30. 11. 87 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 319/37 
Udtalelse om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 3796/81 om 
den fælles markedsordning for fiskerivarer, og forordning (EØF) nr. 950/68 om den fælles 
toldtarif i1) 
(87/C 319/13) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 20. maj 1987 under henvisning til EØF-
traktatens artikel 198 at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs (ØSU) udtalelse 
om det ovennævnte emne. 
Det økonomiske og sociale Udvalg udpegede Colin A. Hancock til hovedordfører og pålagde 
ham at forberede arbejdet med spørgsmålet. 
ØSU vedtog på sin 248. plenarforsamling den 23. september 1987 enstemmigt følgende 
udtalelse: 
1. Generelle bemærkninger 
1.1. ØSU noterer sig Kommissionens understregning 
af, at alle fiskearter, hvadenten de er vigtige for EF som 
helhed eller på regionalt plan, som følge af disse nye 
forordningsændringer og allerede gældende forordnin­
ger, nu vil være omfattet af en prisstøttemekanisme. 
1.1.1. Det bemærkes endvidere, at prisstøttemeka­
nismen adskiller sig fra den tidliger anvendte ordning, 
idet støtte til de arter, der anføres i bilag VI, med 
undtagelse af tunfisk, baseres på tilbagetagelsespriser, 
der fastsættes af producentorganisationerne selv. 
1.2. ØSU mener, at der bør være en balance i alle 
forordninger, således at en sund fiskeriflåde og en sund 
forarbejdningsindustri kan leve side om side inden for 
FIF på lang sigt. Medens nogle af disse forslag hævdes 
at være nyttige, navnlig for nogle af de mindre produ­
centorganisationer, må der udtrykkes skepsis over for, 
hvorvidt dette sæt foranstaltninger er umagen værd og 
indebærer mere end en yderst ubetydelig støtte. Nogle 
forslag forfejler sågar direkte målet. 
1.2.1. Baggrunden for denne holdning vil blive belyst 
under den detaljerede gennemgang af de enkelte afsnit 
i forordningerne. 
1.3. Det fremgår tydeligt, at fiskeindustrien altid har 
indtaget en økonomisk ansvarlig holdning og holdt sig 
pænt inden for det til støtteforanstaltninger budgettere­
de beløb. Fiskeindustrien har aldrig været plaget af den 
konstante overskudsproduktion, der findes i visse dele 
af landbruget. Tilbagetagelse sker, om nødvendigt, nor­
malt i en meget kort periode efter en midlertidig over­
skudsproduktion. Det bør pointeres, at mens det er 
vanskeligt for landbruget at planlægge en høst af en 
bestemt størrelse eller mængde, så er dette decideret 
umuligt inden for fiskeriet. 
C) EFTnr. C 145 af 3. 6. 1987, s. 4. På baggrund af denne ansvarlige indstilling og behovet 
for en sund videreudvikling af EF's fiskeindustri bør 
denne ikke nu underkastes budgetnedskæringer, der 
kan bringe gennemførelsen af støtteprogrammer i fare. 
Sådanne prisstøtteprogrammer er og vil også i fremtiden 
være nødvendige som en hjælp til at stabilisere marke­
det til gavn for både industrien og forbrugerne. 
1.4. ØSU bifalder, at Kommissionen i det mindste til 
en vis grad erkender de sydeuropæiske bundfiskprodu­
centers problemer, men udtrykker samtidig håb om, at 
Kommissionen ikke dermed mener at have opfyldt alle 
sine forpligtelser over for disse producenter. 
1.5. Det er vigtigt, at situationen for arterne i bilag 
VI regelmæssigt tages op til fornyet overvejelse, da det 
er målet at overføre arter til bilag I, når vilkårene er 
blevet mere ensartede i EF som helhed. Det foreslås, at 
denne revision finder sted med tre års mellemrum fra 
den dato, hvor disse forordningsændringer træder i 
kraft. 
Særlige bemærkninger 
2.1.1. Artikel 1, stk. 2 
Den nye artikel 14 b), stk. 1, litra a) der her foreslås, 
vil medføre alvorlige praktiske problemer for nogle 
producentorganisationer, især de nyoprettede, når de 
skal fastsætte prisniveauer på områder, hvor der i de 
foregående tre år kun er indsamlet få eller slet ingen 
relevante oplysninger om priser. Medlemslandene, som 
har ansvaret for kontrollen af ordningen, må derfor 
udvise fleksibilitet ved anvendelsen af reglerne i de 
første tre år. 
2.1.2. ØSU forstår logikken i Kommissionens forslag 
om, for det første, at priserne for et område baseres på 
de priser, der er gældende i en repræsentativ havn, som 
udpeges af den pågældende medlemsstat, og, for det 
andet, at producentorganisationerne kan vælge, hvilke 
arter de medtager i eller udelukker fra ordningen; ikke 
Nr. C 319/38 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 11. 87 
desto mindre mener ØSU, at dette kan medføre mar-
kedsforvridninger, navnlig hvor naboregioner ligger på 
hver sin side af en grænse. 
2.1.3. ØSU forstår den anførte begrundelse, men 
mener ikke desto mindre, at en ordning, hvor produ­
centorganisationerne fastsætter det prisniveau, som 
giver produkterne adgang til EF-støtte, vil skabe en 
uønsket præcedens. Ordningen er måske nødvendig på 
grund af de store prisforskelle for de samme arter fra 
egn til egn. ØSU mener imidlertid, at den kun helt 
undtagelsesvist bør fortsætte efter de første tre år. På 
dette tidspunkt bør bestemmelserne i forordning (EØF) 
nr. 3796/81, kapitel 3, samt de relevante gennemførel­
sesforordninger træde i kraft. 
2.2. Eftersom den eksisterende klassificering af arter­
ne i bilag I ikke har vist sig helt tilfredsstillende i 
praksis, forekommer det fornuftigt at indføre et foren­
klet klassificeringssystem for arterne i bilag VI. I modsat 
fald kan omkostningerne ved klassificering af fiskearter, 
hvor måske kun 4 % af den samlede fangst vil få pris­
støtte, for mange producentorganisationers vedkom­
mende meget vel opveje fordelene. 
2.2.1. Der kan sågar sættes spørgsmålstegn ved, om 
det er nødvendigt med et EF-klassificeringssystem efter 
størrelse for arterne i bilag VI. Det kunne i det mindste 
i de første 3 år overlades til medlemsstaterne at fastsætte 
normer under hensyntagen til lokal praksis og tradition 
samt alle gældende nationale bestemmelser. 
2.2.2. Under alle omstændigheder bør større havne, 
hvor der til stadighed føres kontrol, ikke stilles dårligere 
end de mindre, afsides liggende havne, hvor kontrollen 
i praksis ikke er så streng. 
2.2.3. Hvad angår kvalitetsnormerne, må gennemfø­
relsesforordningerne sikre, at alle støtteberettigede fisk 
er egnet til menneskeføde. 
2.3. ØSU bifalder medansvarsideen i artikel 14 b), 
stk. 1, litra c), som vil medføre større ansvarlighed for 
producentorganisationerne, når de fastsætter tilbage-
tagelsespriser. På den anden side er forordningerne ikke 
beregnet på en markedssituation, hvor overproduktion 
er ualmindelig. Mange af de berørte producentorganisa­
tioner består endvidere af kystfiskere med lave indkom­
ster, for hvem det vil være vanskeligt at få råd til de 
afgifter, der skal finansiere godtgørelser på 25 % eller 
50%. Det anbefales derfor, at der fastsættes knap så 
byrdefulde satser, evt. på linje med dem, der gælder for 
arterne i bilag I. 2.4. Eftersom ordningen med prolongationspræmier 
ikke har fungeret for arter som torsk og nephrops 
norvegicus, må der tages kraftigt forbehold over for det 
hensigtsmæssige i at anvende denne fremgangsmåde 
for bilag Vi-arter. Forarbejdning og oplagring bliver 
formentlig først aktuelt, når forarbejdningskapaciteten 
er udnyttet fuldt ud, og markedet ikke er rede til at 
købe, selv ikke til meget lave priser. Oplagring vil kun 
udskyde den ulykkelige dag, hvor man bliver nødt til 
at sende varerne ud på markedet igen og sælge dem 
til ligegyldigt hvilken pris, med risiko for at forvride 
markedet i væsentligt omfang. 
2.5. At den faste støtte kun skal kunne ydes for 
mængder, der ikke overstiger 10 % af de årlige solgte 
mængder, kan accepteres, skønt visse sektorer i fiskeri­
erhvervet har argumenteret kraftigt for et tal, der går 
op til 20%. Det kunne være en løsning at indføre et 
gradueret system, men anvendelsen af et sådant bør 
Kommissionen alene være ansvarlig for. 
2.6. ØSU finder det svært at forstå, hvorfor reglerne 
for støtte til forarbejdnings- og oplagringsudgifter er 
blevet ændret i artikel 14 b), stk. 4, litra b). Den 
nuværende ordning bygger på de faktiske udgifter, og 
der er ingen grund til at gå over til et andet system. 
2.7. ØSU bifalder den nye artikel 16, men mener, at 
den maksimale oplagringsperiode bør sættes op fra to 
til tre måneder; samtidig bør der også ydes støtte til 
produkter, som fiskes og derefter nedfryses i land, når 
der er tale om kystfiskefartøjer. 
2.8. I artikel 16, stk. 2, sidste led, bør ordet »Commu-
nity« i den engelske udgave slettes. Den danske udgave 
forbliver uændret. 
2.9. Det bemærkes, at støtten til privat oplagring nu 
gives på en anden måde, nemlig gennem producentorga­
nisationer, hvor den tidligere tildeltes de enkelte fartø­
jer. ØSU hilser denne ændring velkommen, men ønsker 
samtidig at gøre Kommissionen og Rådet opmærksom­
me på det faktiske forhold, at der i en række af de mest 
berørte regioner endnu ikke findes producentorganisa­
tioner, som opfylder kriterierne i forordning (EØF) 
nr. 3796/81 og gennemførelsesforordningerne. ØSU an­
moder om, at man tager skyldigt hensyn til dette for­
hold, som risikerer at skabe alvorlige problemer i nogle 
af EF's fattigste områder. 
2.10.1. ØSU kan ikke tilslutte sig Kommissionens 
forslag i artikel 17 og 17 a). Forslagene løser nemlig 
ingen af EF's to hovedproblemer på dette område, som 
ligger i, for det første, opretholdelsen af en økonomisk 
levedygtig tunfiskeindustri, og, for det andet, forsynin-
30. 11. 87 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 319/39 
gen af tunfiskforarbejdningsindustrien, og især konser­
vesindustrien, med råvarer til en pris, der sætter den i 
stand til at konkurrere med konservesprodukter fra 
tredjelande. 
ØSU erkender, at der ikke findes nogen simpel løsning, 
eftersom fastsættelsen af en referencepris for kapitel 
16-produkter ville bringe de løbende forhandlinger med 
GATT i fare. Den anden mulighed, der består i at give 
brændstofstøtte til skibe, der fisker tun uden for EF's 
territorium, er helt klart en praksis, Kommissionen ikke 
går ind for. Under alle omstændigheder ville sidstnævn­
te løsning virke diskriminerende over for de producen­
ter, der fisker bonit-tun i Biscayabugten. 
2.10.2. Et andet kritisabelt træk ved Kommissionens 
forslag er, at de synes at være et middel til at lovfæste 
de ad /?oc-regler, som indførtes i 1986, og som nu 
anfægtes ved EF-domstolen. Ethvert forsøg på at anven­
de lovgivning med tilbagevirkende kraft må beklages. 
2.10.3. Dette er ikke en sag, der kan stilles i bero. 
Hvis der ikke skrides til handling, vil EF's tunfiskerflåde 
sandsynligvis blive væsentligt reduceret i løbet af 4-5 år 
med alvorlige økonomiske og sociale problemer til 
følge. Det vil også være en ulempe for EF's konserves­
industri at være afhængig af eksterne forsyningskilder, 
der måske ikke fortsat vil være så rigelige. 
Den bedste løsning synes at være at fortsætte med den 
nuværende ordning. Det erkendes, at der er alvorlig 
bekymring for, at denne ordning kan stille EF-budgettet 
over for en finansiel forpligtelse uden loft. Det er derfor 
Kommissionens opgave at undersøge sagen og finde ud 
af, hvordan dette specielle problem kan løses, uden at 
det skader EF's fiskerflåde alvorligt. 
2.11.1. Optagelsen af en række nye fiskearter i bilag 
VI siges at være blevet hilst velkommen af de direkte 
berørte fiskeriorganisationer. ØSU har ikke fået noget 
direkte bevis for, at dette er tilfælde, eller at nogen af 
de anførte arter, bortset fra tunfisk, opfylder Kommis­
sionens kriterium om, at de skal være berørt af helt 
konkrete markedsvanskeligheder. Ikke desto mindre 
tøver ØSU med direkte at forkaste ethvert forslag, 
som kan være til gavn for en industrisektor, som for 
øjeblikket er i vanskeligheder, og som spiller en vigtig 
social og økonomisk rolle i mange af de mindre gunstigt 
stillede regioner. Det frygtes dog, at omkostningerne 
ved at efterkomme forordningerne i praksis vil opveje 
fordelene, og at der følgelig efter et stykke tid kun 
vil være meget få producentorganisationer, som aktivt 
deltager. 2.11.2. Endvidere må der sættes spørgsmålstegn ved 
optagelsen af følgende arter: 
— blåhvilling, i betragtning af de biologiske prognoser 
og den økonomiske situation, 
— de to tunfiskearter, på baggrund af ovenstående 
bemærkninger til forslagene om tunfisk, 
— rødtunge, da den har et veletableret marked og ikke 
skulle behøve økonomisk støtte fra EF, 
— skægtorsk og hestemakrel, som allerede har et EF-
marked, og derfor logisk skulle opføres i bilag I. 
2.11.3. På den anden side er brislinger, som fanges, 
ikke for at blive forarbejdet til fiskemel, som det hyp­
pigst sker, men for at blive røget med henblik på kon­
sum, ikke omfattet af nogen forordning, og det kunne 
være logisk at medtage dem i bilag VI. 
2.12. Det bemærkes, at sildeindustriens alvorlige 
problemer ikke nævnes med ét ord i disse forordnings-
ændringer. ØSU opfordrer Kommissionen til snarest 
muligt at overveje, hvorledes handelen med tredjelande, 
og især lande med en centraldirigeret økonomi, kan 
reguleres, således at den ikke skaber urentable prisni­
veauer i EF. 
2.13. ØSU noterer sig med forbavselse, at der in­
tetsteds i disse forordninger er blot den mindste omtale 
af en bestemt hastende foranstaltning, nemlig udvidel­
sen af det stikprøvebaserede klassificeringssystem for 
sild og makrel til også at omfatte sardiner, pilcharder 
og hestemakrel, og Kommissionen anmodes på ny om 
snarest muligt at overveje denne sag; hestemakrel bør 
medtages af to grunde. For det første er der hovedsage­
lig tale om selvklassificering, og for det andet praktise­
res systemet allerede i de to nyeste medlemslande. 
Måske bør det kombineres med en størrelsesmæssig 
begrænsning. 
2.14. Bilag VII skal tilpasses den nye toldnomenkla­
tur, så snart det er teknisk muligt, men dette må i intet 
tilfælde gå ud over de rettigheder, Spanien og Portugal 
har opnået i henhold til deres respektive tiltrædelses­
traktater. 
2.15. Hvad angår artikel 2, har ØSU allerede slået 
til lyd for bibeholdelsen af kompensationsydelsen og 
vedtagelsen af en alternativ budgetløsning og kan der­
for ikke acceptere ophævelsen af forordning (EØF) 
nr. 1196/76. 
Nr. C 319/40 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 11. 87 
2.16. Artikel 3 er helt urealistisk, hvad angår tidspla­
nen for forordningens ikrafttræden på grund af antallet 
af gennemførelsesbestemmelser, der skal skabes enighed 
om og offentliggøres, og man må også give industrien 
rimelig tid til at tilpasse sig. Det forhold, at såvel disse 
forordninger som en række producentorganisationer er 
nye, gør det under alle omstændigheder nødvendigt 
snarest muligt at fremlægge de påkrævede gennemførel­
sesforordninger. Måske burde man endda vente i tre år med at indføre 
de foranstaltninger, der ikke direkte forkastes i denne 
udtalelse. Dette ville gøre det muligt at foretage en 
nøjagtig beregning af fangsttallene og markedspris­
bevægelserne. Det kunne måske endda blive muligt at 
anvende mere generøse støttekriterier. 
Bruxelles, den 23. september 1987. 
Alfons MARGOT 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg