Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Samordning af den økonomiske politik på lang sigt"

(2002/C 221/16)

I et brev af 10. januar 2002 fra formand Romano Prodi anmodede Kommissionen under henvisning til EF-traktatens artikel 262 Det Økonomiske og Sociale Udvalg om at udarbejde en udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til udvalgets Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Ursula Konitzer til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 7. maj 2002.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 391. plenarforsamling af 29.-30. maj 2002, mødet den 29. maj 2002, med 79 stemmer for og 2 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. Baggrunden for udtalelsen

1.1 Formanden for Kommissionen, Romano Prodi, bad Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (ØSU) i forlængelse af sin tale på ØSU's plenarforsamling den 28. november 2001 om en række sonderende udtalelser og overvejelser i et brev af 10. januar 2002. Det drejer sig bl.a. om problematikken i forbindelse med samordning af den økonomiske politik på lang sigt og forholdet mellem de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker og medlemsstaternes økonomisk-politiske programmer og stabilitetsprogrammer. Nærværende sonderende udtalelse er ØSU's første bidrag til dette tema.

1.2 Traditionelt udtaler ØSU sig om spørgsmål om samordning af den økonomiske politik i sine initiativudtalelser(1) og om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker(2).

Endvidere har ØSU på baggrund af den aktuelle situation i de seneste år afgivet yderligere initiativudtalelser om spørgsmål angående procedurerne i forbindelse med samordningen af den økonomiske politik og deres indhold, hvor vi også gik ind i mere grundlæggende overvejelser omkring udnyttelsen af Fællesskabets beskæftigelses- og vækstreserve, fjernelse af væksthindringer samt de økonomisk-politiske aktørers muligheder for at bidrage til et optimalt makroøkonomisk policy-mix i Fællesskabet(3).

1.3 Den øgede interesse for spørgsmål, der omhandler procedurerne i forbindelse med samordningen af den økonomiske politik og deres indhold, skyldes hovedsageligt fire forhold:

(i) At det er lykkedes at gennemføre Den Monetære Union står i kontrast til, at det hidtil ikke er lykkedes(4) EU at udnytte sit omfattende beskæftigelses- og vækstpotentiale (jf. Lissabon-målene). Trods en række positive forsøg er resultaterne således udeblevet. Fremskridt i denne retning er imidlertid af afgørende betydning for EU's fremtid, men det kræver en bedre udformet og bedre samordnet økonomisk politik.

(ii) Fuldendelsen af Den Monetære Union gennem den planmæssige, vellykkede indførelse af euroen som gangbart betalingsmiddel styrker borgernes politiske fællesskabsbevidsthed og åbner døren for yderligere fremskridt i retning af en egentlig økonomisk og social union.

(iii) EU's udvidelse fra 15 til 25 eller flere medlemsstater gør det endnu mere nødvendigt, at man - inden for rammerne af de institutionelle reformer - også gør sig overvejelser om procedurerne for samordning af den økonomiske politik og om de involverede EU-institutioners (Kommissionens, Rådets, Parlamentets, ØSU's) roller, således at det udvidede EU forbliver økonomisk-politisk handlekraftigt.

(iv) Konventet om reformer af EU, der blev nedsat af Rådet i Laeken, bør også beskæftige sig med de traktatmæssige og institutionelle aspekter af samordningen af den økonomiske politik. Til dette formål er der brug for fagligt kompetente forslag, som - på fællesskabsniveau - hovedsageligt bør komme fra Kommissionen, Parlamentet og ØSU. Nærværende udtalelse er ØSU's bidrag til denne problematik.

1.4 Også Det Europæiske Råd i Barcelona understregede nødvendigheden af en øget samordning af den økonomiske politik i tre punkter i forbindelse med punkt 7 i formandskabets konklusioner. ØSU har følgende bemærkninger hertil:

(i) ØSU stiller sig positivt til intentionen om at forbedre og harmonisere statistikkerne og indikatorerne for euroområdet; det drejer sig om en indlysende nødvendighed.

