighed, nemlig: 
handelsbetegnelse (dvs. det navn, under hvilket importerede levnedsmidler kan 
sælges); 
47 
forekomst af tilsætningsstoffer i levnedsmidler. 
De største problemer, der er beskrevet i meddelelserne ser ud til efterfølgende at være 
blevet løst i vidt omfang, enten som et resultat af harmoniseringen af lovgivningen eller 
som et resultat af udviklingen i Domstolens retspraksis. Andre problemområder er 
imidlertid opstået som nævnt i f.eks. del II, afsnit 8. 
Indtil nu har Kommissionen rådet over to centrale mekanismer til forvaltning af det indre 
marked inden for ikke-harmoniserede sektorer: 
undersøgelse af udkast til nationale, tekniske bestemmelser meddelt den i henhold 
til direktiv 83/189/EØF (behandlet i del H, afsnit 7) 
undersøgelse af klager over, at medlemsstaterne overtræder reglerne om varers frie 
bevægelighed fastlagt i artikel 30-36 i traktaten; til trods for at industrien til en vis 
grad afholder sig fra at indbringe formelle klager for Kommissionen, tegner 
levnedsmiddelsektoren sig stadig for det største antal klager, som Kommissionen 
modtager i henhold til artikel 30-36 i traktaten; Kommissionen har taget en række 
initiativer for at rationalisere og fremskynde klageprocedurerne; derudover udgør 
muligheden for at bringe en klage for de nationale domstole og om nødvendigt 
opnå en præjudiciel afgørelse fra Domstolen i overensstemmelse med artikel 177 
en alternativ måde. 
Fra 1. januar 1997 har Kommissionen rådet over en ny vigtig mekanisme til forvaltning af 
det indre marked. I henhold til bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets 
beslutning om fastlæggelse af en procedure for gensidig information om nationale 
foranstaltninger, der afviger fra princippet om varers frie bevægelighed i Fællesskabet, 
skal medlemsstaterne give Kommissionen meddelelse om enhver foranstaltning, der 
hindrer den frie bevægelighed af en produkttype eller produktmodel, der er lovligt 
produceret og markedsført i en anden medlemsstat under forbehold af de betingelser, der 
er fastlagt i beslutningen. Den gradvise implementering af denne nye procedure giver 
Kommissionen et meget mere nøjagtigt overblik over den reelle situation i det indre 
marked og sætter den i stand til at gennemføre passende afhjælpende foranstaltninger, 
hvor det er nødvendigt. 
Kommissionen opfordrer til indsendelse af kommentarer om levnedsmidlers frie 
bevægelighed på ikke-harmoniserede områder særlig om, hvorvidt ovenstående principper 
er blevet implementeret fiildt ud på nationalt plan og stadig er gyldige. 
48 
DEL VI 
DEN EKSTERNE DIMENSION 
1. Generelle betragtninger 
Virkningerne af Fællesskabets levnedsmiddellovgivning er ikke begrænset til Fællesskabet 
alene. I overensstemmelse med EØS-aftalen finder Fællesskabets levnedsmiddellovgivning 
anvendelse i Norge og Island og vil inden længe blive indført i Liechtenstein. 
Ansøgerlandene i Central- og Østeuropa og Cypern er ved at tilpasse deres lovgivning i 
overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne som forberedelse til deres optagelse i 
Fællesskabet. Toldunionsaftalen mellem Fællesskabet og Tyrkiet indeholder bestemmelser 
om harmonisering af lovgivningen, forhandlingerne med Schweiz er også langt fremme. 
En række tredjelande anvender ligeledes fællesskabslovgivningen, der ofte nøje afspejler 
de relevante internationale standarder fastlagt i Codex Alimentarius, som model for deres 
egen lovgivning. 
Det indre markeds principper finder også anvendelse på varer fra tredjelande, der har fri 
bevægelighed. Sådanne produkter skal opfylde alle de krav, der er fastlagt i 
fællesskabslovgivningen vedrørende produkter produceret i Fællesskabet. For 
levnedsmidler af animalsk eller vegetabilsk oprindelse findes der specifikke veterinære og 
fytosanitære tilsyns- og certificeringsprocedurer, som gennemføres der, hvor produktet 
indføres i Fællesskabet, og specifik kontrol vedrørende kvalitetsstandarder for 
uforarbejdede frugter og grønsager til eksport og import. Fællesskabet gennemfører 
ligeledes tilsyn i tredjelande. 
I andre tilfælde findes der ingen specielle procedurer for tilsyn med eller certificering af 
import eller eksport. Kontrol med produkterne gennemføres i form af stikprøver der, hvor 
varen importeres eller eksporteres, og importørernes aktiviteter kan ligeledes kontrolleres. 
Det må overvejes at koordinere kontrollen med importen. Det er også værd at minde om, 
at levnedsmidler udgør en del af den liste over produkter, der mere specifikt er omfattet af 
kontrol, som gennemføres i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 339/93 om kontrol 
med, at produkter indført fra tredjelande overholder produktsikkerhedsreglerne. 
Udover at være en stor levnedsmiddelimportør er Fællesskabet også en stor 
levnedsmiddeleksportør. Det anslås, at Fællesskabet i 1996 vil have et handels­
balanceoverskud på mere end 10 000 mio. ECU i forbindelse med levnedsmidler og 
drikkevarer. Under disse omstændigheder er det vigtigt at sikre, at Fælleskabets egen 
interne lovgivning giver vore største handelspartnere tilstrækkelige garantier, og at vor 
eksport ikke støder på uberettigede restriktioner i adgangen til markeder uden for 
Fællesskabet. 
I de senere år er der sket væsentlige ændringer i det multilaterale handelssystem, der 
finder anvendelse på levnedsmidler, og i de bilaterale forbindelser mellem Fællesskabet og 
dets største handelspartnere. 
49 
2. Den multilaterale dimension 
Både de seneste ændringer indført med WTO-aftalerne og ændringerne i Codex 
Alimentarius har haft indflydelse på fællesskabslovgivningen. 
2.1 WTO-aftalerne 
Adskillige af de aftaler, der blev indgået i slutningen af Uruguay-runden har haft stor 
indvirkning på levnedsmiddelsektoren. Aftalen om landbrug har væsentlig indflydelse på 
vilkårene for den internationale handel med levnedsmidler. Implementeringen af aftalen 
om handelsrelaterede aspekter af intellektuel ejendomsret vil lette den internationale 
anerkendelse af oprindelsesbetegnelser og specificitetscertifikater, der er blevet tildelt i 
henhold til de relevante fællesskabsbestemmelser. Det er imidlertid aftalen om tekniske 
handelshindringer (TBT) og den nye aftale om sanitære og fytosanitære foranstaltninger 
(SPS), der har de største konsekvenser for Fællesskabets levnedsmiddellovgivning. 
Disse to aftaler er udarbejdet for at forhindre, at teknisk lovgivning, der skal beskytte 
menneskers sundhed eller sikkerhed, beskytte dyrs og planters sundhed og liv, beskytte 
forbrugerne mod vildledende praksis og beskytte miljøet, anvendes til at skabe eller 
resulterer i uberettigede hindringer for den internationale handel. Fællesskabet deltager 
fiildt ud i begge aftaler, der derfor finder anvendelse på både fællesskabslovgivningen og 
på den lovgivning, som medlemsstaterne vedtager. 
Aftalerne tilskynder WTO-medlemmerne til at deltage fiildt ud i udviklingen af 
harmoniserede internationale standarder med henblik på at nedbringe handelshindringer, 
der skyldes modstridende nationale bestemmelser. Hvis et medlem overholder de 
standarder, retningslinjer og henstillinger, som udarbejdes af de relevante internationale 
organisationer, når de vedtager en foranstaltning, antages den pågældende foranstaltning 
at være i overensstemmelse med bestemmelserne i aftalerne. I begge aftaler anerkendes 
imidlertid medlemmernes ret til som suveræne stater at gennemføre foranstaltninger, der 
medfører et højere beskyttelsesniveau end det, de relevante internationale standarder 
medfører, forudsat at disse foranstaltninger ikke resulterer i uberettigede begrænsninger i 
den internationale handel. 
For at tilskynde til transparens indeholder begge aftaler bestemmelser om meddelelse af 
udkast til foranstaltninger, der vil kunne påvirke den internationale handel, således at de 
andre WTO-medlemmer får mulighed for at kommentere dem. 
TBT-aftalen finder anvendelse på alle produkter, herunder landbrugsprodukter, og 
omfatter alle foranstaltninger, der kan berøre den internationale handel. Den finder 
imidlertid ikke anvendelse på sanitære og fytosanitære foranstaltninger som defineret i 
SPS-aftalen. 
Aftalen indeholder for at nå de fastsatte mål en række principper: de kontraherende 
parters foranstaltninger skal have et legitimt mål; de vedtagne foranstaltninger skal være 
passende og stå i forhold til disse mål, der må ikke være nogen alternativer, som medfører 
mindre påvirkning af den internationale handel, og der må ikke ske nogen 
forskelsbehandling. 
50 
Inden for levnedsmiddelsektoren omfatter de mål, som i henhold til TBT-aftalen kan 
berettige foranstaltninger truffet af en kontraherende part, som afviger fra de relevante 
internationale standarder: forebyggelse af en vildledende praksis (vildledende 
information), beskyttelse af menneskers sundhed og sikkerhed, beskyttelse af dyrs liv og 
sundhed og beskyttelse af miljøet. 
Dokumentation for foranstaltninger, der træffes for at nå disse legitime mål, kan omfatte 
videnskabelige og tekniske data, tilsvarende forarbejdningsmetoder eller produkternes 
endelige brug. 
SPS-aftalen finder anvendelse på foranstaltninger: 
til beskyttelse af dyrs eller planters liv eller sundhed mod risici som følge af, at 
skadedyr, sygdomme, sygdomsbærende organismer eller sygdomsforårsagende 
organismer importeres, finder fodfæste eller spredes; 
til beskyttelse af menneskers eller dyrs liv eller sundhed mod risici, der skyldes 
tilsætningsstoffer, forurenende stoffer, toksiner eller sygdomsforårsagende 
organismer i levnedsmidler; 
til beskyttelse af menneskers liv eller helbred mod risici, der skyldes sygdomme, 
som bæres af dyr, planter eller produkter heraf, eller mod import, etablering eller 
spredning af skadedyr; 
til forebyggelse eller begrænsning af anden skade som følge af import, etablering 
eller spredning af skadedyr. 
Det grundlæggende formål med SPS-aftalen er at opretholde de enkelte medlemmers 
suveræne ret til at yde det sundhedsbeskyttelsesniveau, som de anser for at være passende, 
men at sikre, at disse suveræne rettigheder ikke misbruges i et protektionistisk øjemed og 
ikke resulterer i unødvendige hindringer for den internationale handel. 
De foranstaltninger, som medlemmerne vedtager for at nå det bekyttelsesniveau, som de 
har valgt, skal være baseret på en vurdering af sundhedsrisiciene, idet der tages hensyn til 
tilgængelige videnskabelige beviser, processer og produktionsmetoder, tilsyn, 
prøveudtagnings- og analysemetoder og med hensyn til dyrs og planters liv og sundhed 
relevante økonomiske faktorer. 
Foranstaltningerne må ikke diskriminere vilkårligt eller uretfærdigt mellem medlemmer, 
hvor identiske eller lignende vilkår findes. De må ikke begrænse handlen mere end, hvad 
der er nødvendigt for at nå det fastlagte beskyttelsesniveau under hensyntagen til den 
tekniske og økonomiske gennemførlighed. Medlemmerne kan indføre eller bibeholde 
foranstaltninger, der resulterer i et højere beskyttelsesniveau end det, de ville nå ved hjælp 
af foranstaltninger baseret på internationale standarder, retningslinjer eller henstillinger, 
hvis det er videnskabeligt begrundet, eller som følge af det beskyttelsesniveau, som 
medlemmet anser for at være passende. 
I modsætning til TBT-aftalen henviser SPS-aftalen specifikt til nogle af de internationale 
organisationer, hvis standarder, retningslinjer og henstillinger anses for at være relevante. 
51 
Disse er for så vidt angår levnedsmiddelsikkerhed Codex Alimentarius kommissionen, for 
så vidt angår dyresundhed og zoonoser det internationale kontor for epizootier og for så 
vidt angår plantesundhed den internationale plantebeskyttelseskonvention. 
WTO-medlemmer, der ikke overholder de relevante internationale standarder, kan 
udfordres på flere måder: 
WTO-medlemmer, der mener, at de nationale foranstaltninger, som meddeles dem 
i henhold til notifikationsprocedurerne, er i modstrid med SPS- og TBT-aftalerne, 
kan anmode om dokumentation; 
de nationale foranstaltninger kan bringes for de udvalg, der er ansvarlige for 
forvaltningen af aftalerne; f.eks. bestemmes det i SPS-aftalen, at i de tilfælde, hvor 
lovgivningen har stor indflydelse på den internationale handel, og som 
forvaltningsudvalget skal udarbejde en liste over, skal et medlem, der ikke 
anvender en international standard, begrunde dette over for udvalget; 
tvister kan bilægges af specielle paneler nedsat inden for rammerne af WTO. 
2.2 Udviklingen i Codex Alimentarius 
I 1962 nedsatte Fødevare- og Landbrugsorganisationen (FAO) og Verdenssundheds­
organisationen (WHO) et fælles FAO/WHO udvalg vedrørende Codex Alimentarius, som 
skal udarbejde standarder, henstillinger og retningslinjer med henblik på at beskytte 
forbrugernes sundhed, sikre fair handelspraksis og fremme international handel. I 1994 
havde Codex Alimentarius 146 medlemslande. Der var fastlagt 237 levnedsmiddel-
standarder, 41 adfærdskodekser vedrørende hygiejne og levnedsmiddelteknologi. 185 
pesticider var blevet evalueret, hvilket har ført til fastsættelse af 3 274 maksimale 
restkoncentrationer (MRL) for pesticider. 760 tilsætningsstoffer og 25 forurenende stoffer 
er ligeledes blevet evalueret sammen med 54 veterinærmedicinske præparater. 
I marts 1991 byggede en konference om levnedsmiddelstandarder, kemikalier i 
levnedsmidler og international handel tilrettelagt af FAO og WHO i samarbejde med 
GATT på de erfaringer, som GATT har indhøstet, ved planlægningen af den fremtidige 
udvikling af Codex Alimentarius og udarbejdelsen af en ny SPS-aftale. 
SPS-aftalen giver de standarder, henstillinger, retningslinjer og kodekser for god 
hygiejnepraksis, som Codex Alimentarius vedtager, status som internationale referencer. 
Codex Alimentarius har påbegyndt en radikal gennemgang af dens fremgangsmåder og 
procedurer, så den kan udfylde den rolle, som den er blevet tillagt i SPS-aftalen. Dette har 
resulteret i en række reformer for at forbedre effektiviteten af procedurerne for 
udarbejdelse og vedtagelse af standarder. Derudover er indholdet af et stort antal Codex-
standarder blevet taget op til fornyet behandling for at tage hensyn til de nye WTO-aftaler. 
Forholdet mellem Codex Alimentarius og SPS-aftalen må dog yderligere tydeliggøres og 
finpudses. 
Fællesskabet er besluttet på at spille en konstruktiv rolle ved fastlæggelsen og 
implementeringen af disse nye fremgangsmåder og på at søge et højt sundheds- og 
forbrugerbeskyttelsesniveau og må sikre sig, at det har de nødvendige ressourcer hertil. 
52 
2.3 Følgerne af denne udvikling for Fællesskabet 
Denne udvikling har haft adskillige følger for Fællesskabets foranstaltninger inden for 
levnedsmiddelsektoren. 
1. Fællesskabet vil i stigende omfang blive afkrævet videnskabelig dokumentation for 
dets foranstaltninger på internationalt plan. Ovenstående forslag om forudgående 
høring af videnskabelige udvalg bør også betragtes som forslag i forbindelse med 
ændringer, som Fællesskabet kræver indført på internationalt plan. 
2. Da Fællesskabet skal kunne begrunde foranstaltninger, der afviger fra de relevante 
internationale standarder, er det vigtigt at tage hensyn til den internationale 
dimension i Fællesskabets videnskabelige evalueringsarbejde. Medlemmerne af 
Fællesskabets videnskabelige udvalg må kunne samarbejde med deres kolleger, 
særlig i internationale udvalg bestående af videnskabelige eksperter såsom Joint 
Expert Committee on Food Additives (JECFA) og Joint Meeting on Pesticide 
Residues (JMPR), der er ansvarlige for gennemførelse af videnskabelige 
risikovurderinger, som udgør det videnskabelige grundlag for udarbejdelse af 
Codex-standarder. Internationale vurderinger af specifikke risici skal så vidt muligt 
tages i betragtning, når de findes, uden at der dog sættes spørgsmålstegn ved 
Fællesskabets beskyttelsesniveau. 
3. Den nye situation stiller ikke blot Fællesskabet over for en udfordring, men giver 
det også mulighed for at sikre, at nye foranstaltninger, der vedtages af dets største 
handelspartnere, også er i overensstemmelse med deres internationale forpligtelser. 
For at drage størst mulig fordel af denne mulighed må Fællesskabet være parat til 
at mobilisere de ressourcer, der er nødvendige til en indgående undersøgelse af de 
foranstaltninger, som dets handelspartnere vedtager. Dette mål kan kun nås 
gennem et tæt partnerskab mellem Kommissionen, medlemsstaterne og de parter, 
hvis interesser står direkte på spil, særlig Fællesskabets producenter og industrien. 
4. Fællesskabet må også være i stand til at spille en hovedrolle i forbindelse med 
forhandlinger inden for Codex Alimentarius og andre fora, der fører til vedtagelse 
og accept af internationale standarder. Fuld fællesskabsdeltagelse er af afgørende 
betydning for at sikre, at der tages hensyn til Fællesskabets interesser under 
udarbejdelsen af internationale standarder, der vil blive anvendt som 
referencepunkter ved bedømmelsen af legitimiteten af Fællesskabets egen 
lovgivning. Den nuværende situation, hvor Fællesskabet er en fuldgyldig part i 
WTO-aftalerne, men kun har status som observatør i forbindelse med Codex 
Alimentarius' udarbejdelse af internationale standarder, er en uacceptabel situation, 
som der snarest muligt må rådes bod på ved, at Fællesskabet gøres til et 
fuldgyldigt medlem af Codex Alimentarius. Et forslag herom er blevet forelagt for 
Rådet, som har givet Kommissionen et mandat, og forhandlinger med sekretariatet 
for Codex Alimentarius er blevet indledt. 
På grund af Fællesskabets kompetence inden for plantebeskyttelse og i lyset af 
målene med den internationale plantebeskyttelseskonvention (IPPC) deltager 
Fællesskabet ligeledes i gennemgangen af IPPC og har til hensigt efterfølgende at 
tilslutte sig den. 
53 
Som følge heraf bør Fællesskabets deltagelse i det internationale videnskabelige 
arbejde med at vurdere eksisterende risici udvides. Direktiv 93/5/EØF om 
videnskabeligt samarbejde danner allerede grundlag for, at Fællesskabets organer 
kan deltage i internationalt videnskabeligt arbejde. Forslaget til et femte ramme­
program indeholder ligeledes planer om en sådan øget deltagelse. 
3. Den bilaterale dimension 
Udviklingen på globalt plan danner ligeledes generelle rammer, inden for hvilke 
enkeltlande kan underskrive deres egne bilaterale aftaler. I artikel 4 i SPS-aftalen 
tilskyndes til udvikling af bilaterale aftaler, og Codex Alimentarius udvalget om import-
/eksportcertificering og tilsynssystemer vedrørende levnedsmidler er også ved at udarbejde 
retningslinjer, som skal tilskynde til udvikling af bilaterale aftaler. Disse aftaler gør det 
muligt at foretage en praktisk evaluering af de sektorer, hvor de bestemmelser og 
garantier, som er omfattet af de officielle tilsyns- og certificeringsordninger, anerkendes 
som værende ækvivalente, dvs. som anses for at yde det samme beskyttelsesniveau, selv 
om de er forskellige. Anerkendelse af ækvivalensen hjælper til at lette handlen ved at 
forenkle betingelserne for handel mellem de underskrivende lande. 
Sådanne aftaler er især nødvendige, når lovgivningssystemerne er baseret på 
implementering af forebyggelsesforanstaltninger under produktionen og forarbejdningen, 
som f.eks. dem, der er baseret på HACCP-principperne. Bevis for at systemet anvendes, 
kan kun gives ved at gennemføre tilsyn i selve virksomhederne og ikke blot ved at føre 
tilsyn med det færdige produkt. 
Disse aftaler gør det ligeledes muligt at forvalte ressourcerne til de officielle tilsyn mere 
effektivt uden at nedbringe forbrugerbeskyttelsesniveauet ved at undgå unødvendige 
gentagelser af tilsyn, der er blevet gennemført korrekt af eksportlandet. Derudover kan de 
lette det tekniske samarbejde mellem forskellige lande inden for videnskabelig forskning 
og udformningen af levnedsmiddelbestemmelser, kontrol og certificering. 
I denne forbindelse skal der mindes om, at Rådet d. 21. september 1992 vedtog en 
afgørelse, som giver Kommissionen beføjelser til at forhandle aftaler mellem Fællesskabet 
og visse tredjelande vedrørende gensidig anerkendelse med henblik på en 
overensstemmelsesvurdering. På grundlag af Rådets mandater har Kommissionen indledt 
forhandlinger med henblik på indgåelse af bilaterale veterinære og fytosanitære 
ækvivalensaftaler. Rådet har indgået og underskrevet en aftale med New Zealand. Et 
forslag til en aftale med Den Tjekkiske Republik er blevet færdiggjort og forelagt for 
Rådet. Der gennemføres stadig forhandlinger med andre handelspartnere, herunder 
Australien, Canada og USA, sydamerikanske lande, særlig Argentina, Chile og Uruguay 
samt de associerede lande i Central- og Østeuropa. 
For at lette udviklingen af ækvivalensaftaler uden for den veterinære og den fytosanitære 
sektor bør det overvejes at supplere de eksisterende bestemmelser om officiel kontrol med 
foranstaltninger med henblik på: 
at sikre, at tilsyn med importerede og eksporterede produkter er i overens­
stemmelse med internationale regler, særlig ved at der tages hensyn til 
54 
proportionalitet i forbindelse med risici som foreslået ovenfor og ved at gøre det 
muligt at tage hensyn til aftaler, hvori ækvivalens anerkendes; 
at tillade Fælleskabets specifikke team med ansvar for vurdering af og kontrol med 
ækvivalensen og effektiviteten af officielle levnedsmiddelkontrolsystemer i 
medlemsstaterne som bestemt i direktiv 93/99/EØF også at samarbejde med 
medlemsstaterne om vurdering af og tilsyn med de officielle kontrolsystemer i 
tredjelande i forbindelse med forhandling og forvaltning af en aftale om 
ækvivalens. 
Derudover opretholder Fællesskabet en række bilaterale kontakter med dets største 
handelspartnere vedrørende lovgivningsspørgsmål inden for levnedsmiddelsektoren, 
herunder den transatlantiske dialog samt lovgivningsmæssigt samarbejde. 
55 
ISSN 0254-1459 
KOM(97) 176 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 03 06 01 10 
Katalognummer : CB-CO-97-196-DA-C 
ISBN 92-78-19506-5 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg