Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Beskæftigelsespolitikken og erhvervs- og fagorganisationernes rolle i Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase« (1999/C 40/12)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 29. januar 1998 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til Sektionen for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Thierry Dock til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 20. oktober 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 359. plenarforsamling af 2. og 3. december 1998, mødet den 2. december 1998, med 94 stemmer for, 3 imod og 2 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. De nye vilkår, som følger med Den Monetære Union

1.1. Indførelsen af den fælles valuta er et afgørende skridt i den europæiske integrationsproces. Den skaber nye rammer, der kan tænkes at ændre en lang række aktørers - herunder erhvervs- og fagorganisationernes adfærd. Denne adfærdsændring er i en række henseender af afgørende betydning. Den er en betingelse for, at gennemførelsen af en monetær union i Europa kan lykkes til fulde.

1.2. En af de vigtigste ændringer, som afskaffelsen af de nationale valutaer medfører, er, at staterne mister det instrument, som består i at ændre valutakursen.

1.3. Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase er også kendetegnet ved, at en række nye aktører kommer ind på scenen eller får deres rolle styrket.

1.3.1. Den Europæiske Centralbank

1.3.1.1. Målet med det det europæiske centralbanksystem (ECBS) fastsættes i artikel 105 i Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab:

»Hovedmålet for ESCB er at fastholde prisstabiliteten. Uden at målsætningen om prisstabilitet derved berøres, støtter ESCB de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2 .«

1.3.1.2. Af de mål, som nævnes i artikel 2, bliver det præciseret, at Unionens mål er »at fremme økonomiske og sociale fremskridt og et høj beskæftigelsesniveau og opnå en afbalanceret og bæredygtig udvikling, navnlig gennem etableringen af et område uden indre grænser, styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed og oprettelsen af en økonomisk og monetær union, der i sin endelige udformning skal omfatte en fælles valuta i overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat«.

1.3.2. Samordningen af den økonomiske politik gennem Rådet

1.3.2.1. Traktaten om Den Europæiske Union fastlægger rammerne og det juridiske grundlag for den fælles mønt og indeholder ligeledes en række bestemmelser vedrørende medlemsstaternes økonomiske integration.

1.3.2.2. Artikel 99 (tidl. artikel 103) fastslår eksplicit, at »Medlemsstaterne betragter deres økonomiske politikker som et spørgsmål af fælles interesse og samordner dem i Rådet«.

Det drejer sig særlig om:

- at fastlægge de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker;

- at overvåge den økonomiske udvikling i hver medlemsstat og i Fællesskabet;

- at rette henstillinger til de stater, hvis politik ikke er i overensstemmelse med disse overordnede retningslinjer.

1.3.2.3. Denne samordning af de økonomiske politikker er en af de vigtige mekanismer, der vil gøre det muligt for Den Økonomiske og Monetære Union at gennemføre dens mål. Hvis det ikke lykkes for staterne at gennemføre en tilstrækkelig høj grad af samordning, er der en betydelig risiko for, at den fælles valuta vil føre til store skuffelser. Vilkårene for koordineringen af de økonomiske politikker blev fastlagt mere præcist på topmødet i Luxembourg i december 1997.

1.3.2.4. Det Europæiske Råds resolution om samordningen af den økonomiske politik i ØMU'ens tredje fase fastslår, at ansvaret for den økonomiske politik og lønfastsættelsen fortsat vil ligge hos medlemsstaterne. Samtidig konstateres det, at man ikke kan undvære en højere grad af samordning og overvågning for så vidt, som den økonomiske udvikling på nationalt plan får konsekvenser i en bredere sammenhæng.

1.3.3. Erhvervs- og fagorganisationernes nøglerolle på lønområdet

1.3.3.1. I ØMU'ens tredje fase vil der i højere grad være behov for at styre den økonomiske og monetære politik på europæisk plan. For at Den Økonomiske og Monetære Union kan lykkes, skal man også anvende et tredje instrument på en hensigtsmæssig måde, nemlig beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitikken, herunder lønpolitikken.

1.3.3.2. På disse områder spiller erhvervs- og fagorganisationerne, særlig arbejdsmarkedets parter, traditionelt en afgørende rolle. Deres ansvar kan blive endnu større i Den Monetære Union.

1.4. Centralbankerne, Rådet og erhvervs- og fagorganisationerne bliver hjørnestenene i ØMU'en. De får hver et særligt ansvar: forvaltning af henholdsvis den monetære politik, den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken.

1.4.1. Skal ØMU'en nå de fastsatte mål, er det indlysende, at de forskellige aktører ikke kan handle hver for sig. Der bør gennemføres en tilstrækkelig samordning, hvilket især kræver en god udveksling af information.

2. Den Europæiske Centralbank i Den Monetære Unions tredje fase

2.1. Maastricht-traktaten er helt utvetydig med hensyn til ECB's uafhængighed i udførelsen af sine opgaver.

2.2. ØSU har ikke til hensigt at drage denne uafhængighed i tvivl, men derimod at overveje, hvordan man bedst muligt kan gøre den nødvendige dialog mellem Den Europæiske Centralbank og erhvervs- og fagorganisationerne så effektiv og demokratisk som muligt. Den Europæiske Centralbank skal nemlig ikke blot sikre sig et godt omdømme og konsolidere det for at undgå inflation, men den skal særlig have offentligheden i de europæiske lande til at acceptere sin politik. Gennem en sådan evne til dialog og gennemsigtighed har en række europæiske centralbanker tidligere opnået, at deres mål er blevet accepteret, ikke blot som legitime, men også som økonomisk effektive på mellemlangt og langt sigt.

2.2.1. På grund af den høje arbejdsløshed i forskellige medlemsstater - og ligeledes på grund af, at dele af offentligheden er skeptiske over for det europæiske samarbejde - bliver det ikke en nem opgave.

2.3. Det bør ligeledes understreges, at Den Monetære Union - i det mindste i begyndelsen - skal fungere uden en egentlig økonomisk og politisk union, og at ECB vil være særlig udsat for kritik. Dette er en enestående situation, og man skal ikke undervurdere konsekvenserne. I denne sammenhæng spiller dialogen med Rådet og Europa-Parlamentet en afgørende rolle.

2.3.1. Derfor ser ØSU meget positivt på oprettelsen af Euro 11, som vil muliggøre en frugtbar dialog mellem ECB og de politiske beslutningstagere.

2.3.2. I henhold til traktaten skal der ligeledes foregå regelmæssige høringer i Europa-Parlamentet. Artikel 113 (tidl. artikel 109 B) fastslår ud over forelæggelsen af ESCB-beretningen for Rådet og Europa-Parlamentet, at »Formanden for ECB og de øvrige medlemmer af direktionen kan på anmodning af Europa-Parlamentet eller på eget initiativ høres af Europa-Parlamentets kompetente udvalg«.

2.3.2.1. På grund af Europa-Parlamentets demokratiske karakter ønsker ØSU, at denne artikel skal gennemføres fuldt ud.

2.4. I sin egenskab af repræsentant for erhvervs- og fagorganisationerne finder ØSU det strengt nødvendigt, at hovedlinjerne i ECB's politik ligeledes bliver forelagt for Det Økonomiske og Sociale Udvalg.

2.4.1. ØSU spiller en særlig rolle som den institution, der bringer de forskellige interessegrupper på det økonomiske og sociale område sammen. Det er derfor strengt nødvendigt, at der foregår regelmæssige udvekslinger af oplysninger mellem ECB og de organisationer, som er repræsenteret i ØSU.

2.4.1.1. Et første møde mellem Det Europæiske Monetære Institut og ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål fandt sted i Frankfurt i november 1997. Det var et interessant initiativ, som fortjener at blive gentaget i fremtiden.

2.4.2. For Den Europæiske Centralbank er kontakten med Det Økonomiske og Sociale Udvalg et særlig velegnet middel til at føre en dialog med erhvervs- og fagorganisationerne og lytte til deres synspunkter.

2.4.3. En sådan dialog foregår allerede under forskellige former i en række medlemsstater. Med skabelsen af en egentlig monetær union kan den med fordel overføres til europæisk niveau.

2.4.4. I Den Økonomiske og Monetære Union kunne en nyttig opgave for Det Økonomiske og Sociale Udvalg være at udarbejde en årlig udtalelse, der koncentrerer sig om den monetære politik og valutakurspolitikken i Euroland. Et sådant arbejde har to formål. Ud over at det giver de forskellige EU-institutioner kendskab til ØSU's evaluering af den monetære politik og valutakurspolitikken, vil det også være en velegnet anledning til at belyse og debattere disse spørgsmål i de forskellige organisationer, som er repræsenteret i ØSU.

2.5. Udover kontakterne med ØSU er det også indlysende, at møder mellem ECB og repræsentanter for erhvervs- og fagorganisationerne er ønskværdige.

2.5.1. Arbejdsmarkedets parter spiller nemlig traditionelt en fremtrædende rolle i forhandlingerne om lønudviklingen. Uden på nogen måde at drage Den Europæiske Centralbanks uafhængighed i tvivl, ville regelmæssige møder med ECB give mulighed for at gennemføre en passende koordinering af den monetære politik og lønudviklingen, som forhandles af arbejdsmarkedets parter.

2.5.2. Det må sikres, at dialogen mellem ECB og arbejdsmarkedets parter får samme høje kvalitetsniveau som den, der foregår på nationalt niveau i flere medlemsstater. Hvis det ikke sker, er der en alvorlig risiko for misforståelse, som kunne føre til beslutninger, der ikke er optimale. Det ville give sig udslag i lavere vækst og højere arbejdsløshed.

2.5.3. Det bliver ikke nemt at etablere denne dialog, særlig fordi aftalesystemerne er forskellige i de enkelte medlemslande. Der skal tages højde for de nationale forskelle, og der skal udvises opfindsomhed, for at kontakten mellem Den Europæiske Centralbank og arbejdsmarkedets parter bliver så frugtbar som mulig.

2.6. Man kan konkludere, at Den Europæiske Centralbank pålægges en særdeles vanskelig opgave i ØMU'ens 3. fase. For at den kan løse opgaven, sikrer Maastricht-traktaten den fuld uafhængighed.

2.6.1. ØSU mener, at ECB vil kunne løse opgaven bedre, hvis den er i stand til at etablere en frugtbar dialog, ikke blot med de politiske beslutningstagere, men også med repræsentanter for aktørerne i felten.

3. Lønforhandlingerne i ØMU'en

3.1. Et særligt træk ved arbejdsmarkedet er, at forhandlinger om arbejdsvilkår i vid udstrækning foregår som kollektive forhandlinger. Disse forhandlinger kan finde sted på flere niveauer: tværfagligt, i de enkelte sektorer eller på de enkelte virksomheder. Ofte er der forskellige forhandlingsniveauer ved siden af hinanden.

3.2. Der findes en meget omfattende videnskabelig litteratur (), der undersøger sammenhængen mellem de forskellige typer kollektive forhandlinger og de økonomiske resultater.

3.2.1. Undersøgelserne når ikke frem til enslydende resultater. Man kan skelne mellem to typer konklusioner.

3.2.1.1. Visse undersøgelser fremhæver den kendsgerning, at de bedste resultater på beskæftigelsesområdet opnås, når aftalesystemerne enten er meget centraliserede eller meget decentraliserede.

- i en decentraliseret model (hvor forhandlingerne først og fremmest foregår på virksomhedsniveau), kommer konkurrencen mellem de forskellige aktører fuldt ud til udtryk. Markedskræfterne fungerer uhindret og muliggør, at løn- og beskæftigelsesniveauet fastsættes af konkurrencen;

- i en centraliseret model internaliserer erhvervs- og fagorganisationerne nemmere de makroøkonomiske konsekvenser af deres respektive krav. Under forhandlingerne tager aktørerne hensyn til konsekvenserne af beslutningerne og foretager en afvejning mellem hensynene til lønnen, beskæftigelsen og bevarelsen af konkurrenceevnen.

3.2.1.2. En anden teori lægger ikke så megen vægt på, i hvor høj grad forhandlingerne er centraliserede, men snarere på graden af koordinering mellem de forskellige forhandlingsniveauer. Ligesom i et centraliseret system giver en høj grad af koordinering erhvervs- og fagorganisationerne mulighed for at tage hensyn til de makroøkonomiske konsekvenser af de beslutninger, som de er med til at træffe. De, som deltager i forhandlingerne, har lettere ved tage højde for bestræbelserne på at undgå en voldsom stigning i omkostningerne og inflationen.

3.2.1.2.1. Inflationspresset kan øges af lønstigninger, der er for store i forhold til produktivitetsfremgangen. Det medfører en stigning i produktionsomkostningerne, som risikerer at medføre en stigning i prisniveauet. Dette giver igen næring til krav om nye lønstigninger, hvorved der kan opstå en løn-pris-spiral. For at undgå et sådant inflationspres er det derfor vigtigt, at de kollektive forhandlinger tager hensyn til, at stigningen i reallønnen ikke må være højere end stigningen i produktiviteten.

3.2.1.2.2. Et system med tilstrækkelig koordinering mellem de forskellige niveauer, de kollektive forhandlinger foregår på, er særlig attraktivt i perioder, hvor den økonomiske konjunktur er god. Det er på denne måde lettere at dæmme op for inflationspres.

3.2.1.2.3. Arbejdsmarkedets parter har langt større vanskeligheder med at bidrage til sådanne resultater i et system, hvor koordineringen er utilstrækkelig. Kravene bliver fremsat uden samordning og medtager ikke hensynet til de makroøkonomiske virkninger af beslutningerne på mikroniveau.

3.2.1.2.4. Der er så risiko for - særligt under en gunstig konjunktur - at erhvervs- og fagorganisationernes indsats ikke gør det muligt at undgå inflationspres. I denne situation kan de monetære myndigheder blive tvunget til at gribe ind, særlig ved hjælp af renten. En kombination af disse faktorer er farlig i det omfang, den kan føre til en forværring af konjunkturen og dårligere resultater med hensyn til vækst og jobskabelse.

3.3. Lønomkostningerne er på ingen måde den eneste faktor, der forklarer udviklingen på beskæftigelsesområdet. Andre parametre er lige så vigtige, f.eks. arbejdsstyrkens færdighedsniveau, innovationsprocessen og dynamikken i efterspørgslen efter varer og tjenesteydelser etc. Det rokker ikke ved, at en uheldig udvikling på omkostningsområdet, særlig på lønområdet, kan give et land problemer med konkurrenceevnen, og der vil være risiko for tab af arbejdspladser. Med den fælles valuta vil det ikke længere være muligt for en deltagende medlemsstat at devaluere for at rette op på et konkurrencemæssigt handicap.

3.3.1. Kontrol med udviklingen af lønomkostningerne i ØMU'en kræver altså yderligere en dimension.

3.3.2. Der frembyder sig flere muligheder for erhvervs- og fagorganisationerne, der spiller en fremtrædende rolle i forhandlingerne på lønområdet. Det er muligt, at det enkelte land vil bevæge sig i retningen af en større grad af centralisering eller, modsat, mod en højre grad af decentralisering i de kollektive forhandlinger. Hver model har sine fordele og ulemper.

3.3.2.1. I ØMU'en er det vigtigste - uanset hvilken model, man vælger - at der foregår en tilstrækkelig grad af koordinering mellem de forskellige niveauer og fora, hvor de kollektive forhandlinger foregår, særlig på lønområdet. Det drejer sig om at undgå, at ukoordinerede forhandlinger øger inflationspresset. Risikoen er særlig stor i perioder med højkonjunktur.

3.3.2.2. Samtidig med at erhvervs- og fagorganisationerne bør være opmærksomme på at øge koordineringen af de kollektive forhandlinger, bør der gradvis tilføjes endnu en dimension. Lønudviklingen i nabolandene er nemlig i endnu højere grad end tidligere vigtig, særlig hvis disse lande deltager i ØMU'en. Det er ikke tilstrækkeligt at gennemføre en god koordinering mellem de forskellige forhandlingsniveauer i den enkelte medlemsstat. Den europæiske ramme bør også inddrages.

3.3.3. Den måde, som de kollektive forhandlinger foregår på, udvikler sig i forskellige retninger i EU's medlemsstater. Ifølge en række undersøgelser af emnet foregår der i visse lande snarere en decentraliseringsproces, mens andre bestræber sig på at øge koordineringen af de forhold på arbejdsmarkedet, som bestemmes af kollektive aftaler.

3.3.4. I det andet tilfælde anvendes der trepartsaftaler eller sociale pagter (Portugal, Italien, Irland og Spanien). Den europæiske eller den transnationale dimension inddrages af og til eksplicit (Belgien).

3.3.4.1. Situationen er kompliceret. I visse lande foregår der både - og uden at der er tale om et skjult modsætningsforhold - en styrkelse af dialogen mellem de forskellige sektorer, og samtidig gives der på visse områder yderligere ansvar til erhvervs- og fagorganisationerne på virksomhedsniveau.

3.3.4.2. Ved siden af erhvervs- og fagorganisationerne kan de offentlige myndigheder deltage i en trepartsdialog, hvilket i en række tilfælde gør det nemmere at opnå enighed.

3.3.4.3. I en række medlemsstater har forskellige trepartsaftaler, der er indgået for nylig, gjort det muligt at styrke indsatsen på områder, der fremmer beskæftigelsen og væksten. Sådanne aftaler er af afgørende betydning, fordi de bidrager til at udnytte gunstige konjunkturvirkninger bedst muligt og samtidig understøtte konjunkturen.

4. Den nødvendige forebyggelse af asymmetriske stød

4.1. Afskaffelsen af de nationale valutaer stiller medlemsstaterne over for et nyt problem, hvis Den Økonomiske og Monetære Union udsættes for asymmetriske stød.

4.1.1. Med et asymmetrisk stød menes en uforudset begivenhed, der har en direkte eller indirekte virkning på de socioøkonomiske parametre: beskæftigelsen, produktionen og inflationen.

4.1.2. I modsætning til et symmetrisk stød, som påvirker økonomien i medlemsstaterne på næsten samme måde, rammer et asymmetrisk stød kun ét land eller en gruppe af lande.

4.1.3. Et asymmetrisk stød kan skyldes en naturkatastrofe (f.eks. et jordskælv) eller en økonomisk begivenhed, som bringer et land ud af fase med konjunkturudviklingen i de andre medlemsstater. Et asymmetrisk stød i et land kan således både skyldes eksterne årsager og interne årsager. Det kan således også være resultatet af en uhensigtsmæssig beslutning.

4.2. Tidligere var en devaluering et af de instrumenter, som man kunne anvende i forbindelse med et asymmetrisk stød. Det vil selvfølgelig ikke længere være muligt for de lande, som deltager i Den Monetære Union.

4.2.1. ECB kan for sit vedkommende ikke tage højde for særlige forhold i forbindelse med konjunktursvingningerne i de enkelte deltagerlande. Der skal altså anvendes alternative instrumenter, når man ikke længere kan devaluere. Ansvaret for anvendelsen af en række af disse instrumenter ligger i vid udstrækning hos arbejdsmarkedets parter.

4.3. Andre alternativer skal hovedsageligt gennemføres af de offentlige myndigheder.

4.3.1. Den farligste metode er den, hvor den enkelte medlemsstat i tilfælde af et asymmetrisk stød øger rivaliseringen, og hvor ukontrolleret konkurrence skader nabolandene. Der kan være tale om en konkurrence på skatteniveau, miljøkrav eller arbejdsvilkår. Man kan ikke afvise, at der kunne foregå en optrapning. Harmoniseringsprocessen, særlig planerne vedrørende beskatning af opsparing eller erhvervsbeskatningen, er i ØMU-sammenhæng mere relevante end nogen sinde før.

4.3.2. »Vækst- og stabilitetspagten« har fastlagt de principper, som skal være vejledende for medlemsstaternes finanspolitik. I tilfælde af et asymmetrisk stød vil en medlemsstat under overholdelse af kravet om, at underskuddet ikke må overskride 3 %, kunne udnytte det finanspolitiske råderum inden for budgettets grænser. De sociale udgifter og de offentlige budgetter i det hele taget er et af de vigtigste instrumenter, som medlemsstaterne kan anvende i tilfælde af et stød. Det er således af afgørende betydning, at de offentlige finanser er sunde. På nuværende tidspunkt må man konstatere, at kun få medlemsstater har et reelt finanspolitisk råderum.

4.3.3. I forhold til BNP i EU er det europæiske budget lille og gør det kun i meget begrænset omfang muligt at udnytte de automatiske stabilisatorer. Det er en afgørende forskel mellem EU og USA. I henhold til traktaten kan Rådet dog beslutte at gennemføre særlige foranstaltninger for at støtte en medlemsstat.

4.3.3.1. Artikel 100, stk. 2, i Traktaten om Den Europæiske Union fastslår: »i tilfælde af vanskeligheder eller alvorlig risiko for store vanskeligheder i en medlemsstat som følge af usædvanlige begivenheder, som den ikke selv er herre over, kan Rådet, der træffer afgørelse ved enstemmighed på forslag af Kommissionen, på bestemte betingelser yde den pågældende medlemsstat finansiel støtte fra Fællesskabet«.

4.3.4. Et ofte overset aspekt ved Den Økonomiske og Monetære Union er mobiliteten. Forskellige undersøgelser viser, at det i USA er den geografiske mobilitet, som sikrer en stor del af tilpasningen i forbindelse med et stød, der rammer en region (asymmetrisk stød). I Europa er denne mobilitet klart mindre. Kommissionens seneste rapport om beskæftigelsen viser dog, at mobiliteten i Europa ikke er så lav endda. Der er dog alvorlige hindringer for mobiliteten for indvandrere, der ikke kommer fra EU, for personer, der er afhængige af social bistand og, omend i mindre grad, for arbejdsløse.

4.3.5. Tidligere har der i Europa været en betydelig indvandring af arbejdstagere i områder, hvor der var efterspørgsel efter udefra kommende arbejdskraft. På grund af den store arbejdsløshed er der i dag risiko for, at mobiliteten giver næring til racisme.

4.3.6. Denne risiko bør ikke underkendes, men den bør heller ikke føre til, at man afslutter debatten for hurtigt. Spørgsmålet om mobilitet bør efter ØSU's mening indgå på EU's dagsorden. Den europæiske integration må ikke føre til en politisk union, hvor de fattige og udlændingene ikke kan bevæge sig frit.

4.4. Det er først og fremmest politiske beslutningstagere, der skal anvende de forskellige ovennævnte instrumenter. I forbindelse med de andre metoder, som bør undersøges i tilfælde af asymmetrisk stød, spiller erhvervs- og fagorganisationerne en fremtrædende rolle.

4.4.1. Lønfleksibilitet bliver ofte nævnt som en nødvendighed i Den Økonomiske og Monetære Union. Den kunne opveje afskaffelsen af kurssvingningerne, særlig i tilfælde af asymmetriske stød.

4.4.1.1. På grund af varierende beskatning og sociale bidrag m.v. er der i EU betydelige forskelle mellem lønomkostningerne og den nominelle løn, som arbejdstagerne modtager.

4.4.1.2. Bestræbelserne på at indføre en vis lønfleksibilitet betyder altså ikke automatisk, at man svækker arbejdstagernes købekraft. I givet fald kunne den del af lønomkostningerne, der tilbageholdes for at finansiere offentlige og sociale ydelser, midlertidigt fungere som buffer. Denne politik ville give et land, der rammes af et asymmetrisk stød, mulighed for at nyde godt af en virkning, der minder om virkningen af en devaluering.

4.4.1.3. Der er selvfølgelig en risiko for at svække finansieringen af de sociale og offentlige ydelser.

4.4.2. Erhvervs- og fagorganisationerne skal altså - med støtte fra de offentlige myndigheder alt efter de særlige nationale forhold - spille en rolle, hvor man foregriber udviklingen. Princippet er, at reserverne genopbygges i perioder med højkonjunktur. Midlerne kan anvendes i tilfælde af stød for at dæmpe virkningen af faldende indtægter. Denne fremgangsmåde har tre formål:

- at gøre lønomkostningerne tilstrækkeligt fleksible, således at man kan imødegå et asymmetrisk stød;

- at sikre arbejdstagernes købekraft;

- at sikre stabilitet i finansieringen af de sociale ydelser.

4.4.3. En række initiativer i medlemsstaterne bygger allerede på nuværende tidspunkt på en sådan fremgangsmåde.

4.5. Det er selvfølgelig ikke kun erhvervs- og fagorganisationerne, der har instrumenter, som medlemsstaterne kan bruge i tilfælde af asymmetriske stød. Andre instrumenter som finanspolitikken eller skattepolitikken bør kunne anvendes.

5. Konklusioner

5.1. Indførelsen af en monetær union i Europa vil sandsynligvis i flere henseender ændre en lang række aktørers adfærd, herunder erhvervs- og fagorganisationernes.

5.2. Uden en egentlig økonomisk og politisk union bliver Den Europæiske Centralbanks rolle ikke nem. For at den kan løse sin opgave, nyder den fuld uafhængighed. ØSU er overbevist om, at det samtidig er gavnligt, hvis Den Europæiske Centralbank kan etablere en konstruktiv dialog med de politiske beslutningstagere (Rådet, Parlamentet,...), men ligeledes med repræsentanter for de aktører, der arbejder i felten - navnlig via Det Økonomiske og Sociale Udvalg.

5.3. Der vil påhvile erhvervs- og fagorganisationerne et stort ansvar i Den Monetære Union. De er direkte inddraget i lønforhandlingerne. For at undgå at øge inflationspresset bør erhvervs- og fagorganisationerne bestræbe sig på at styrke koordineringen mellem de forskellige niveauer og fora, hvor lønforhandlingerne foregår. I en monetær union vil det ikke længere være muligt for en deltagende medlemsstat at devaluere for at rette op på et konkurrencemæssigt handicap.

5.4. Endelig kan erhvervs- og fagorganisationerne med fordel overveje, hvilke mekanismer der kan gøre det muligt at imødegå et asymmetrisk stød. Erhvervs- og fagorganisationerne råder ganske vist over nogle instrumenter, men et vigtigt ansvar hviler også på de offentlige myndigheder, der om fornødent må aktivere stabilisatorer, særlig gennem finans- eller skattepolitikken.

Bruxelles, den 2. december 1998.

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Se især OECD, »Negociation collective et performance économique« i »Perspectives de l'emploi«, juli 1997, Paris.