(ii) Kravet om en systematisk analyse af det samlede makroøkonomiske policy-mix i euroområdet er efter ØSU's mening meget vigtigt for en politik, der er rettet mod vækst og beskæftigelse under fastholdelse af prisstabilitet. Dog burde en sådan analyse ikke kun omfatte penge- og finanspolitikken (dvs. budgetpolitikken), men også overenskomstparternes lønpolitik. Lønudviklingen er lige så vigtig for euroområdets samlede policy-mix som de offentlige budgetter.

(iii) ØSU bifalder opfordringen til Kommissionen om rettidigt at fremlægge forslag til Det Europæiske Råds forårsmøde i 2003 med henblik på at forbedre samordningen af den økonomisk politik. Kommissionen bør reagere modigt og proaktivt herpå: På områder, hvor der er behov for traktatændringer, bør sådanne også foreslås; forslagene bør fremlægges i så god tid, at der kan tages hensyn til dem i Det Europæiske Konvent.

Nærværende udtalelse fra ØSU er ligeledes et bidrag til disse overvejelser.

2. Maastricht-traktaten og gældende praksis for samordning af den økonomiske politik i ØMU og i Fællesskabet

2.1 Maastricht-traktatens filosofi

2.1.1 Traktatens kapitel om den økonomiske politik (art. 98-104) lader i al væsentlighed ansvaret for den økonomiske politik bero hos medlemsstaterne. Dog betragtes den økonomiske politik som et spørgsmål af fælles interesse. Medlemsstaternes respektive politikker skal koordineres således, at de bidrager til at virkeliggøre Fællesskabets mål, som disse er fastlagt i artikel 2(5). "De overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker" er det centrale dokument i forbindelse med Fællesskabets økonomiske politik. Det drejer sig om en (ikke bindende) henstilling fra Rådet, der udarbejdes på grundlag af en henstilling fra Kommissionen og en konklusion fra Det Europæiske Råd. Rådet underretter Europa-Parlamentet om sin henstilling. Efterlevelsen af retningslinjerne overvåges ved hjælp af en multilateral procedure. I tilfælde af manglende efterlevelse kan der rettes en ny henstilling til den pågældende medlemsstat, og denne henstilling kan offentliggøres (som en sanktion). Bortset fra princippet om en åben markedsøkonomi med fri konkurrence, der fremmer en effektiv ressourceallokering, rummer kapitlet ikke andre bestemmelser om den økonomiske politiks indhold end de krav, der stilles til finanspolitikken. Disse krav(6) skal sikre, at finanspolitikken, der forbliver et medlemsstatsanliggende, ikke skader pengepolitikken, der er centraliseret i ESCB og sigter mod prisstabilitet. Stabilitets- og vækstpagten supplerer og forstærker disse krav i Den Økonomiske og Monetære Unions regi.

2.1.2 Ifølge traktatens kapitel "Den monetære politik" (art. 105-111) er prisstabilitet hovedmålet for Det Europæiske System af Centralbanker (ESCB) (art. 105, 1. punktum). "Uden at målsætningen om prisstabilitet derved berøres, støtter ESCB de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2" (art. 105, 2. punktum).

2.1.3 Disse uddrag af traktatbestemmelserne angående den økonomiske og monetære politik tydeliggør vigtigheden af målsætningen om prisstabilitet og viser, at traktaten praktisk taget ikke rummer nogen konkrete krav til indholdet af det makroøkonomiske policy-mix og den almindelige økonomiske politik. Bestemmelserne om fremgangsmåderne i forbindelse med samordningen af den økonomiske politik er meget lidt detaljerede.

2.2 Videreudviklingen af traktaten og gældende praksis

Maastricht-traktatens bestemmelser gik således ikke særlig tæt på den økonomiske politik; det er der imidlertid senere blevet kompenseret for på forskellig - men ikke altid lige gennemskuelig - måde:

- I Amsterdam blev traktaten udvidet med et afsnit om "Beskæftigelse", som for så vidt angår retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken (fastlægges med kvalificeret flertal af Rådet på forslag af Kommissionen og efter høring af Parlamentet, ØSU og Regionsudvalget - art. 128, stk. 2) genetablerer den fællesskabsprocedure, der efter Maastricht-traktaten ikke længere gælder i forbindelse med de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik (art. 99, stk. 2: ingen høringer - kun en henstilling fra Kommissionen). (Ved fællesskabsprocedure forstås, at Rådet kun handler "på forslag af Kommissionen"; dette forslag kan Rådet kun ændre med enstemmighed, men det vedtager det med kvalificeret flertal). Denne procedure har stået sin prøve i den europæiske integrations historie: Proceduren garanterer, at der både tages hensyn til fællesskabsinteresser på en fornuftig måde, og at der træffes konsekvente beslutninger i Rådet.

- I tilknytning hertil har de såkaldte "processer" udviklet sig; det drejer sig om:

- Luxembourg-processen vedrørende arbejdsmarkedspolitikken

- Cardiff-processen vedrørende strukturpolitikken (på vare-, tjeneste- og kapitalmarkederne) og

- Köln-processen vedrørende den makroøkonomiske dialog mellem penge-, finans-, og lønpolitikkens aktører med henblik på at forbedre det makroøkonomiske policy-mix i ØMU.

- Disse processer er blevet suppleret med de mål, Det Europæiske Råd satte sig i Lissabon vedrørende vækst, tekniske fremskridt og fuld beskæftigelse, og med Det Europæiske Råds målsætninger vedrørende miljøpolitikken, som blev lagt fast i Göteborg.

- Derudover har der udviklet sig et ret uoverskueligt netværk af konsultationer, regler for ikke-obligatorisk høring af Parlamentet, ØSU og arbejdsmarkedets parter samt forsøg fra Kommissionens og Parlamentets side på at igangsætte en offentlig diskussion om spørgsmål i tilknytning til den europæiske økonomiske politik: Samarbejde mellem økonomiske forskningsinstitutter, Brussels Economic Forum.

- Udvalgenes vigtige roller på områderne budgetpolitik, økonomisk politik og beskæftigelsespolitik (Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, Udvalget for Økonomisk Politik samt Beskæftigelsesudvalget) har udviklet sig yderligere. I et vist omfang er denne uvikling sket på bekostning af Kommissionens rolle som repræsentant for fællesskabsinteressen. Det er også indtrykket, at der har været tale om rivalisering mellem udvalgene, manglende gennemsigtighed i beslutningstagningen og problemer i forbindelse med sammensætningen af udvalgene.

- Udover Rådets (økonomi og finans) centrale rolle blev andre rådssammensætningers indflydelse (f.eks. beskæftigelse og social- og arbejdsmarkedspolitik, det indre marked, miljø etc.) på de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik øget.

- Den økonomiske politik står nu også på dagsordenen for Det Europæiske Råds forårsmøde, og det lægger op til nye synsvinkler i forbindelse med udarbejdelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.

- På rådsniveau dannedes, stadig på uformelt grundlag, Euro-gruppen, der beskæftiger sig med samordning af den økonomiske politik og udviklingen i policy-mixet i ØMU, men gruppen har ingen traktatfæstede beslutningsbeføjelser.

3. Kompetencefordelingen inden for den økonomiske politik og repræsentationen af fællesskabsinteressen

3.1 Selv om gældende praksis har udviklet sig på en usystematisk og ofte uigennemsigtig måde, bygger den på en fornuftig logik, som bør videreudvikles.

Kompetencefordelingen inden for den økonomiske politik skal generelt både tage hensyn til de enkelte myndighedsniveauers interesser i medlemsstaterne (kommuner, regioner eller delstater og centraliseret stat eller forbundsstat) og til Fællesskabets interesse. Endvidere skal man være opmærksom på, at det samlede makroøkonomiske policy-mix bestemmes af tre grupper af autonome aktører: ESCB på pengepolitikkens område, medlemsstaternes regeringer på finanspolitikkens område og arbejdsmarkedets parter på lønpolitikkens område.

Selv i en monetær union med en pengepolitik, der pr. definition er centraliseret, skal og bør kompetencen på det økonomisk-politiske område kun være centraliseret i det omfang, det er nødvendigt, for at Den Økonomiske og Monetære Union fungerer tilfredsstillende. Dog bør fællesskabsinteressen repræsenteres på en passende måde, og repræsentationen vedrører alle EU's institutioner. Kommissionen bør overvåge dette og påse, at alle medlemsstaterne behandles ens.

3.2 I hvor høj grad fællesskabsinteressen er repræsenteret afhænger af de pågældende politikområder; der kan her sondres som følger:

(i) Traktatens budgetregler, der skal garantere, at de nationale finanspolitikker ikke forstyrrer den centraliserede pengepolitik (traktatens artikel 101-104, suppleret af stabilitets- og vækstpagten).

(ii) Det makroøkonomiske policy-mix i Den Monetære Union og i Fællesskabets medlemsstater (inklusive den makroøkonomiske dialog /"Köln-processen").

(iii) Strukturpolitikken på arbejdsmarkedsområdet (Luxembourg-processen) og på vare-, tjeneste- og kapitalmarkederne generelt ("Cardiff-processen").

(iv) Behovet for et økonomisk-politisk helhedssyn (videreudvikling af Lissabon-strategien, langsigtet økonomisk-politisk vision og EU's rolle i verden på kort og lang sigt).

3.3 Disse fire områder kan kommenteres på følgende måde:

ad (i) Den løsning, man kom frem til på området budgetregler, kan anses for en tilfredsstillende tilgang: Traktaten forbyder monetær finansiering af den offentlige sektors underskud (art. 101), privilegeret adgang for offentlige myndigheder til de finansielle markeder (art. 102) samt hæftelse for andre offentlige myndigheders eller staters gæld. Traktaten foreskriver, at uforholdsmæssigt store underskud skal undgås (art. 104), og at det i nødvendigt omfang skal overvåges, at forbuddet efterleves. På stabilitets- og vækstpagtens område drejer det sig imidlertid om at benytte sig af det næste konjunkturopsving til at reducere de strukturelle underskud så meget, at den ønskede fleksibilitet i budgetpolitikken fremover kan garanteres i det samlede policy-mix ud over konjunkturcyklen. For at undgå, at visse prioriterede statslige udgifter (f.eks. forskning, uddannelse, infrastruktur etc.) ikke rammes af de i mange tilfælde fortsat nødvendige budgetkonsolideringer, kan der i de nationale stabilitetsprogrammer indføres referenceværdier for disse udgiftskategorier, som kan overvåges på fællesskabsniveau. Hvis man vil sikre kvaliteten af de offentlige udgifter, er det imidlertid også vigtigt, at man fremover i højere grad ser på de strukturelle sider af de offentlige budgetter og ikke kun fokuserer på saldoen.

ad (ii) I Den Monetære Union bestemmer samspillet mellem den prisstabilitetsorienterede pengepolitik, medlemsstaternes finanspolitik i gennemsnit for Den Monetære Union og arbejdsmarkedsparternes gennemsnitlige løn- og indkomstpolitik Den Monetære Unions samlede makroøkonomiske policy-mix, som danner rammen (og sætter grænserne) for det råderum, medlemsstaterne (og regionerne) har til at udforme et eget specifikt policy-mix inden for rammerne af den fælles pengepolitik. Den Monetære Unions samlede policy-mix bestemmes af den uafhængige centralbank, medlemsstaternes suveræne regeringer og arbejdsmarkedets parter i EU. Disse aktørers autonomi bør respekteres. Samtidig er udformningen af dette makroøkonomiske policy-mix imidlertid af direkte fællesskabsinteresse; det øver direkte indflydelse på vækst- og beskæftigelsesbetingelserne i Den Monetære Union. Denne fællesskabsinteresse bør - under respekt for aktørernes autonomi - betones aktivt af Kommissionen, og der bør tages eksplicit hensyn til den i Rådets henstillinger. Dette gælder for såvel de overordnede økonomisk-politiske retningslinjer som for den makroøkonomiske dialog (Köln-processen) og de offentlige økonomisk-politiske debatter.

ad (iii) Strukturpolitikkerne på arbejdsmarkedsområdet (Luxembourg-processen) og på vare-, tjeneste- og kapitalmarkederne (Cardiff-processen) er - især i et langfristet tidsperspektiv - lige så vigtige for beskæftigelse og vækst som den makroøkonomiske politik. Bortset fra konkurrencereglerne i det indre marked ligger kompetencen på dette område i vid udstrækning hos medlemsstaterne. Dette gælder især skattepolitikken, uddannelsesområdet og problemerne i relation til den demografiske udvikling. Til trods for dette drejer det sig også her om at tilgodese en fællesskabsinteresse ved at iagttage andet og mere end reglerne for det indre marked. På området beskæftigelsesretningslinjer repræsenteres denne interesse af Kommissionens forslagsstillende funktion og den obligatoriske høring af Parlamentet, Beskæftigelsesudvalget, ØSU og Regionsudvalget (traktatens art. 128). "Cardiff-processen" derimod afvikles betydeligt mindre formelt, men også mindre gennemskueligt.

Kommissionen bør i forbindelse med begge strukturpolitiske procedurer forklare, hvordan den legitime repræsentation af fællesskabsinteressen vil kunne forenes med hensynet til gennemsigtighed og effektivitet og kravet om at undgå bureaukrati.

ad (iv) Allerede i dag kan EU sammenlignes med USA hvad angår økonomisk tyngde, og euroen har et potentiale på linje med dollarens. I den globale dialog om valutariske og økonomiske spørgsmål (IMF, G7 etc.) repræsenteres euroen af formanden for Centralbanken; men bestemmelserne om den økonomisk-politiske repræsentation af Den Monetære Union udadtil er ikke lagt tilstrækkeligt fast. Dette er ikke i EU's interesse og bør straks afhjælpes ved næste traktatrevision. ØSU mener, at EU også i forbindelse med den økonomisk-politiske repræsentation udadtil skal tale med én stemme. Hvis resultatet af konventets arbejde er en politisk styrket Kommission - hvis formand eventuelt vælges af Parlamentet - bør den reformerede Kommission stå for den økonomisk-politiske repræsentation udadtil, eftersom Kommissionen da vil få større politisk vægt og opvise mere kontinuitet på området end formanden for Rådet (økonomi og finans), der udskiftes periodevis. Ud over dette vigtige aspekt bør der tages hensyn til EU's udviklingsperspektiv hvad angår økonomisk tyngde. Dette perspektiv er hovedsageligt bestemt af to faktorer:

- Udnyttelsen af beskæftigelsespotentialet (mere end 30 mio. arbejdstagere), der på lang sigt - med uændret produktivitet - kunne skabe et ekstra BNP-volumen for de i dag 15 medlemsstater, som næsten vil kunne sammenlignes med Tysklands BNP; faktisk forholder det sig således, at det BNP, der kan skabes af 30-35 mio. flere beskæftigede - hvis dette beskæftigelsesniveau realiseres - vil ligge på et niveau svarende til Tysklands nuværende BNP.

- Den forestående udvidelse af EU, vil også øge EU's økonomiske potentiale væsentligt. Det er vigtigt i denne forbindelse at holde sig for øje, at en vellykket indhentningsproces i disse nye lande (efter Irland-eksemplet) vil kunne mangedoble det økonomiske potentiale, der opstår i forbindelse med udvidelsesprocessen. Der må imidlertid tages hensyn til udfordringerne og risiciene i forbindelse med udvidelsen, og det må sikres, at EU's økonomiske og sociale samhørighed opretholdes i overgangsperioden.

De perspektiver, som disse to faktorer åbner, nødvendiggør langsigtede strategiske overvejelser om de chancer og risici, de mulige udviklingsforløb frembyder; problematikken om udviklingens bæredygtighed hører også med her og vedrører både udviklingen i et udvidet EU og EU's ændrede rolle i verden.

De langfristede målsætninger, som Det Europæiske Råd lagde fast på sit møde i Lissabon, viser, at EU's instanser er åbne for sådanne overvejelser. Det drejer sig om at videreføre disse målsætninger på en omhyggelig og ansvarsfuld måde. Også her synes Kommissionen at være omdrejningspunktet i en videregående debat, der involverer EU's øvrige institutioner og offentligheden.

4. Fremgangens veje: gennemsigtighed, repræsentation af fællesskabsinteressen og institutionel ligevægt

Følgende punkter bør tages op til diskussion for at afhjælpe manglerne i forbindelse med udformningen og samordningen af den økonomiske politik:

(i) For at fremme gennemsigtigheden bør Kommissionen forelægge en systematisk oversigt over alle formelle og uformelle procedurer, "processer" og høringer i forbindelse med udformningen og samordningen af den økonomiske politik på fællesskabsniveau og tage dem op til kritisk vurdering med henblik på at forenkle og effektivisere dem.

(ii) Bestræbelserne på at få en bredere og faglig kompetent offentlig debat i forbindelse med EU's økonomiske politik bør forstærkes. Man bør overveje at nedsætte et uafhængigt ekspertudvalg sammensat af sagkyndige fra hele Europa, som skal have til opgave at evaluere EU's økonomiske udvikling og økonomiske politik og gennem rådgivning stimulere analysen og de offentlige debatter ved at fremlægge konstruktiv kritik og forslag. Sigtet er ikke at skabe nye organer, men derimod at forhindre, at de forskellige EU-institutioner opretter konkurrerende ekspertudvalg. Det drejer sig om med afsæt i uafhængig ekspertise at lægge op til en offentlig debat om økonomisk-politiske spørgsmål i EU og i Den Monetære Union.

(iii) Overvejelserne i Kommissionens meddelelse af 7.2.2001 om en forstærket økonomisk-politisk samordning i euro-området(7), der lægger op til en bedre koordinering uden en traktatændring, bør tages op til fornyet behandling og undersøges i sammenhæng med konventets eventuelle arbejde og en sandsynlig revision af traktaten.

(iv) For at undgå for detaljerede traktatændringer bør det fortsat undersøges, hvilke forbedringer der er mulige ved hjælp af afledt ret med grundlag i traktaten i forbindelse med samordningen af den økonomiske politik. Her bør man være opmærksom på, at artikel 99, stk. 5, kun gælder overvågningen af gennemførelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik (art. 99, stk. 3 og 4). Det kunne undersøges, om det var formålstjenligt at udvide anvendelsesområdet for afledt ret i forbindelse med en traktatrevision (art. 99, stk. 5).

(v) Med hensyn til konventets arbejde bør det også undersøges, hvilke øvrige traktatændringer der forekommer hensigtsmæssige i traktatens kapitel om økonomisk politik. Følgende punkter forekommer især interessante:

(v-1) Det bør formuleres tydeligere i traktatteksten (f.eks. art. 2 i traktaten om Den Europæiske Union samt artikel 2, 3, 4 og 98 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab), at den økonomiske politik har til formål at bidrage væsentligt til realiseringen af beskæftigelses- og vækstmålene(8).

(v-2) Fællesskabsinteressen bør varetages bedre, ved at Kommissionens forslagsret i forbindelse med opstillingen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik (art. 99, stk. 2), retableres.

(v-3) Parlamentets rolle bør styrkes: obligatorisk høring eller fælles beslutningstagning, når Rådet træffer afgørelse med flertal (art. 99); Kommissionen og konventet bør undersøge dette punkt især med henblik på procedurens effektivitet og demokratiske legitimitet.

(v-4) Obligatorisk høring af ØSU (art. 99).

(v-5) Under hvilke vilkår kan den makroøkonomiske dialog(9) eventuelt forankres i traktaten (i eventuel analogi med artikel 139 i kapitlet om økonomisk politik)?

(v-6) Bedre definition af udvalgenes roller, sammensætning og samarbejde (art. 114 og art. 130; Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, Udvalget for Økonomisk Politik, Beskæftigelsesudvalget - f.eks. referenspunkt i traktaten samt mulighed for afledt ret).

(v-7) Hvordan skal ECB's styrelsesråd og direktion sammensættes efter udvidelsen?

(v-8) Kan afstemningen mellem de forskellige rådssammensætninger (økonomi og finans, beskæftigelse og social- og arbejdsmarkedspolitik, det indre marked, etc.) forbedres?

(v-9) Er det hensigtsmæssigt at forankre Euro-gruppen med egne beslutningsbeføjelser i traktaten?

(v-10) Er det formålstjenligt at lægge nogle enkle indholdsmæssige retningslinjer vedrørende det makroøkonomiske policy-mix og strukturpolitikken ind i traktaten eller eventuelt i den afledte ret?

(vi) Efter ØSU's opfattelse vil det være hensigtsmæssigt, at de i nærværende udtalelse omhandlede problemstillinger uddybes yderligere, og at der i givet fald udarbejdes tekstoplæg til mulige traktatændringer.

Bruxelles, den 29. maj 2002.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Før Maastricht-traktaten var der obligatorisk høring af ØSU (og Parlamentet) i forbindelse med årsberetningen om den økonomiske situation i Fællesskabet i henhold til Rådets konvergensbeslutning af 18.2.1974 (74/120/EØF, art. 4). Disse udtalelser var ØSU's bidrag til retningslinjerne for den økonomiske politik.

(2) EFT C 221 af 7.8.2001, s. 177 - EFT C 139 af 11.5.2001, s. 72 - EFT C 48 af 4.2.2002.

(3) EFT C 139 af 11.5.2001, s. 60 - EFT C 139 af 11.5.2001, s. 51 - CES 1487/2001 - EFT C 48 af 4.2.2002.

(4) I punkt 5 i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Barcelona (15./16.3.2002) roser Det Europæiske Råd den økonomiske politiks hurtige reaktion på den aftagende vækst i 2001. ØSU mener, at man nok undgik en kraftig recession, men at der på ingen måde er grund til selvtilfredshed: EU befinder sig stadig langt fra et vækstforløb, der skal fastholdes 10 år eller mere, hvis Lissabon-målene skal virkeliggøres.

(5) Blandt disse mål nævnes også vækst og beskæftigelse.

(6) Ingen monetær finansiering af statsunderskud, ingen privilegeret adgang for staten til kapitalmarkederne, ingen hæftelse for andre staters eller offentlige myndigheders gæld, uforholdsmæssigt store offentlige underskud skal undgås (traktatens artikel 101-104).

(7) KOM(2001) 82 endelig.

(8) Cf. Lars Nybergs udtalelse (EFT C 125 af 27.5.2002).

(9) I analogi med den såkaldte "Köln-proces"-dialog mellem repræsentanter for nationale regeringer (finanspolitik), ECB (pengepolitik), arbejdsmarkedets parter (lønudvikling) og Kommissionen (fællesskabsinteressen) om spørgsmål i forbindelse med udsigterne for økonomien og det makroøkonomiske policy-mix i Den Monetære Union og Fællesskabet.