Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Bekæmpelse af skattesvig i det indre marked"

(2000/C 268/12)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 25. februar 1999 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om Bekæmpelse af skattesvig i det indre marked (Observatoriet for Det Indre Marked).

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Umberto Burani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 7. juni 2000.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 374. plenarforsamling af 12.-13. juli 2000, mødet den 13. juli, følgende udtalelse enstemmigt.

1. Indledning

1.1. Det Økonomiske og Sociale Udvalg har besluttet at undersøge fænomenet bedrageri til skade for EU's finansielle interesser; vedtagelsen af egnede foranstaltninger til bedrageribekæmpelse er et af de initiativer i Kommissionen, der har meget høj prioritet, både tids- og budgetmæssigt. Bedrageri, hvad enten det er inden for indirekte beskatning og punktafgifter eller i forbindelse med de forskellige støttepolitiker, skader ikke alene EU's finansielle interesser, det udgør også en hindring for det indre marked eller forvrider markedets regler, som bygger på gennemsigtighed og markedsmekanismernes frie spil. Denne undersøgelse er begrænset til nogle af de aspekter, der skader EU's finansielle interesser og samtidig forvrider konkurrencen på det indre marked. En grundig gennemgang af den omfattende dokumentation - ikke mindst UCLAF-beretningen for 1997 og den sammenfattende beretning, der blev forelagt Ministerrådet i Helsingfors i december 1999 - viser, at det er nødvendigt at etablere en grundlæggende ramme for den europæiske politik til bekæmpelse af bedrageri. ØSU mener, at det bør bidrage til arbejdet på dette område ved at fremlægge sine synspunkter, så de kan indgå i overvejelserne i Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet.

1.2. Bedrageri forekommer overalt, hvor der er udsigt til økonomisk gevinst i form af indtjening eller besparelser. Bedrageri er en brik i det økonomiske spil, som bruges uden moralske skrupler, og som det nærmest er umuligt at udrydde fuldstændigt. Selv i erkendelse af dette sætter regeringerne alle sejl til for at forebygge, kontrollere og bekæmpe bedrageri ved hjælp af lovgivning, regulering, efterforskning og retsforfølgelse.

1.3. I "gamle dage" kunne bedrageri, der typisk blev begået af enkeltpersoner, betragtes som et "naturligt" element i det økonomiske system, hvis omfang normalt var omvendt proportionalt med lovgivnings- og reguleringsstrukturernes styrke, kontrollernes effektivitet og sanktionernes afskrækkende virkning. Denne form for bedrageri er fortsat et element i systemet, og man kan registrere en vis stigende tendens: hertil bidrager den sorte økonomi, lempelsen af den fysiske kontrol og til en vis grad - som det vil fremgå senere - huller i EU-lovgivningen samt mangel på samordning af de nationale lovgivninger. Som følge af den organiserede kriminalitet har man især i de seneste ti år kunnet notere en foruroligende udvikling, der kan betragtes som "sygelig".

1.4. Med henblik på at beskytte EU's finansielle interesser har Kommissionen rettet fokus mod bedrageri i form af organiseret kriminalitet uden at tabe helheden af syne(1): "Både på indtægts- og på udgiftsområdet forekommer der organiseret kriminalitet. De internationale forbrydernetværk koncentrerer sig især om højt beskattede varer (cigaretter og alkohol), landbrugsprodukter, der har en høj værdi, eller hvor der er en stor prisforskel i forhold til verdensmarkedspriserne (oksekød, olivenolie og smør), og produkter fra tredjelande, som er omfattet af toldpræferenceordninger (fiskeriprodukter, tekstiler, elektroniske produkter og bilmotorer)."

1.5. ØSU baserer sin udtalelse på de samme præmisser, men anlægger en anden synsvinkel: Bedrageri - og mere specifikt skattesvig - er kun én af aktiviteterne inden for den organiserede kriminalitet, der opererer på tværs af sektorerne og beskæftiger sig med alle former for illegal virksomhed: narkotika, våben, illegal immigration, smugling, prostitution, falskmøntneri og forfalskning af andre betalingsmidler; de forskellige udbytter underkastes en afsluttende forbrydelse, nemlig hvidvaskning af penge. Det betyder, at bedrageribekæmpelse ikke må være et mål i sig selv, men derimod skal betragtes som ét af våbnene i kampen mod den organiserede kriminalitet. Bedrageribekæmpelse er med andre ord blot en enkelt brik i en mosaik, hvor opdagelsen af elementer under efterforskningen givet kan tjene til at afdække den enkelte illegale handling, men også skal bidrage til at gøre det muligt at rykke ondet op med rode: selve kriminaliteten.

2. Bedrageribekæmpelsens tilrettelæggelse

2.1. EU råder nu over en uafhængig tjeneste (OLAF, Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig), hvor man har samlet funktionerne fra Taskforcen for Koordinering af Svigbekæmpelse (UCLAF), som hører ind under Kommissionen. Der er den væsentlige forskel, at OLAF er helt uafhængig af Kommissionens tjenestegrene med hensyn til sine operationelle aktiviteter. OLAF har til opgave at gennemføre undersøgelser som led i bekæmpelsen af bedrageri, der skader EU's budget, både i medlemsstaterne (eksterne undersøgelser) og internt i EU's selvstændige institutioner og organer (interne undersøgelser). I forbindelse med de "eksterne" undersøgelser har kontoret status som en egentlig fiskal efterforskningstjeneste, hvis undersøgelser forberedes og gennemføres "i nært samarbejde mellem den eller de pågældende medlemsstater, Kommissionen og kontoret"(2).

2.2. Der er alligevel grænser for OLAF's indsats: OLAF intervenerer udelukkende, når myndighederne i en medlemsstat har indberettet et tilfælde af "svig" (og ikke blot en "uregelmæssighed"), og i så fald ganske vist selvstændigt, men ikke uafhængigt. Problemet er, at medlemsstaterne er forpligtede til at indberette alle formodede eller faktisk konstaterede tilfælde af uregelmæssigheder, herunder tilfælde af svig, men også efter OLAF's intervention er det op til de lokale retsmyndigheder at afgøre, om de konstaterede forhold skal betragtes som en simpel uregelmæssighed eller et tilfælde af svig. EU har således ikke nogen direkte aktionsmidler til at beskytte sine egne finansielle interesser - kun de nationale domstole har kompetence på området. Kommissionen er naturligvis interesseret i at inddrive sine tilgodehavender, hvad enten der er tale om svig eller simple uregelmæssigheder.

2.3. Vi står over for et indviklet og meget problematisk spørgsmål: UCLAF-beretningen for 1998 viser, at medlemsstaternes indberetninger ikke er tilstrækkeligt præcise til, at man kan foretage en foreløbig sondring mellem simple uregelmæssigheder og tilfælde af svig(3). For at få en juridisk holdbar definition skal man afvente de nationale retsmyndigheders udtalelse, og "der kan ofte forløbe lang tid" med denne proces(4).

2.4. Situationen er ikke bedre, når det drejer sig om at inddrive de beløb, der skyldes til EU-budgettet: på alle områder og for hver indtægtsform (egne traditionelle indtægter, EUGFL osv.) er der ifølge OLAF flere års forsinkelser, smølen af enhver art og ofte "manglende samarbejde"(5), uden at der gøres noget forsøg på at skjule det. I beretningen sættes der udtrykkeligt(6) spørgsmålstegn ved medlemsstaternes overholdelse af deres forpligtelser: Alene på området "egne indtægter" (det største område) indberettede kun 7 medlemsstater 44 sager, der blev betragtet som "uinddrivelige" i perioden 1989-1998, tal der må betragtes som utroværdige og tyder på en uacceptabel forsømmelighed eller det, der er værre.

2.5. Når vi taler om inddrivelse af midler, der tilkommer EU-budgettet, har vi et eksempel fra EUGFL, der ikke kræver nogen kommentarer: Af en samlet sum på 1651 mio. euro, der skulle inddrives som følge af de sager, der er opklaret i perioden 1973-1994 (en periode på tyve år!), var halvdelen (824 millioner) stadig ikke inddrevet ved udgangen af 1998. Tonen i beretningen er på én gang beklagende og truende: på den ene side fremføres det, at Kommissionens forsøg på at få medlemsstaterne til at rydde op i "fortidens synder" endnu ikke har båret frugt, på den anden side antydes det, at det - hvis situationen ikke ændrer sig - kan blive nødvendigt at debitere de langsomme medlemsstater de skyldige beløb, når de ikke kan påvise, at beløbene rent faktisk ikke kan inddrives. I den forbindelse skal det nævnes, at tallene for de udestående beløb er kunstigt høje som følge af manglende rettidig indberetning af virksomheders konkurs eller ophør: et klart eksempel på visse administrationers ineffektivitet.

2.6. De tal og data, der er anført i ovenstående punkter, bliver endnu mere sigende, hvis man ser på dataene for de uregelmæssigheder, der er indberettet i 1998: 5091 tilfælde, der tegner sig for et samlet beløb af 577 mio. euro, hvoraf mindst 20 % (i antal og værdi) på forhånd kan formodes at være svig. Hvis man til de tidligere tilfælde af svig lægger værdien af de aktuelle tilfælde og tager i betragtning, hvor langsommeligt og vanskeligt det er at inddrive de unddragne beløb, står man over for et fænomen, der - både kvantitativt og kvalitativt - antager foruroligende dimensioner.

2.7. ØSU vil gerne rette en henstilling til Kommissionen og Rådet: eftersom beretningen er et officielt dokument, har EU's borgere ret til at vide præcist, hvilke lande der tøver med at efterkomme deres forpligtelser, og hvor store beløb det drejer sig om; Europa-Parlamentet kunne drøfte spørgsmålet og bruge sin indflydelse til at forbedre medlemsstaternes moralske holdning til EU, et skridt som forekommer nødvendigt, hvis medlemsstaterne skal være troværdige, når de selv appellerer til borgernes gode moral.

2.8. Det forekommer indlysende, at OLAF's "eksterne aktiviteter" skal dække hele bedrageriområdet, uanset hvem der står bag; eftersom bedrageri er et udbredt og hyppigt fænomen inden for den organiserede kriminalitet, og Kommissionen udtrykker stor bekymring, må man imidlertid antage, at hovedindsatsen vil sigte mod netop dette område. Dette indtryk bekræftes, når man læser "Beskyttelse af Fællesskabernes finansielle interesser - Bedrageribekæmpelse - Arbejdsprogram 1998/1999" (KOM(1998) 278 af 6. maj 1998). OLAF bør derfor betragtes som en af de enheder, der medvirker til bekæmpelse af organiseret kriminalitet, selv om det er begrænset til bedrageri, der skader EU. Denne betragtning forekommer måske nok banal, men det vil fremgå af de kommende punkter, at den giver anledning til en række overvejelser om den europæiske politik for bekæmpelse af kriminalitet.

2.9. På topmødet i Dublin i december 1996 besluttede Det Europæiske Råd at nedsætte en gruppe på højt plan, som skulle udarbejde en samlet handlingsplan til bekæmpelse af organiseret kriminalitet med specifikke henstillinger, herunder en realistisk tidsplan for udførelsen af arbejdet. Gruppen fremlagde et program bestående af 30 forskellige initiativer, som blev vedtaget af Rådet på topmødet i Amsterdam den 28. april 1997(7). Der er tale om et meget detaljeret program, der indeholder et sæt stramme politiske retningslinjer og en række koordinerede aktioner, som tilsammen udgør en samlet handlingsplan, der især bygger på samarbejde mellem medlemsstaterne, Rådet, Kommissionen og Europol. Handlingsplanens eneste svaghed er, at den er for optimistisk med hensyn til tidsplanen for gennemførelsen: Størstedelen af de tredive påtænkte programmer skulle være fuldendt inden udgangen af 1998, og kun to havde udgangen af 1999 som måldato. Kun få af programmerne har overholdt den fastsatte frist og er blevet gennemført i praksis.

2.10. Handlingsplanen er alligevel meget værdifuld. I planen lægges der bl.a. vægt på det princip, at "skattesvig, der er knyttet til organiseret kriminalitet, (skal) behandles som enhver anden form for organiseret kriminalitet"(8). Derudover giver Det Europæiske Råd på ny udtryk for, at "Europol bør gives operationel kapacitet", Rådet beslutter selv at nedsætte en stående tværfaglig gruppe vedrørende organiseret kriminalitet, og det kræver, at hver medlemsstat skal "sørge for at have ét enkelt kontaktpunkt, der giver adgang til alle retshåndhævende myndigheder""for at lette kontakten til de andre medlemsstater, til Europol og til Kommissionen". Det var i 1997; to år senere, på topmødet den 15.-16. oktober 1999 i Tammerfors, opfordrede Det Europæiske Råd "Rådet til at give Europol den nødvendige støtte og de nødvendige ressourcer". Der er nu gået yderligere tredive måneder, uden at situationen har ændret sig mærkbart.

2.11. Nu rejser sig spørgsmålet, om den politik (eller rettere de politikker), der hidtil har været ført, er sammenhængende og logisk(e): Rådet (retlige anliggender) taler om bekæmpelse af organiseret kriminalitet via Europol, mens Rådet (økonomi og finans) også taler om kriminalitetsbekæmpelse, men kun i forbindelse med bedrageri, der skader EU's finanser. Hertil kommer, at Det Europæiske Råd (Tammerfors) blandt de prioriterede opgaver for Europol nævner "ungdoms- og bykriminalitet samt narkotikarelateret kriminalitet" og i den forbindelse helt glemmer, at OLAF har sat andre prioriteter, som Rådet selv har givet det blå stempel. Det forekommer indlysende, at der i hvert fald potentielt findes områder, hvor opgaver læsses på opgaver, hvor der sættes forskelligartede og "tomme" prioriteter uden nogen form for organisatorisk regulering: Rådet (retlige anliggender) nævner intetsteds OLAF, og Rådet (økonomi og finans) glemmer alt om Europol. Der tales aldrig om et samarbejde mellem de to organer, om udveksling af informationer, om fordeling af opgaver.

2.12. Hvis OLAF er en efterforskningstjeneste, omend inden for grænserne af dets institutionelle aktiviteter, bør OLAF have ret/pligt til at stå i forbindelse med de centrale nationale myndigheder (som i øvrigt endnu ikke findes i mange medlemsstater) og mulighed for at få informationer og bistand fra alle former for polititjenester, ikke kun på det finansielle område. OLAF gør sig prisværdige anstrengelser i den retning, og i nogle tilfælde lykkes det faktisk. Men de eksisterende regler tyder på, at ambitionerne ikke rækker længere end til at etablere organiske samarbejdsforbindelser til efterforsknings- og bekæmpelsestjenesterne på det finansielle område (told, momsmyndigheder ...). Det til trods for, at Kommissionen selv fremhæver forbindelsen mellem "finansiel" kriminalitet og andre former for kriminalitet: i 1997 identificerede UCLAF over 50 kriminelle organisationer, som "hengiver sig også til andre kriminelle aktiviteter"(9).

2.13. Forbindelserne mellem de forskellige aspekter af organiseret kriminalitet og behovet for koordinering på europæisk og nationalt plan mellem de forskellige efterforskningsorganer turde være selvfølgeligheder. På det praktiske plan støder gennemførelsen af konkrete, effektive foranstaltninger imidlertid på barrierer overalt: de nationale lovgivninger, mange instansers hægen om egne rettigheder, de nationale myndigheders tøven med at ændre "status quo" af frygt for politiske konsekvenser og meget andet. Resultatet er, at værdifulde år går tabt i kampen mod organiseret kriminalitet - hvad enten der er tale om bedrageri til skade for EU's finanser eller ej. Hver enkelt medlemsstat har sikkert gode grunde til forsinkelserne og den manglende effektivitet, men de europæiske borgere er mere og mere bekymrede over, at den organiserede kriminalitet vokser og breder sig som ringe i vandet. ØSU - der ser sig selv som talerør for civilsamfundet som helhed - noterer sig de resultater, der hidtil er opnået af dem, der arbejder i marken og kæmper mod oceaner af vanskeligheder, og kan kun rose dem for deres indsats. ØSU vil dog ikke undlade at opfordre de ansvarlige for EU's fremtid til at påse, at forsinkelserne, barriererne og den nationale egoisme fjernes hurtigst muligt med konkrete tiltag.

2.14. ØSU kan ikke give nogen opskrift på løsning af problemer, som eksperterne kun kender alt for godt, men nøgleordet må være en global kriminalitetsbekæmpelse, der - som nævnt - ikke må være begrænset til den organiserede kriminalitet alene. I den forbindelse spiller OLAF selvsagt en betydningsfuld rolle, og det vil styrke OLAF's indsats og gøre den mere effektiv, hvis der er mulighed for at handle i fællesskab med andre efterforskningsorganer inden for kriminalitetsbekæmpelse. Det skal imidlertid ikke være begrænset til europæisk plan, eftersom kriminalitet ikke kender nogen grænser: det er nødvendigt at forhandle sig frem til strukturerede forbindelser med Interpol og andre efterforskningstjenester på internationalt plan. Det skal tilføjes - også selv om dette spørgsmål er op til de enkelte medlemsstater - at man ikke altid gør sig klart, at et konkret samarbejde med de lokale instanser, både den offentlige administration og politiet, kan være særdeles nyttigt. Indsamling af informationer på stedet kan ofte gøres langt nemmere og billigere på "mikroplanet" end "oppefra".

2.15. Man skal dog ikke lade sig stemme pessimistisk af udsigterne: der er tegn på spontan bedring, idet visse nationale myndigheder begynder at indse, at fænomenet er globalt og kræver et struktureret samarbejde. Som et eksempel kan nævnes, at OLAF og den italienske antimafia-myndighed, DNA (Direzione Nazionale Antimafia), i februar 2000 undertegnede en samarbejdsprotokol, hvor det er fastsat, at de to organer skal udveksle informationer og data med henblik på at forebygge, efterforske, konstatere og bekæmpe illegale aktiviteter, men også med henblik på at kortlægge og inddrive illegale indtægter af sådanne aktiviteter.

3. Den juridiske og regulatoriske infrastruktur

3.1. På det lovgivningsmæssige og regulatoriske plan er en række konventioner, protokoller og ordninger vedtaget eller undervejs. Akterne vedrører gensidig bistand på told- og landbrugsområdet, beskyttelse af finansielle interesser i forbindelse med hvidvaskning af penge samt retligt samarbejde for at sikre en ensartet strafferetlig beskyttelse overalt i EU. Der findes altså i princippet en god lovgivningsmæssig og regulatorisk infrastruktur, som skulle kunne udgøre et europæisk værn mod bedrageri. Men den bedste løsning ville være at oprette et europæisk strafferetligt område i overensstemmelse med ånden i Rådets konklusioner fra topmødet i Tammerfors. En grundlæggende forudsætning for denne løsning er, at man opgiver national-egoistiske holdninger i erkendelse af, at Europas interesser bestemt er et offer værd.

3.2. På det praktiske plan forholder det sig radikalt anderledes. I perioden 1995-1997 har Rådet vedtaget to konventioner og to protokoller under den tredje søjle, som sigter på at beskytte EU's finansielle interesser. De indeholder den juridiske definition af "svig" og fastlægger vilkårene for retligt samarbejde og efterforskningssamarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen. På topmødet i Amsterdam fastsatte Rådet medio 1998 som frist for medlemsstaternes ratifikation; i "særberetning" nr. 8/98(10) noteres følgende med skuffelse: "Disse instrumenter vil imidlertid først kunne anvendes, når alle femten medlemsstater har ratificeret dem, men indtil nu har ingen medlemsstat ratificeret dem". På det seneste har nogle medlemsstater ratificeret dem, men situationen som helhed er ikke blevet mærkbart bedre.

3.3. Man kan kun beklage den nuværende situation: Rådet synes især optaget af at pleje sit eget image og fastlægge samarbejdsprincipper og ulastelige programmer for bekæmpelse af bedrageri og organiseret kriminalitet. Når de gode hensigter skal udmøntes i praksis, reagerer regeringer, parlamenter og nationale institutioner imidlertid med forbehold og forhalingsmanøvrer; denne modstand maskeres - med tvivlsom succes - bag juridiske spidsfindigheder, lovgivningsmæssig og bureaukratisk sendrægtighed, påståede organisatoriske hindringer og ikke mindst de forskelligartede nationale lovgivninger, som kun få synes villige til ændre, alt imens de bedyrer deres gode vilje. Det hele giver sig udslag i omfattende forsinkelser i en kamp, hvor de styrker, man vil bekæmpe, vinder terræn for hver dag, der går tabt. Dette er en uacceptabel situation, og ØSU må foreholde alle berørte parter deres ansvar, ikke mindst Kommissionen, som ufortøvet bør styrke sin rolle som "lovgivningens vogter" og gribe ind for at afhjælpe forsinkelser, der ofte synes at være rene forhalingsmanøvrer.

3.4. De central- og østeuropæiske ansøgerlandes førtiltrædelsesperiode udgør et særligt problem. Ud over at yde bistand til uddannelse inden for kriminalitetsbekæmpelse arbejder Kommissionen på at bane vejen for en lovgivningsmæssig og regulatorisk struktur, der svarer til EU's. Kommissionens indsats er prisværdig, men lige nu er der - generelt set - ingen synlige tegn på tilfredsstillende resultater i praksis. Når man taler realiteter, er der faktisk ikke noget, der tyder på, at finansielt bedrageri bekæmpes effektivt, eller at samarbejdet altid afvikles med overbevisning og effektivitet. Før landene optages, bør EU ud over de fastlagte parametre undersøge situationen med hensyn til organiseret kriminalitet i de enkelte ansøgerlande og effektiviteten i deres kriminalitetsbekæmpelsesstrukturer. Rækken af foranstaltninger, der skal lette optagelsen i EU, bør også omfatte personaleuddannelse; der sker allerede noget på det punkt, men initiativerne skal gennemføres som led i et omfattende program og understøttes med ressourcer, der står i et rimeligt forhold til initiativets betydning.

3.5. I forbindelse med bekæmpelse af bedrageri, der skader EU's finansielle interesser, hvad enten der er tale om organiseret kriminalitet eller ej, ønsker ØSU at påpege, at man med held kunne forbedre det retlige samarbejde og efterforskningssamarbejdet: medlemsstaterne bør frigøre sig fra konservative holdninger, som ofte blot tjener til at kamuflere et værn om nationale rettigheder, og betragte Kommissionen som en direkte berørt part, der er berettiget til at foretage undersøgelser og optræde selvstændigt som retspart, i det mindste i samarbejde med medlemsstaterne. Vi burde med andre ord lade os inspirere - i hvert fald i grove træk - af begrebet "federal crime" i USA. Desværre ser det ud til, at en løsning af den art er i modstrid med artikel 280 i Amsterdam-traktaten, hvor der kun tales om "samarbejde" mellem Kommissionen og medlemsstaterne: en vag formulering, som i praksis har vist sig lidet effektiv. På den nært forestående regeringskonference kunne man imidlertid tage dette spørgsmål op, om ikke andet så for at vise, at der - ud over de nationale interesser - også findes europæiske interesser, som det ikke kan overlades til de enkelte medlemsstater at beskytte.

4. Bedrageri inden for forskellige sektorer

4.1. Punktafgifter på tobak og alkohol

4.1.1. Bedrageri i sektoren for tobaksvarer, der er pålagt punktafgifter, sker normalt i form af smugling, som den organiserede kriminalitet har monopol på, idet der er tale om en kompliceret og stærkt forgrenet aktivitet, som kræver enorme ressourcer og et net af forbindelser, der er mindst lige så vidtrækkende som nettet i store multinationale virksomheder. Lige så omfattende er de ressourcer i form af ansatte, finansielle midler og undersøgelsesstrukturer, som medlemsstaterne afsætter til bekæmpelse af smugling. De samme overvejelser gør sig gældende med hensyn til alkohol, omend med visse nuanceforskelle og med den modificering, at bedrageri begået af enkeltpersoner fortsat spiller en vis rolle på dette område. Den mest nærliggende slutning - som Kommissionen er enig i - er, at fænomenet er mest mærkbart i de lande, der har det højeste beskatningsniveau, og det uanset hvor effektive midler der anvendes til at bekæmpe og forebygge bedrageri.

4.1.2. Det ville være interessant at kende totalen for de enkelte medlemsstaters omkostninger ved bekæmpelse af smugling og deres tab som følge af tobaks- og alkoholbrugernes afgiftsunddragelse og sammenholde denne total med totalen for det skatteprovenu, det lykkes at inddrive, og værdien af den afværgede smugling. Det drejer sig med andre ord om at beregne punktafgifternes nettobidrag til statsbudgettet. Beregningen er selvsagt vanskelig, måske ligefrem umulig set med matematiske øjne, fordi bekæmpelse af smugling ikke er begrænset til tobak og alkohol, men også omfatter en række andre kriminelle aktiviteter såsom våben- og narkotikahandel, menneskesmugling osv. Alligevel kunne visse medlemsstater selv på grundlag af tilnærmelsesvise tal overveje, om det er gavnligt for de offentlige finanser, at man fastholder et så højt beskatningsniveau og dermed tilskynder til bedrageri, der primært skader landet selv. De vil sandsynligvis indvende, at punktafgifterne især sigter mod at begrænse forbruget af alkohol og tobak, men det argument falder til jorden: de, der ryger og drikker, reducerer ikke deres forbrug, de tyer ganske enkelt til det sorte marked, der dermed styrkes.

4.1.3. I kampen mod cigaret- og alkoholsmugling synes samarbejdet mellem UCLAF/OLAF og de nationale myndigheder, også i visse tredjelande, at have båret mange frugter. Samtidig med, at man kun kan være glad for den succes, der kan noteres, opstår der imidlertid nye risici, som især må tilskrives de østeuropæiske mafiaorganisationer, der arbejder tæt sammen med mafiaen i EU-landene.

4.2. Landbrugsprodukter

4.2.1. Skattesvig i forbindelse med landbrugsprodukter antager forskellige former, som også kan udgøre en trussel mod forbrugernes sundhed (f.eks. mælkepulver, der ikke er beregnet som menneskeføde, forfalsket planteolie, oksekød af illegal oprindelse etc.). Det fremgår af beretningerne, at dette fænomen er meget udbredt og vanskeligt at kontrollere, især fordi landbrugsprodukter tegner sig for en stor del af både den interne samhandel og samhandelen med tredjelande. Hertil kommer, at faktorer som effektiv og hurtig transport samt grænsekontrollens afskaffelse gør det lettere at transportere varerne med falske eller ændrede dokumenter.

4.2.2. I forbindelse med landbrugsprodukter er det ikke altid den organiserede kriminalitet, der står bag. Der er dog ingen tvivl om, at der er tale om aktiviteter, hvor den enkelte operatør ikke på egen hånd kan iværksætte et bedrageri af større omfang. Bedrageriet må nødvendigvis begås i fællesskab af eksportør og importør samt mellemled, transportvirksomheder, forfalskere og til tider også producenter. For ØSU at se er det spørgsmålet, om de nationale lovgivninger ikke systematisk burde betragte denne form for bedrageri - og ikke kun inden for landbrugsprodukter - som en aktivitet, der udøves af en "forbrydersammenslutning". Kommissionen kunne gøre sig til talsmand for et sådant krav for at afskrække bedragerne, også selv om de ikke tilhører de traditionelle forbryderkredse.

4.2.3. ØSU vil gerne redegøre for en yderligere overvejelse, som næppe er irrelevant. Når man læser om de forskellige tilfælde af bedrageri, der er opdaget, falder man ofte over en fællesnævner: varerne flyttes fra et land til et andet, oplagres med falske dokumenter og videreforsendes derefter til forskellige destinationer, før de ankommer til det endelige forbrugsland. Transporten, oplagringen, forfalskningen og forskellige involverede mellemled medfører omkostninger, som de "hæderlige" varer ikke har. Hvis bedrageriet på trods af alt dette, også under hensyntagen til den gevinst, som forarbejdningen indbringer, stadig giver et tillokkende overskud, må man kunne konkludere, at der inden for landbrugsprodukter er en stor - måske for stor - diskrepans mellem produktionsprisen og den pris, forbrugerne betaler. Det kunne nok betale sig at undersøge dette spørgsmål nærmere.

4.3. Toldpræferenceordninger

4.3.1. Beretningerne for de senere år viser, at omfanget af bedrageri i forbindelse med toldpræferenceordningerne til fordel for tredjelande er steget, og det gælder både anvendelsen af falske eller ændrede oprindelseserklæringer og overtrædelse af arbejdsmarkedslovgivning eller antidumping- og miljøbeskyttelsesregler. De tilfælde, Kommissionen omtaler, vedrører produkter, der karakteriseres som "følsomme", f.eks. tekstiler, elektroniske produkter og fiskeriprodukter, men det må antages, at bedrageriet rammer stort set alle de produkttyper, der er omfattet af aftalerne.

4.3.2. Kommissionen anfører, at denne form for bedrageri medfører "nogle uacceptable konkurrenceforvridninger (...) ved at straffe de loyale aktører", og fremhæver, at Fællesskabets interesser ikke vil "kunne beskyttes, medmindre der med Kommissionens støtte sker en koordination af medlemsstaternes og de præferenceberettigede landes indsats". Så enkelt er det nu ikke, og denne løsning rører ved et ømt punkt, som er velkendt blandt operatørerne (og i øvrigt også fremhæves i beretningerne om de opdagede sager): eksportlandenes kontrol er ofte mangelfuld og til tider ligefrem ikke-eksisterende. Kommissionens beretning(11) er meget klar på det punkt: "Selv om Kommissionen har aftaler om administrativt samarbejde med alle de lande, der idømmes en toldpræference, fastsætter hvert land selv de nationale retsregler, der gælder for undersøgelser af de omtvistede transaktioner. Under indsamlingen af beviser er Fællesskabets efterforskere i høj grad afhængige af eksterne forhold, som f.eks. de politiske eller kommercielle interesser, det lokale retssystems effektivitet, lokaladministrationernes effektivitet og velvillighed."

4.3.3. Kommissionen kan umuligt have fremsat så alvorlige udtalelser uden at have belæg for dem; ØSU henstiller indtrængende, at der vedtages straffeforanstaltninger for de lande, der nyder godt af præferenceordninger og udnytter dem til at dække over bedrageri eller endog til selv at begå bedrageri.

4.4. Bedrageri i forbindelse med den fælles landbrugspolitik

4.4.1. Det mest foruroligende fænomen på dette område er, at der inden for den fælles landbrugspolitik findes talrige tilfælde af misbrug, hvor bedrageriet er "mere diffust og kommer en lang række aktører til gode, der begår uregelmæssigheder og herigennem skader Fællesskabets budget". De tilfælde, der opdages, udgør givetvis kun en beskeden del af det samlede bedrageri; en effektiv overvågning forudsætter medlemsstaternes fulde samarbejde og en direkte og effektiv kontrolindsats på nationalt plan.

4.4.2. Man får indtryk af, at medlemsstaternes kontrol ikke altid er lige effektiv: på den ene side forudsætter det store antal aktører, der involveret, at der anvendes administrative og statistiske midler samt folk på stedet - det vil sige, at der skal anvendes betydelige, omkostningskrævende ressourcer. På den anden side er vi her inde på et politisk ømtåleligt område, og hvis man ser på de sager, der når frem til offentligheden, må man antage, at myndighederne til tider er yderst forsigtige med at træffe repressive foranstaltninger. Det viser sig ofte vanskeligt at pålægge økonomiske sanktioner, og disse virker ofte ikke tilstrækkeligt afskrækkende. Kommissionen og Rådet bør derfor undersøge mulighederne for at vedtage mere afskrækkende foranstaltninger, som går så vidt som til at fratage de skyldige muligheden for at opnå støtte fremover. Her står vi over for det grundlæggende spørgsmål, om procedurerne for anmodning om og tildeling af støtte ikke kunne revideres, så det bliver vanskeligere at begå bedrageri. Som tingene forholder sig, ser det ud til, at selv de mindst kløgtige aktører er i stand til at omgå reglerne.

4.4.3. Ovenstående bekræftes faktisk af en særlig form for bedrageri på landbrugsområdet, nemlig bedrageri over for EUGFL, Udviklingssektionen. Disse tilfælde af bedrageri omtales ikke så meget på grund af deres omfang, men fordi de beviser, at der bedrages på alle områder, hvor procedurerne er uhensigtsmæssige. I Kommissionens beretning fra 1997(12) fremføres det, at en "undersøgelse af alle de finansieringsprojekter", der er iværksat under EUGFL, Udviklingssektionen, viste, at "der systematisk var begået dokumentfalsk med overfaktureringer og udstedelse af fiktive regninger...". Konklusionen er, at "bedrageriet blev yderligere gjort lettere ved, at der var svagheder i de procedurer, som man fulgte i Kommissionens tjenestegrene". ØSU mener, at dette forhold er meget karakteristisk, og at udtalelsen gælder en lang række andre områder. Der er derfor behov for en indgående revision af procedurerne og kontrolforanstaltningerne i alle sektorer, hvor der ydes EU-midler under en eller anden form.

4.5. Momsbedrageri

4.5.1. Moms er uden tvivl det mest udbredte bedrageriområde på alle niveauer, både blandt enkeltaktører (mikrounddragelse), blandt virksomheder uanset deres størrelse og endelig inden for den organiserede kriminalitet, hvor der begås systematisk bedrageri med sofistikerede midler. Endelig skal der også tages højde for værdien af den sorte økonomi, der i sagens natur unddrager sig enhver form for beskatning. Dette skader EU's økonomiske interesser og i langt højere grad medlemsstaternes, dels på grund af den andel af momsen, der tilkommer dem, og dels fordi momsbedrageriet næsten systematisk er kædet sammen med unddragelse af direkte skatter. Det er praktisk taget umuligt at måle unddragelsens omfang, hvilket har betydelige følgevirkninger: alle statistikker om den nationale produktion, samhandelen inden for EU og EU's samhandel med omverdenen må betragtes som forvredne, fordi der mangler pålidelige data om de nævnte fænomeners faktiske størrelse. Momsbedrageriet er således langt den vigtigste form for bedrageri, både med hensyn til omfang og værdi, og den form for bedrageri, der skader det indre marked mest.

4.5.2. Til den skade, bedrageriet forvolder i form af tabt skatteprovenu, skal man lægge omkostningerne ved efterforskning og bekæmpelse, som i alle medlemsstater lægger beslag på uhyre ressourcer; det er meget vanskeligt at vurdere resultaterne, da det ikke er muligt at fremskaffe kvantitative data om skatte- og afgiftsunddragelsen i dens fulde omfang. Nogle statistiske data er imidlertid meget sigende: ifølge en beretning(13) fra Kommissionen er der 24 mio. afgiftspligtige personer i Fællesskabet, som tilsammen indsender ca. 100 mio. momsangivelser om året. Hver afgiftspligtig person indsender altså i gennemsnit ca. fire momsangivelser om året (der er sandsynligvis tale om sammenhængende periodiske angivelser, og ikke om enkelttransaktioner). Det skønnes, at 30000 ansatte i skatte- og afgiftsforvaltningerne beskæftiger sig med momskontrol; det ville ifølge beretningen tage 40 år at kontrollere angivelserne fra alle afgiftspligtige; informationerne indsamles og opbevares, men bruges ikke til kontrolformål på grund af manglende ressourcer.

4.5.3. ØSU er i færd med at udarbejde en udtalelse om samhandelen inden for EU. I den forbindelse kan det konstateres, at afskaffelsen af grænsekontrollen utvivlsomt har bidraget til at øge omfanget af skattesvig, som allerede var stort, mens der var grænsekontrol. En anden faktor er den stadige vækst i trafikken på vore veje, jernbaner og vandveje. Ud over indgreb på stedet har Kommissionen og medlemsstaterne i høj grad forbedret den administrative og statistiske kontrol, idet der er indført avancerede informationssystemer og systemer til samkørsel af de nationale dataindsamlingssystemer. De administrative kontrol- og informationsudvekslingssystemer - som generelt omfatter alle former for skattesvig - er omtalt nedenfor i punkt 5.1, 5.2 og 5.3. På trods af alle vedtagne foranstaltninger har man imidlertid indtryk af, at problemerne med momsunddragelse langt fra er løst.

4.5.4. Den midlertidige momsordning skal ifølge Kommissionens forslag ændres til en definitiv ordning, som indebærer momsopkrævning i oprindelseslandet med efterfølgende fordeling mellem destinationslandene. ØSU har udtalt sig om dette forslag i en tidligere udtalelse(14). Set ud fra et rent bedrageribekæmpelsessynspunkt (uden at inddrage andre overvejelser) ville systemet efter nogles (men ikke alles) mening udmærke sig ved at lette kontrollen (som skulle gennemføres ved kilden), men det bekæmper ikke unddragelse i forbindelse med "sort arbejde" eller den sorte økonomi.

4.5.5. Bekæmpelsen af momsunddragelse er altså stadig et konkret problem, og de vedtagne foranstaltninger har ikke vist sig at være effektive, tværtimod. Det er nok nødvendigt, at den hidtidige politik på området tages op til en grundig revision uden vaklen og fordomme, omend man ikke skal gøre sig nogen illusioner om at finde en "mirakelkur". En sådan gennemgang kunne tage udgangspunkt i det faktum, at afskaffelsen af de indre grænser nok har givet borgerne et "synligt bevis" på, at vi langt om længe har tilvejebragt det indre marked, men samtidig har grænseafskaffelsen frataget medlemsstaterne et effektivt kontrol- og afskrækningsmiddel.

4.5.6. Man bør derfor gennemføre langt flere kontroller på stedet. I dag er kontrol nærmest et sjældent og episodisk fænomen, hvilket delvist skyldes indskrænkningen af toldpolitiets styrker og nok også delvist, at man ikke ønsker at skabe hindringer og forsinkelser for godstransporten og trafikken i al almindelighed. Det er derfor nødvendigt at genoptage nogle af de tidligere strategier i en revideret form, som er tilpasset nutidens behov: tilvejebringelse af egnede områder til godskontrol på vejene, hurtige kontrolprocedurer inden for jernbane- og lufttransport og især anvendelse af passende ressourcer - både personalemæssige og teknologiske, så der kan foretages hyppig kontrol under transporten eller i forbindelse med godsets oplagring. Det er klart, at de traditionelle kontrolmetoder vanskeligt lader sig anvende, men det kunne måske være hensigtsmæssigt at undersøge muligheden for at anvende innovationer i forbindelse med godstransporten, som f.eks. "telepass", der i dag bruges ved betaling af motorvejsafgifter.

4.5.7. Kontrolomkostningerne, der bæres af medlemsstaterne, burde dog ikke være en hindring for bedrageribekæmpelsen. Det bør undersøges, hvorfor personalet er udsat for særligt store fysiske risici i forbindelse med skattesvig, og hvordan man kan bekæmpe vold på forskellige planer. Medlemsstaterne skal afsætte flere kræfter og ressourcer til personalets sikkerhed.

4.5.8. Endelig vil ØSU gerne tilføje en bemærkning, der strengt taget ikke falder inden for rammerne af denne udtalelse. Hvis momsområdet tegner sig for størstedelen af den skattesvig, der begås, må der være en grund til det. Ud over, at det er nødvendigt at revidere beskatningssystemerne, må man også spørge sig selv, om man ikke bør tage beskatningsmetoden op til overvejelse. ØSU hverken kan eller vil anvise løsninger på problemet, men det er givet, at de hidtidige løsninger har vist sig at være "mangelfulde" i en grad, der ligger meget langt fra det acceptable.

5. Informationssystemer til kontrol og bekæmpelse

5.1. På edb-området findes der forskellige informations- og/eller kommunikationssystemer:

- TIS - toldinformationssystemet: relevant for toldtjenesterne og handel med landbrugsprodukter; medlemsstaternes kompetente myndigheder har adgang til databasen og skal respektere "oplysningernes fortrolige karakter og garantere beskyttelsen af personoplysninger".

- SCENT/TIS - Et elektronisk meddelelsessystem for toldefterforskningsafdelinger, havne og lufthavne; anvendes til udveksling af oplysninger, men er ikke et dataindsamlingssystem. Oplysningerne, der er af rent administrativ karakter, opbevares kun i TIS-databasen i den periode, hvor de bruges i det praktiske arbejde.

- SCENT (afgifter) - Som det foregående, men inden for moms og punktafgifter.

- NSTI - det nye informatiserede forsendelsessystem: for forsendelser under transitordningen (under etablering).

- EWS - Early Warning System (det tidlige varslingssystem): for udveksling af præventive oplysninger om transittrafik.

5.2. Der er et fællestræk ved disse systemer: der er ikke adgang for alle kompetente organer inden for efterforskning og bekæmpelse, og spørgsmålet om beskyttelse af personoplysninger rejser bekymringer, som ØSU finder overdrevne og kontraproduktive. Denne beskyttelse er meget relevant, når det gælder ærlige borgere og ligeledes tredjeparters adgang til oplysningerne, men det kan ikke være et gyldigt argument, når der er tale om myndigheder, der bekæmper forbrydelser, og som under alle omstændigheder er underlagt tavshedspligt. Man får det indtryk, at beskyttelse af personoplysninger er et emne, der næsten automatisk bringes på bane - og uden nærmere uddybning.

5.3. Hvert enkelt af de eksisterende systemer har givetvis sin berettigelse inden for den sektor, hvor systemet anvendes, men efter ØSU's opfattelse synes der at mangle et overblik over problemet. Det er naturligvis nødvendigt at bekæmpe bedrageri til skade for EU's (og medlemsstaternes) finansielle interesser, og dette forudsætter adgang til informationssystemer, der er egnede til at forebygge og bekæmpe bedrageri, men det er lige så klart, at problemets kerne er at identificere og ramme bagmændene bag bedrageri og andre kriminelle aktiviteter, uanset deres aktionsfelt. Sagt med andre ord: den mest farlige og mest relevante form for bedrageri er den, der begås af organiserede forbrydere, som ofte opererer på alle felter, også uden for det skattemæssige område; hovedformålet med bekæmpelsen er at uskadeliggøre forbryderne, ikke at afdække de enkelte tilfælde af bedrageri. Dette betyder ikke, at man blot skal lukke øjnene for tilfælde af bedrageri, der begås af enkeltpersoner, det være sig små eller store: hvis man samler systemerne og gør dem tilgængelige for alle kompetente instanser, er chancen for succes meget større. Det forhold, at et bedrageri begås af et "enkeltstående individ" gør det faktisk umuligt at operere under "dække" af en organisation.

6. Samarbejdet mellem EU og medlemsstaterne

6.1. Det er altså nødvendigt, men ikke tilstrækkeligt, at der samarbejdes mellem EU- og nationale myndigheder inden for samme område; der er behov for et snævert, uforbeholdent samarbejde med de retslige og efterforskningsmæssige polititjenester på EU-plan (og om muligt på verdensplan). Der er ikke noget nyt ved dette princip, som gang på gang fremhæves i Kommissionens beretninger, der i øvrigt ikke henviser til basisteksten, nemlig Rådets handlingsprogram, som er nævnt ovenfor i punkt 2.3. I handlingsprogrammets punkt 12 understreger Rådet "behovet for at udvikle et tættere samarbejde på nationalt plan mellem skattemyndighederne og de retshåndhævende myndigheder", mens det i punkt 10 giver udtryk for, at "Europol bør gives operationel kapacitet", og at dette organ "snarest muligt" bør "medvirke til ... indsamling og udveksling af oplysninger" (mellem medlemsstaterne og Kommissionen).

6.2. Kravet om en fælles (eller koordineret) indsats fra finans- og politimyndighedernes side på både nationalt og europæisk plan er således en politisk retningslinje fra Rådet, som Rådet (retlige og indre anliggender) bekræftede så sent som på mødet den 4. oktober 1999, men som i øvrigt synes at vække alt for svag genklang i forskellige medlemsstater, der tilsyneladende ikke forstår, at det haster med at omsætte ordene til handling. I henstilling nr. 2 i den detaljerede del af handlingsplanen fra 1997 hedder det: "Hvis en ordning ikke allerede findes, bør medlemsstaterne og Kommissionen indføre eller identificere en ordning for indsamling og analyse af data, der er således indrettet, at den kan give et billede af den organiserede kriminalitet i medlemsstaterne og hjælpe de retshåndhævende myndigheder i bekæmpelsen heraf." Ansvaret for dette tiltag, der skulle være gennemført i midten af 1998, hviler på medlemsstaterne, Rådet, Europol og Kommissionen i fællesskab. På Rådets møde i oktober 1999 blev tiltaget nævnt blandt de målsætninger, der ikke er nået endnu.

6.3. I Rådets handlingsprogram påpeges det, at der er behov for et "helhedssyn", men man glemmer at nævne UCLAF (som det hed, da handlingsprogrammet blev vedtaget, nu omdannet til OLAF) som en af de instanser, der bidrager til kriminalitetsbekæmpelsen; det er også påfaldende, at der i OLAF's konstitutionsgrundlag ikke henvises specifikt til forbindelser eller samarbejde med Europol eller med de instanser, der bekæmper hvidvaskning af penge. Man får mistanke om, at den traditionelle politiånd stadig trives i visse kredse, idet man altid har trukket en skarp linje mellem afdelinger for "almindelig kriminalitet" og afdelinger for "finansiel kriminalitet" (herunder skattesvig i bred forstand), idet hvert enkelt område betragtes som forskellige, adskilte statstjenesters enemærker.

7. Konklusioner

7.1. Det er næppe nødvendigt endnu en gang at understrege de skader, som bedrageri påfører det indre marked: konkurrenceforvridninger, mangel på pålidelige data, skrupelløse aktører uden erhvervsmoral på markedet. En total udryddelse af bedrageri - eller, hvis vi skal være realistiske, i hvert fald en begrænsning til det uundgåelige "naturlige element" i økonomien - er en opgave, som Kommissionen synes at gå ind i med overbevisning, men desværre med midler, der ofte giver indtryk af ikke at være finjusteret efter det endelige og mest fornemme mål: at tage fat om ondets rod, dvs. bekæmpe den organiserede kriminalitet - uden at man af den grund forsømmer at bekæmpe bedrageri, der begås af enkeltpersoner. Især bør Kommissionen udvise større beslutsomhed og fasthed, når den forsvarer sine egne interesser - som i sidste instans også er de europæiske borgeres interesser - over for alle parter, om nødvendigt også over for medlemsstaterne. I praksis skal strategien til bekæmpelse af bedrageri balancere mellem kravet om et indre marked uden hindringer og beskyttelsen af EU's finansielle interesser.

7.2. ØSU mener i øvrigt, at hovedansvaret påhviler medlemsstaterne. Et effektivt og helhjertet samarbejde på europæisk plan forudsætter nemlig, at hver enkelt medlemsstat koordinerer sin politik for kriminalitetsbekæmpelse på nationalt plan. De største vanskeligheder med at føre en global politik synes imidlertid at være at finde i Rådet: Rådet (økonomi og finans) beskæftiger sig til stadighed med bedrageribekæmpelse (hvad enten der er tale om organiseret kriminalitet eller ej), mens Rådet (retlige og indre anliggender) især beskæftiger sig med kriminalitetsbekæmpelse, men selv om dette råd til stadighed peger på behovet for et samarbejde mellem og med medlemsstaterne, glemmer det at tilvejebringe en mekanisme for samarbejde mellem de organer, som Rådet selv har etableret.

7.3. I sin gennemgang af situationen har ØSU ikke omtalt problemet med varemærkeforfalskning og piratvirksomhed, som det har udtalt sig om ved en tidligere lejlighed(15); ØSU har heller ikke omtalt hvidvaskning af penge, et stort emne, der også er behandlet i en nylig udtalelse(16). Her skal det kun påpeges, at hvidvaskning af penge meget ofte er slutfasen, hvor udbyttet af alle former for kriminalitet omdannes, og at identificeringen af hvidvaskerne kan danne udgangspunkt for optrævling af kriminelle organisationer af enhver art, inklusive de organisationer, hvis aktiviteter skader EU's finanser. Netop derfor er det nødvendigt at etablere konkrete forbindelser mellem OLAF og de efterforskningsorganer, der beskæftiger sig med hvidvaskning af penge.

7.4. ØSU vil endvidere gøre opmærksom på et aspekt, der ikke er behandlet her, fordi ØSU(17) allerede har behandlet det i en tidligere udtalelse, men som alligevel er meget vigtigt: bedrageribekæmpelsen kan føre til en betydelig reduktion i omfanget af sort arbejde, der i denne forbindelse ikke kun skader EU's og medlemsstaternes finansielle interesser, men også forvrider konkurrencen på det indre marked og - paradoksalt nok - skaber arbejdsløshed.

7.5. I denne udtalelse har ØSU fokuseret på bekæmpelse af bedrageri, der begås som led i organiseret kriminalitet, men ØSU er ikke blind over for, at bedrageri begået af enkeltpersoner og virksomheder også vejer tungt og skal bekæmpes med samme ildhu. Det skal også erindres, at der på den ene side er behov for en omfattende, langsigtet indsats for at genskabe borgernes samfundsmæssige ansvarsfølelse, og at det på den anden side er nødvendigt, at de vedtagne foranstaltninger står i et rimeligt forhold til de omkostninger og byrder, de påfører de ærlige økonomiske aktører. Det indre marked må ikke udvikle sig til en "politistat", men skal fungere på grundlag af enkle, rationelle regler, en effektiv, men ikke overdreven kontrol og fornyet tillid til institutionerne.

7.6. Det Økonomiske og Sociale Udvalg anbefaler derfor, at der iværksættes politiske tiltag på følgende områder:

- skyldige beløb debiteres forsømmelige medlemsstater (punkt 2.5.);

- det offentliggøres, hvilke lande der ikke efterkommer deres forpligtelser, og hvor store beløb det drejer sig om (punkt 2.7.);

- Europol gives operationel kapacitet, den nødvendige støtte og de fornødne ressourcer (punkt 2.10.);

- forsinkelser, barrierer og national egoisme fjernes hurtigst muligt med konkrete tiltag (punkt 2.13.);

- det er nødvendigt at forhandle sig frem til strukturerede forbindelser mellem OLAF på den ene side og Interpol og andre efterforskningsorganer på verdensplan på den anden side (punkt 2.14.);

- der bør oprettes et europæisk strafferetligt område (punkt 3.1.);

- Kommissionens rolle som "lovgivningens vogter" bør styrkes (punkt 3.3.);

- EU bør undersøge situationen med hensyn til organiseret kriminalitet i de enkelte ansøgerlande og effektiviteten i disses kriminalitetsbekæmpelsesstrukturer (punkt 3.4.);

- det retlige samarbejde og efterforskningssamarbejdet bør forbedres, idet man lader sig inspirere af begrebet "federal crime" i USA (punkt 3.5.).

ØSU anbefaler også konkrete tiltag mod bedrageri på områder som punktafgifter på tobak og alkohol, landbrugsprodukter, præferenceordninger, den fælles landbrugspolitik og moms, og der peges på betydningen af informationssystemer til kontrol og håndhævelse.

Bruxelles, den 13. juli 2000.

Beatrice Rangoni Machiavelli

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) KOM(1998) 276 af 6. maj 1998, "Beskyttelse af Fællesskabernes finansielle interesser - Bedrageribekæmpelse - Årsberetning for 1997", indledningen. Fænomenet omtales flere steder i årsberetningen for 1998 (KOM(1999) 590 endelig udg.) af 17. december 1999.

(2) KOM(1998) 717 - 98/0329 (CNS) af 1. december 1998, begrundelsens punkt 5.

(3) Jf. beretningens punkt 1.1.

(4) Jf. beretningens punkt 1.2.

(5) Jf. beretningens punkt 1.5.1.

(6) Jf. beretningens punkt 1.5.1.

(7) Handlingsplan til bekæmpelse af organiseret kriminalitet, EFT C 251 af 15.8.1997.

(8) Jf. handlingsplanen, afsnit II, politiske retningslinjer, nr. 12.

(9) Jf. årsberetningen fra 1997 (se fodnote 1), punkt 2.1, side 17.

(10) Særberetning nr. 8/98 om de tjenester i Kommissionen, der er ansvarlige for bekæmpelse af svig, EFT C 230 af 22.7.1998.

(11) Kommissionens beretning, punkt 2.2.1.

(12) KOM(1998) 276 af 6. maj 1998, punkt 2.2.3.2, side 33.

(13) Beretning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet - Tredje rapport i henhold til artikel 14 om gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 218/92 af 27. januar 1992 om administrativt samarbejde inden for området indirekte skatter (MOMS) - KOM(2000) 28 endelig udg. af 28.1.2000, punkt 5.5.

(14) EFT C 296 af 29.9.1997.

(15) EFT C 116 af 28.4.1999.

(16) EFT C 75 af 15.3.2000.

(17) ØSU's udtalelse CES 63/99 af 27.-28. januar 1999 om Kommissionens meddelelse om sort arbejde - EFT C 101 af 12.4.1999.