BERETNING FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET om den makrofinansielle bistand til tredjelande i 1994 (95/C 357/01)

INDHOLD

Side

I. BAGGRUND . 3

1. Indledning . 3

2. Den makrofinansielle bistand i 1994 . 4

II. ALBANIEN . 25

1. Indledning . 25

2. De makroøkonomiske resultater . 25

3. Strukturreformer . 26

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand . 27

III. ALGERIET . 28

1. Indledning . 28

2. De makroøkonomiske resultater . 29

3. Strukturreformer . 29

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand . 30

IV. DE BALTISKE STATER . 31

1. Indledning . 31

2. Den seneste økonomiske udvikling . 31

Estland . 31

Letland . 32

Litauen . 33

3. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand . 34

V. BULGARIEN . 34

1. Indledning . 34

2. De makroøkonomiske resultater . 35

3. Strukturreformer . 36

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand . 37

VI. MOLDOVA . 37

1. Indledning . 37

2. De makroøkonomiske resultater . 38

3. Strukturreformer . 39

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand . 39

VII. RUMÆNIEN . 40

1. Indledning . 40

2. De makroøkonomiske resultater . 41

3. Strukturreformer . 42

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand . 43

VIII. SLOVAKIET . 43

1. Indledning . 43

2. De makroøkonomiske resultater . 44

3. Strukturreformer . 45

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand . 47

IX. UKRAINE . 47

1. Indledning . 47

2. De makroøkonomiske resultater . 48

3. Strukturreformer . 49

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand . 49

I. BAGGRUND

1. Indledning

Makrofinansiel bistand fra Fællesskabet, der oprindeligt var tænkt som en EU-intern betalingsbalancestøtte, er siden 1990 blevet ydet til tredjelande, primært landene i Central- og Østeuropa, til støtte for deres økonomisk-politiske reformer. Disse lande stod ved starten af omstillingen til markedsøkonomi over for nogenlunde de samme problemer:

- Omkostningerne i forbindelse med de første skridt i retning af reform, liberalisering og stabilisering var enorme; navnlig indebar ønsket om at indføre én valutakurs og gøre den nationale valuta konvertibel i de løbende betalinger på et tidligt stadium i reformprocessen, at landenes valutareserver måtte forhøjes; visse af landene var desuden tynget af en betragtelig offentlig gæld, som de havde arvet fra det tidligere styre.

- Ud over de behov, der var en følge af omstillingen, stod de central- og østeuropæiske lande over for yderligere eksterne påvirkninger: konsekvenserne af Golfkrigen, herunder embargoen, som havde særligt alvorlige følger for bl.a. den bulgarske økonomi, det dramatiske sammenbrud i COMECON-handelssystemet, der var baseret på en statsdirigeret vareudveksling til kunstige priser, og senere virkningerne af handelsembargoen mod Serbien-Montenegro.

- De disponible beløb fra de internationale finansieringsinstitutioner - primært IMF og Verdensbanken - var utilstrækkelige.

- Der var stort set ingen pengestrøm fra den private sektor på grund af dens forholdsvis ringe viden om de pågældende økonomier og den store usikkerhed, der prægede de første stadier af reform- og omstillingsprocessen.

Det var på denne baggrund, at Fællesskabet besluttede at yde makrofinansiel bistand til landene i området som et supplement til finansieringen fra de internationale finansieringsinstitutioner. Det blev også besluttet, at Europa-Kommissionen som led i den bistandskoordinering, der blev aftalt mellem 24 industrilande (G-24) som en hjælp til de central- og østeuropæiske lande, skulle formå andre bidragydere til at yde en tilsvarende bistand til de økonomiske programmer, som landene gennemførte efter aftale med IMF og Verdensbanken.

I begyndelsen af 1991 blev der på Kommissionens initiativ aftalt et sæt af principper mellem G-24, som siden har tjent som retningslinjer for den makrofinansielle bistand fra EU/G-24; transaktionerne er følgelig sket efter følgende principper (1):

i) ekstraordinær karakter: al bistand ydes på grundlag af en streng vurdering af hver sag for sig. Bistanden ophører, når modtagerlandet i fuldt omfang kan opnå finansiering fra de internationale finansieringsinstitutioner og private finansieringskilder

ii) komplementaritet: den grundlæggende forudsætning for bistanden er et omfattende resterende eksternt finansieringsgab, der ligger ud over støtten fra IMF og andre multilaterale institutioner, på trods af omfattende økonomiske stabiliserings- og reformprogrammer

iii) betingelser: bistanden frigives normalt i flere successive rater, der først udbetales, når en række makroøkonomiske præstations- og strukturtilpasningskriterier, der tager udgangspunkt i økonomiske programmer aftalt mellem modtagerlandet og IMF, er opfyldt:

Et stort antal støttetransaktioner af denne art fra EU og G-24 fandt sted i perioden 1990 1993 og omfattede de fleste central- og østeuropæiske lande, der kan komme i betragtning til støtte fra G-24 (tabel 1):

- Den første makrofinansielle bistand fra Fællesskabet til fordel for et tredjeland går tilbage til februar 1990, hvor Rådet besluttede at yde Ungarn et 5-årigt lån på 870 mio. ECU til støtte for landets bestræbelser på at få bugt med dets stukturtilpasningsproblemer i forbindelse med et stand by-arrangement med IMF.

- I 1991 vedtog Rådet fire nye afgørelser om ydelse af finansiel bistand til lande i Central- og Østeuropa til et beløb på i alt 1 220 mio. ECU, nemlig 375 mio. ECU til Tjekkoslovakiet, 290 mio. ECU til Bulgarien, 375 mio. ECU til Rumænien og yderligere 180 mio. ECU til Ungarn. (2).

- Sidst i 1992 vedtog Rådet endnu en serie fællesskabsstøtteforanstaltninger til fordel for landene i Central- og Østeuropa til et beløb på i alt 480 mio. ECU, der omfattede et yderligere lån på 110 mio. ECU til Bulgarien, et yderligere lån på 80 mio. ECU til Rumænien, et lån på 220 mio. ECU til de baltiske stater (40 mio. ECU til Estland, 80 mio. ECU til Letland og 100 mio. ECU til Litauen) og en gavebistand på 70 mio. ECU til Albanien (3).

Rådet vedtog i 1991 at yde to andre fællesskabslån, dog nu til fordel for lande uden for Central- og Østeuropa. Som led i Fællesskabets støtte til lande i Middelhavsområdet, der havde mærket følgerne af Golfkonflikten, ydede Rådet således i juli 1991 et lån på 160 mio. ECU på fordelagtige vilkår til Israel. I september 1991 blev det desuden besluttet at yde et mellemfristet lån på 400 mio. ECU til Algeriet som en hjælp til at bære landet igennem de politiske og økonomiske reformer, der var i gang (4).

2. Den makrofinansielle bistand i 1994

I 1994 ydede Fællesskabet makrofinansiel bistand til en række lande i Central- og Østeuropa, de nye uafhængige stater i den europæiske del af det tidligere Sovjetunionen og lande i Middelhavsområdet til et beløb på 620 mio. ECU (tabel 1).

Nye lånetransaktioner til lande i Central- og Østeuropa omfattede et yderligere lån på højst 125 mio. ECU til Rumænien, et yderligere lån på højst 35 mio. ECU til Albanien og et lån på højst 130 mio. ECU til Den Slovakiske Republik. Endvidere blev et lån til Bulgarien, som blev tildelt i 1992, men ikke kunne udbetales på grund af ringe makroøkonomiske resultater i 1993, reaktiveret i 1994 i forbindelse med fremlæggelsen af et nyt økonomisk program. Som i de foregående år blev alle disse initiativer taget som led i en finansieringspakke fra G-24 som supplement til finansiering ydet af de internationale finansieringsinstitutioner. Alt i alt blev der anmodet om ekstraordinær finansiel bistand fra G-24 til et beløb på 977 mio. US $, hvoraf Fællesskabet bidrog med ca. halvdelen (hvilket bragte de samlede anmodninger om bistand fra G-24 siden 1991 op på 4,3 mia. US $, se tabel 2).

Lånetransaktionerne til fordel for de nye uafhængige stater omfattede et lån på højst 45 mio. ECU til Moldova og på højst 85 mio. ECU til Ukraine. Disse lån blev ydet som led i en ekstraordinær international bistand, der var koordineret af Verdensbanken, og hvorved der mobiliseredes henholdsvis 130 mio. US $ og 185 mio. US $ i ny finansiering som et supplement til finansiering fra de internationale finansieringsinstitutioner. For Ukraines vedkommende ydede Rusland og Turkmenistan også en omfattende bilateral bistand gennem en omlægning af deres fordringer.

Hvad angår landene i Middelhavsområdet, blev lånet til Algeriet (400 mio. ECU) fra 1991 reaktiveret i 1994 i forbindelse med iværksættelsen af et nyt økonomisk program med støtte fra IMF, og anden rate (150 mio. ECU) blev derefter udbetalt. I samme sammenhæng blev det besluttet at yde et yderligere lån til Algeriet på højst 200 mio. ECU sidst i 1994. Også disse lån var et led i en international, koordineret aktion med henblik på at yde en ekstraordinær supplerende bistand, der omfattede ny finansiering fra bilaterale bidragydere og en gældsomlægning med kreditorerne fra Paris-klubben og London-klubben.

Hver enkelt fællesskabslånetransaktion har hele tiden været i overensstemmelse med de principper, der blev fastsat i 1991. EU's makrofinansielle bistand har navnlig tjent til støtte for modtagerlandenes bestræbelser på at gennemføre økonomiske reformer og strukturændringer. I nært samarbejde med IMF og Verdensbanken har EU søgt at fremme en politik, der er skræddersyet til hvert enkelt lands behov, har til formål at stabilisere den økonomiske situation og sigter mod etablering af en markedsøkonomi (de makroøkonomiske resultater og fremskridtene med reformerne i modtagerlandene er vist i oversigtsform i tabel 4 og 5 og behandles land for land i de efterfølgende kapitler).

En stærkere politisk orientering

På grund af den store geografiske spredning i den makrofinansielle bistand, der blev ydet i 1994, er der store forskelle i de økonomiske forhold, der hersker i modtagerlandene. Selv hvis man ser bort fra disse forskelle, har EU's makrofinansielle bistand udviklet sig betydeligt. For de central- og østeuropæiske landes vedkommende har det kunnet noteres følgende:

- Den makrofinansielle bistand har været et led i en meget bredere indsats fra EU's side for at støtte omstillingsprocessen i Central- og Østeuropa og knytte tættere forbindelser med nabolandene. Rammerne for denne indsats er blevet yderligere konkretiseret; bl. a. er der i perioden 1991 1995 blevet undertegnet associeringsaftaler med de fleste af disse lande. Desuden blev der taget et afgørende skridt fremad i København i juni 1993, hvor Det Europæiske Råd accepterede målet om medlemskab af Unionen for de pågældende associerede lande og iværksatte en række politisk-økonomiske foranstaltninger, der skulle skabe gunstigere betingelser herfor. Makrofinansiel bistand, som eksplicit var nævnt i kapitlet om finansielt samarbejde i associeringsaftalerne som et muligt instrument, skulle derfor ses i lyset af et langvarigt partnerskab med de associerede lande. Det Europæiske Råd i Essen i december 1994 bekræftede konklusionerne fra Det Europæiske Råds møder i København og på Korfu, hvorefter de associerede lande i Central- og Østeuropa kan blive medlemmer af Den Europæiske Union, Hvis de ønsker det, og så snart de er i stand til at opfylde de nødvendige betingelser. Det besluttede at fremskynde og udbygge processen med at forberede de associerede lande i Central- og Østeuropa herpå.

- En vellykket omstilling til markedsøkonomi forekom i stigende grad at være en kompleks og langvarig proces. Mere konkret fremstod en sammenkædning af makroøkonomisk stabilisering og strukturtilpasning (og behovet for at lægge større vægt på strukturreformer) i stigende grad som en indlysende nødvendighed. Set fra IMF's synspunkt gav dette sig udslag i, at disse aspekter måtte integreres bedre i de programmer, der blev forhandlet med landenes myndigheder. Parallelt hermed hjalp Verdensbanken myndighederne med at udarbejde specifikke programmer, hvor vægten blev lagt på centrale reformer i virksomhedssektoren og den finansielle sektor, der skulle understøttes af politisk baserede lånetransaktioner, der var betinget af, at der skete fremskridt med strukturreformerne.

Set fra Den Europæiske Unions synspunkt har alt dette påvirket timingen og indholdet af programmerne. EU's långivning har udviklet sig i retning af en mere politisk orienteret rolle, og en højere grad af synergi er opnået med de gavebistandsbaserede EU-instrumenter (primært EU's PHARE-program). Dette kan ses illustreret i lånetransaktionerne i 1994 til fordel for Bulgarien, Rumænien og Den Slovakiske Republik.

I Bulgarien og Rumænien var der igennem 1993 fortsat makroøkonomiske uligevægte, og reformerne tog fortsat ikke konkret form. De arrangementer, der blev aftalt med IMF og Verdensbanken i 1992, løb af sporet, og drøftelserne om nye omfattende programmer strakte sig igennem det meste af 1993. Samtidig oplevede den nyligt uafhængige Slovakiske Republik vanskeligheder med at klare det enorme tab af de overførsler, landet havde modtaget under føderationen. For disse lande var det derfor vigtigt, at der var mulighed for at opnå finansiel bistand, i samme øjeblik der på ny viste sig en vilje til at gøre fremskridt med stabiliserings- og reformbestræbelserne. Dette skete sidst i 1993 og i begyndelsen af 1994, hvor myndighederne i alle tre lande indvilligede i at forpligte sig under nye omfattende programmer, der fik opbakning fra det internationale samfund. Den Europæiske Union besluttede på dette stadium at svare positivt på anmodningen om yderligere makrofinansiel bistand inden for rammerne af G-24 som et supplement til arrangementerne med IMF og Verdensbanken.

Selv om det samlede beløb, der er givet tilsagn om fra G-24's side, ikke relativt set er så stort som under tidligere lånetransaktioner, er koordineringen mellem Kommissionen og Bretton Woods-institutionerne blevet intensiveret. Den økonomisk-politiske dialog med myndighederne i de pågældende lande er desuden blevet udvidet betydeligt.

Dialogen med myndighederne i modtagerlandene som led i den makrofinansielle bistand er forløbet i to faser.

- I første fase var hovedsigtet at opnå tilsagn om, at der lige fra programmets start ville blive iværksat økonomisk-politiske foranstaltninger på en række nøgleområder.

- I anden fase var hovedsigtet at vurdere regeringens strategi for strukturreformerne. To områder, der havde særlig bevågenhed, var privatiseringsprocessen og omstruktureringen af de statslige virksomheder. Sideløbende hermed blev der ført drøftelser med de tjenestegrene i Kommissionen, der har ansvaret for PHARE-programmet, om at finde egnede metoder til at forbedre de relevante nationale institutioners evne til at løse disse opgaver.

Både med hensyn til stabiliseringen og strukturreformerne har der været en nøje overvågning i nært samarbejde med IMF og Verdensbanken.

Den makrofinansielle bistand til andre lande end de associerede lande i Central- og Østeuropa har også udviklet sig, men dog i mindre grad. Lånetransaktionerne har ikke kunnet gennemføres inden for rammerne af et langsigtet partnerskab som med de associerede lande; der er dog også her blevet lagt større og større vægt på strukturreformer. For Moldovas og Ukraines vedkommende, hvor den makrofinansielle bistand, der for første gang blev ydet i 1994, har tjent til støtte for de tidligere faser af omstillingen til markedsøkonomi, har reformerne omfattet etablering af de nødvendige lovmæssige rammer samt iværksættelse af omfattende strukturreformer, bl. a. inden for nøgleområder som liberalisering af udenrigshandelen, indførelse af konvertibilitet og prisliberalisering (disse reformer blev indledt i begyndelsen af årtiet i de fleste associerede lande i Central- og Østeuropa).

I Albanien, hvor første fase i den økonomiske stabiliserings- og reformproces var overstået med godt resultat, har bistanden tjent til støtte for en omlægning af de albanske myndigheders økonomiske politik fra en primært kortsigtet politik dikteret af krisetilstanden til en sammenhængende mellemfristet politik understøttet af et omfattende mellemfristet økonomisk program. I Algeriet har genoptagelsen af EU-bistanden tjent til støtte for de fornyede bestræbelser på at etablere en konvertibel markedsbaseret valutakurs, liberalisere handelen og priserne og stramme budgetdisciplinen i de statsejede foretagender.

Deling af byrderne

Samtidig med at EU's makrofinansielle bistand har udviklet sig i retning af en uddybet, politisk orienteret bistand, har de midler, Unionen har mobiliseret til dette formål, været kraftigt faldende (tabel 3 og 3.1). Til at begynde med var et vigtigt kendetegn ved EU-bistanden, at der skulle mobiliseres meget store beløb for at støtte de programmer, der blev aftalt med Bretton Woods-institutionerne. EU spillede en central rolle i denne forbindelse som den største enkeltbidragyder af kapital (EU mobiliserede 54 % af den samlede betalingsbalancestøtte til Ungarn i 1990) og som koordinator af den bilaterale bistand (G-24-processen til fordel for landene i Central- og Østeuropa siden 1991), hvilket sikrede bred deltagelse i indsatsen.

Siden da har de internationale finansieringsinstitutioner mobiliseret flere midler (deres bidrag gik op fra 21 % af betalingsbalancestøtten, eksklusive gældssaneringstransaktioner, i 1991 til omtrent 70 % i 1994); der er blevet oprettet et nyt låneinstrument, systemtransformationsfaciliteten (STF), som sammen med en forhøjelse af medlemslandenes kvoter satte IMF i stand til at øge sin bistand til landene i Central- og Østeuropa og det tidligere Sovjetunionen. Verdensbanken har på sin side udviklet flere successive generationer af politisk betingede betalingsbalancelån (strukturtilpasningslån (SAL-lån) efterfulgt af lån til omstrukturering af virksomheds- og finanssektoren (EFSAL-lån (5)).

Sideløbende hermed blev der mobiliseret bidrag fra eksterne kreditorer, såvel fra den private sektor som fra den offentlige sektor, i forbindelse med gældslettelses- og gældsreduktionstransaktioner (Algeriet, Bulgarien, Ukraine), der tegnede sig for en betragtelig del af betalingsbalancestøtten i 1991 og 1994.

Som følge heraf faldt EU's og andre bilaterale bidragyderes relative bidrag (6) (bortset fra gældslettelsestransaktioner) brat fra henholdsvis 54 % og 25 % i 1990 til henholdsvis 17 % og 12 % i 1994 (svarende til henholdsvis 6 % og 5 % af de samlede tilsagn, inklusive gældssaneringstransaktioner).

>TABELPOSITION>

Tabel 2 EU's/G-24's makrofinansielle bistand til landene i Central- og Østeuropa siden 1991 (kumulative beløb) (Situationen pr. december 1994)

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

Kilde: Europa-Kommissionen

>TABELPOSITION>

Tabel 3 Betalingsbalancestøtte til modtagere af makrofinansiel bistand fra EU fordelt på bidragydere - 1990-1994 (1) (i % af de samlede tilsagn)

>TABELPOSITION>

>

TABELPOSITION>

Tabel 3.1 Betalingsblancestøtte til modtagere af makrofinansiel bistand fra EU fordelt på bidragydere - 1990-1994 (i mio. US $ og i % af de samlede tilsagn og udbetalinger)

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>

TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

II. ALBANIEN

1. Indledning

Albaniens makroøkonomiske og strukturelle tilpasningsindsats blev indledt i 1992 på baggrund af et alvorligt økonomisk, socialt og administrativt kaos. Regeringens målbevidste indsats for at komme ud af krisen, da den kom til magten i april 1992, har stort set båret frugt. Det økonomiske program for perioden fra midten af 1992 til midten af 1993, som blev understøttet af en stand by-aftale med IMF og supplerende finansiel bistand fra EU (7) (70 mio. ECU i form af gavebistand) og G-24-medlemmer, fik standset rutscheturen mod hyperinflation og produktionsnedgangen og gav startskuddet til en radikal omstilling til markedsøkonomi. På baggrund af dette resultat kunne de albanske myndigheder skifte økonomisk politik fra en primært kortsigtet politik til en sammenhængende mellemfristet politik, og de aftalte et omfattende 3-års arrangement med IMF under den udvidede strukturtilpasningsfacilitet (ESAF) i midten af 1993 (60 mio. US $). Til støtte for dette IMF-program vedtog Ministerrådet den 28. november 1994 (8) at yde Albanien yderligere makrofinansiel bistand på højst 35 mio. ECU i form af ren gavebistand i forbindelse med et initiativ fra G-24-landegruppen om at mobilisere i alt 72 mio. US $.

Albanien har med et vellykket resultat gennemført den økonomiske tilpasning, der var forudset under det første og det andet årsarrangement under ESAF. En række strukturreformer blev dog forsinket i løbet af 1994. Den albanske regering har dog for nylig taget nye initiativer til at sætte fart i strukturtilpasningen.

2. De makroøkonomiske resultater

De makroøkonomiske resultater, der blev nået i 1994, var meget tilfredsstillende. Inflationen i de tolv måneder frem til december blev reduceret til ca. 15 %, hvor programmålet var på 24 %. Produktionen skønnes at være fortsat med at stige støt (med ca. 7,5 % efter en stigning på 11 % i 1993), drevet frem af privat foretagsomhed inden for landbrugs-, bygge- og anlægs- og servicesektoren. Den løbende betalingsbalance over for udlandet klarede sig bedre end forudset i programmet, ikke mindst på grund af en kraftig eksportvækst og fortsat høje private overførsler. Disse gode makroøkonomiske resultater afspejlede en stram finans- og pengepolitik; specielt blev den tilstræbte indenlandske finansiering af budgetunderskuddet fastholdt på 8 % af BNP. Valutareserverne holdt sig over det i programmet forudsete niveau.

På basis af disse resultater er den albanske regering og IMF for nylig nået til enighed om en makroøkonomisk rammeaftale og hovedtrækkene i budgettet for 1995; målsætningerne heri omfatter en BNP-vækst i faste priser på 6 %, nedbringelse af inflationen til 10 % (december/december) og yderligere forøgelse af valutareserverne. I denne sammenhæng er et nøgleinstrument i den økonomiske politik at reducere det offentlige indenlandske finansieringsbehov til højst 7 % af BNP.

For at kunne opfylde denne budgetmålsætning har regeringen besluttet ved udgangen af januar at gennemføre en ny finanspolitisk pakke, der bl. a. omfatter afskaffelse af toldafgiftsfritagelser.

Desuden har myndighederne besluttet at indføre en moms i midten af 1995 til afløsning for den eksisterende omsætningsafgift, at indføre et forenklet toldafgiftssystem og at nedskære antallet af ansatte i centraladministrationen.

Disse foranstaltninger ventes yderligere at forbedre balancen over for udlandet, hvis man tager højde for, at der sker en vis yderligere opbygning af reserverne (inden en gælds-omlægning). Hvad angår forhandlingerne med de eksterne kreditorer har myndighederne endvidere for nylig indgået en aftale om restancerne over for udlandet (på ca. 500 mio. US $, eksklusive renter) med kreditorbankernes rådgivende udvalg.

Eksporten dækker fortsat kun en brøkdel af importbehovet. Som en afspejling af unge ufaglærte arbejdstageres udvandring til nabolandene (primært Grækenland) tegner udvandrede arbejdstageres hjemsendelse af penge sig dog for en betydelig andel af nationalindkomsten og udgør en betydelig større kilde til fremmed valuta end eksporten (230 260 mio. US $ om året sammenlignet med 110 140 mio. US $ i 1993/94). Som forholdene er, har disse pengeoverførsler medvirket til at opretholde en stabil valutakurs og finansiere den fremvoksende private sektor (særlig handel og bygge- og anlægsvirksomhed), herunder også gennem udvikling af en uformel finansiel sektor. Det løbende betalingsbalanceunderskud er faldet kraftigt (fra 66 % af BNP i 1992 til 13,5 % af BNP i 1994), men Albanien er fortsat voldsomt afhængig af ekstern finansiering til den offentlige sektor for specielt at tilgodese investeringsbehovet inden for infrastrukturprojekter.

3. Strukturreformer

Den hurtige liberalisering af priserne, udenrigshandelen og valutasystemet er de vigtigste af den albanske regerings resultater inden for de seneste år. De fleste priskontroller og pristilskud blev afskaffet i 1992 1993. Hvad angår brød og energi, besluttede regeringen at afbøde de sociale konsekvenser af disse foranstaltninger ved at indføre en målrettet kompensationsordning, der skulle afvikles inden for en begrænset årrække. For energiens vedkommende medførte prisjusteringerne et fald i opkrævningen af regninger samt en betragtelig stigning i de såkaldte »ikke-tekniske tab« (tyverier), dramatiske strømafbrydelser sidst i 1994 og behov for at ty til import af elkraft.

Udenrigshandelen er stort set blevet liberaliseret; der er ingen kvantitative importrestriktioner; på eksportsiden er der kun behov for licens til et meget begrænset antal varer. Valutakursen har været flydende siden juli 1992 inden for et valutamarked med kun én valutakurs, hvis effektivitet og dybde er blevet kraftigt forbedret ved, at der hurtigt har kunnet udstedes licens til valutahandlere og vekselkontorer (med teknisk bistand til centralbanken under PHARE-programmet).

Der er sket dramatiske ændringer inden for landbruget, hvor de tidligere kooperativers jord er blevet privatiseret, og de tidligere statsbrug er blevet likvideret. Ca. 96 % af al opdyrkelig jord rapporteres nu at være i private hænder, og landbrugsproduktionen er begyndt at stige igen (med henholdsvis 14 og 7 % i 1993 og 1994). Tinglysningen af jorden er dog langt fra overstået, og uddelingen af midlertidige ejerbeviser har stået stille siden midten af 1994; endvidere har modtagerne af de tidligere statsbrugs jorder kun status af »brugere« af jorden; endelig udgør de private jordlodders ringe størrelse (gennemsnitligt 1,5 ha) en hindring for at opnå yderligere produktivitetsgevinster, og en sammenlægning af jordlodderne i større enheder hindres af mangelen på et effektivt ejendomsmarked for jord.

Privatiseringen af de mindre butikker og den offentlige boligsektor blev gennemført hurtigt i 1992 gennem direkte salg til ansatte og lejere til symbolske priser. Efter at der var blevet vedtaget lovgivning om tilbagelevering af fast ejendom og erstatning i begyndelsen af 1993, igangsatte myndighederne privatiseringer af små og mellemstore virksomheder via en decentraliseret procedure og under de lokale myndigheders kontrol. På nuværende tidspunkt er processen næsten afsluttet og har givet disse mindre virksomheder mulighed for at undgå lukning og har stimuleret den private foretagsomhed. Hvad angår de største statsejede virksomheder, har de hidtidige resultater været blandede; med et forældet kapitalapparat er store dele af industrien helt klart ikke længere rentabel og kan ikke fungere på kommercielle vilkår, nu hvor støtten fra budgettet er blevet skåret kraftigt ned; desuden har administrationen ikke kapacitet til at gennemføre en storstilet omstrukturering, og der er ingen tradition for og erfaring med eksportorienteret produktion og markedsføring.

Fremskridtene med reformen af banksektoren var få i 1994. De tre statsejede specialbanker (sparekassen for privatkunder, den nationale kommercielle bank (NCB) for erhvervskunder og landbrugsbanken (RCB) for landbrugskunder) er stadig tynget af uerholdelige fordringer på trods af tidligere forsøg på at komme af med dem. Både NCB og RCB er praktisk taget på fallittens rand, mens sparekassen ikke er fuldt autonom i forhold til centralbanken. Dette til trods er der endnu ikke blevet udformet en strategi for de tre banker. I mellemtiden har der udviklet sig en del uformel bankvirksomhed. Denne uformelle sektor synes at have været effektiv og nyttig, selv om renten på dette marked siges at være meget høj.

I begyndelsen af 1995 tog den albanske regering en række initiativer og afgav nye tilsagn med henblik på at rette op på situationen inden for forskellige områder.

Inden for landbrugssektoren har regeringen truffet de nødvendige foranstaltninger til at etablere et effektivt ejendomsmarked for landbrugsjord, der bl. a. har omfattet afslutning af tinglysningen af jord og uddelingen af »tapis« (midlertidige ejerbeviser) samt udskiftning af status som »bruger« med status som forpagter.

Hvad angår privatisering og reform af virksomhedssektoren, overvejes konkrete foranstaltninger inden for tre kategorier af store virksomheder (de mest problematiske og udsatte virksomheder, de offentlige forsyningsvirksomheder og de ressourcebaserede virksomheder samt de øvrige virksomheder):

- den første gruppe tæller 32 større statsejede virksomheder, der er under virksomhedsomstruktureringsstyrelsens (ERA) kontrol; regeringen har opstillet klare mål for privatisering eller likvidering (sidstnævnte kræver ny lovgivning); den har desuden udskilt en gruppe på fem virksomheder, som tilsammen har over halvdelen af det samlede antal ansatte i ERA-virksomheder, og for hvilke der snart vil blive opstillet en særlig strategi

- hvad angår de offentlige forsyningsvirksomheder og de ressourcebaserede virksomheder, hvor der skete meget lidt i 1994, har regeringen for nylig udarbejdet lovforslag med henblik på senere privatisering af disse virksomheder

- hvad de »øvrige« virksomheder angår, er regeringens mål at få dem privatiseret hurtigst muligt, bl. a. gennem en masseprivatiseringsordning. Man er dog særlig opmærksom på nødvendigheden af at undgå, at der derved lægges en bremse på strategiske udenlandske investeringer.

Der er endnu ikke opstillet nogen strategi for de tre statsejede bankers fremtid. Der er ved at blive udarbejdet forretningsplaner, men de begrænser sig i det væsentlige til at rationalisere bankernes ledelse. Der ventes mere radikale resultater af den eksterne revision, der snart vil blive indledt. Derefter vil det blive muligt at opstille en strategi for disse banker. Licensprocedurerne skal desuden gøres mere strømlinede for at give nye banker lettere adgang, og eventuelt vil en del af den nuværende uformelle undergrundsbanksektor blive registreret.

Samtidig udfolder centralbanken store anstrengelser for at øge sin kapacitet og effektivitet, primært ved at indføre pengepolitiske instrumenter, der vil give den mulighed for at intervenere på anden vis end gennem kreditlofterne til bankerne.

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand

Som omtalt ovenfor vedtog Ministerrådet den 28. november 1994 at yde yderligere makrofinansiel bistand til Albanien på højst 35 mio. ECU. Bistanden er et supplement til bistanden fra IMF under en 3-årig udvidet strukturtilpasningsfacilitet (ESAF), der blev indledt i midten af 1993 med henblik på at sikre en holdbar betalingsbalancesituation og styrke reservestillingen.

Første rate (15 mio. ECU) af bistanden blev udbetalt i maj, efter at der var blevet undertegnet et aftalememorandum, hvori de makroøkonomiske og strukturelle betingelser for ydelse af bistanden var fastlagt.

Anden rate ventes udbetalt senere på året, forudsat at der kan konstateres tilfredsstillende fremskridt i Albaniens gennemførelse af ESAF-arrangementet, og der kan anlægges en positiv vurdering af fremskridtene med strukturreformerne. Ved denne vurdering vil der blive lagt særlig stor vægt på fremskridtene med liberaliseringen, udlandsgælden, budgetreformen og de offentlige investeringer samt inden for virksomheds- og banksektoren og landbruget.

III. ALGERIET

1. Indledning

I september 1991 besluttede Rådet at yde Algeriet et lån på 400 mio. ECU, der skulle udbetales i to rater (9). Låneaftalen og det dertil knyttede aftalememorandum, der specificerer betingelserne for udbetaling, blev undertegnet i december 1991. Den første rate på 250 mio. ECU blev umiddelbart udbetalt, da de to betingelser for udbetalingen var opfyldt, nemlig indgåelse af en stand by-arrangement med IMF og en aftale mellem Algeriet og dets kreditorbanker om gældssanering.

I overensstemmelse med aftalememorandummet var udbetalingen af anden rate på 150 mio. ECU betinget af to sæt betingelser: a) overholdelse af de kvantitative makroøkonomiske kriterier, som der var opnået enighed om inden for rammerne af IMF-programmet, og b) en positiv vurdering fra Kommissionen vedrørende de fremskridt, der gøres inden for specifikke områder af strukturreformprocessen. I midten af 1992 blev programmet med IMF imidlertid ikke overholdt, og det samme gjaldt de makroøkonomiske kriterier.

Der kom en ny regering til magten, som bremsede de fleste af de økonomiske reformprogrammer og ophævede nogle af de vedtagne liberaliseringsforanstaltninger. I løbet af 1993 blev den økonomiske aktivitet kvalt af stramme priskontrolforanstaltninger, en administrativ styring af importen og en stram ordning for tildeling af udenlandsk valuta. En real opskrivning af valutakursen og en slap finanspolitik forøgede det offentlige underskud. Hen mod årets udgang medførte nedgangen i olieeksportindtægterne et meget kraftigt pres på Algeriets evne til at betale sin udenlandske gæld.

I denne situation indledtes forhandlinger med IMF ved udgangen af 1993, som resulterede i, at man i maj godkendte et tolv måneders stand by-arrangement (10) til et beløb på omkring 1 mia. US $. I juni opnåede Algeriet for første gang en aftale med Paris-klubben om sanering af den bilaterale gældsbetjening, som skulle betales i programperioden med IMF. Programmet modtog desuden finansiel støtte fra Verdensbanken, Den Arabiske Monetære Fond, Den Afrikanske Udviklingsbank og Japan. Myndighederne sendte også en anmodning til Kommissionen om en hurtig udbetaling af den resterende anden rate af bistandspakken fra 1991 og om yderligere makrofinansiel bistand under et nyt program.

2. De makroøkonomiske resultater

Siden vedtagelsen af det nye økonomiske program er der gjort fremskridt i stabiliseringen af økonomien og implementeringen af de økonomiske reformer. Den algeriske dinar blev devalueret med ca. 45 %, og fastkurspolitikken blev erstattet af en styret flydning, der tog sigte på at stabilisere den reale effektive valutakurs. Priserne, importen og adgangen til udenlandsk valuta blev i væsentligt omfang liberaliseret. Forbrugssubsidierne er gradvis blevet reduceret, og der er blevet indført et mere effektivt socialt sikkerhedsnet.

Den finansielle disciplin for statsejede virksomheder er blevet strammet, og man har taget de første skridt hen imod privatisering.

Budgetunderskuddet faldt fra 9,2 % af BNP i 1993 til 5 % i 1994, og finansloven for 1995 sigter på et underskud på 2 %. Pengepolitikken blev strammet, og rentesatserne blev forhøjet, om end endnu ikke til et positivt niveau i reale termer. Trods den stærke devaluering og en række prisjusteringer steg inflationen moderat fra 21 % i 1993 til 29 % i 1994, og den månedlige inflation forventes ikke at overstige 10 % på årsbasis ved udgangen af 1995. Den økonomiske vækst har imidlertid ikke været så kraftig som forudset under programmet med IMF. BNP-væksten for 1994 blev nedjusteret fra 3 % til omkring 0, hvilket delvis skyldtes en tørke, der påvirkede landbrugsproduktionen, men også politiske og sikkerhedsmæssige problemer, der, hvis trenden ikke vendes, kan hindre gennemførelsen af det økonomiske reformprogram.

Eksportindtægterne, hovedsagelig fra olieprodukter, faldt yderligere i 1994 trods en stigning i verdenspriserne på olie. Importen voksede med 15 % i kølvandet af liberaliseringen af import- og valutaordningen. Knapheden på forbrugs- og investeringsgoder er blevet elimineret. Som følge af liberaliseringstiltagene forværredes de løbende poster, som forudset under programmet, fra et overskud på 0,8 mia. US $ i 1993 til et underskud på 1,7 mia. US $ i 1994, og for den samlede betalingsbalance blev der registreret et underskud på 4,4 mia. US $ i samme år. Dette underskud blev hovedsagelig finansieret gennem en bilateral gældssanering, der blev aftalt med Paris-klubben (svarende til omkring 3,6 mia. US $). Der blev også indledt forhandlinger med London-klubben, der består af kommercielle bankkreditorer, men forhandlingerne er endnu ikke blevet afsluttet. Reduktionen af rente- og afdragsbetalinger på den kommercielle gæld bidrog med omkring 0,8 mia. US $ til finansieringen af betalingsbalancen i 1994.

Ekstraordinære betalinger gav Algeriets nationalbank mulighed for at afvikle restancer på omkring 0,5 mia. US $ og styrke dens internationale reservestilling, som nåede op på næsten 2,2 mia. US $ (2,4 måneders import) ved udgangen af 1994, sammenlignet med 1,4 mia. US $ i begyndelsen af 1994.

3. Strukturreformer

De stramme administrative importkontrolordninger og valutatildelingsordninger blev afskaffet i april 1994 og erstattet af en mere liberal ordning, der omfatter et system med erhvervsmæssige kriterier for importører og en begrænset liste over forbudte importgoder. Sidstnævnte liste blev gradvis reduceret og blev afskaffet ved udgangen af 1994, bortset fra varer, der er forbudt af religiøse og sikkerhedsmæssige grunde. Listen over varer, der er underkastet erhvervsmæssige kriterier, er også ved at blive reduceret og forventes at blive afskaffet hen mod udgangen af 1995. Statsmonopoler for visse importvarer er også blevet ophævet. Adgangen til udenlandsk valuta er blevet fuldstændig liberaliseret for alle løbende varetransaktioner, der foretages af private og offentlige virksomheder. Kun import, som finansieres ved udenlandske kreditter, er fortsat afhængig af bevilling.

Siden 1992 har der været ført nøje tilsyn med de fem statsejede banker, og der er blevet indført institutionelle udviklingsplaner. Algeriets nationalbank har styrket sin tilsynskapacitet og indført mere effektive tilsynsbestemmelser og kontrolforanstaltninger. Bankerne kan frit fastsætte deres egne kreditor- og debitorrentesatser, men der er sat et loft på fem procentpoint for forskellen mellem den gennemsnitlige kreditor- og debitorrente for hver bank. I 1995 forventes der at blive undertegnet ledelseskontrakter mellem finansministeriet og banklederne. Bankerne vil få en banktilladelse under forudsætning af, at de nøgletal, der er fastsat af Algeriets nationalbank, overholdes.

De retlige vilkår for private virksomheder blev forbedret betydeligt. I 1993 blev der offentliggjort et sæt af erhvervsretlige regler, der skaber lige vilkår for private og offentlige virksomheder. Investeringsreglerne tillader udenlandske investeringer i alle økonomiens sektorer og fastsætter, at profitter frit kan hjemtages. I januar 1995 blev der vedtaget en konkurrencelov, der liberaliserer prisordningen og lægger stramme begrænsninger på kartel- og monopoldannelse.

Næsten 400 offentlige virksomheder fik en selvstændig status i 1992, og styringen af dem blev overført til forskellige investeringsfonde. Der er blevet udarbejdet omstruktureringsplaner for de resterende 23 ikke-selvstændige offentlige virksomheder, og det er planlagt, at de efter underskrivelse af ledelseskontrakter og en engangstilførsel af kapital fra finansministeriet skal blive selvstændige ved udgangen af 1995.

Muligheden for at privatisere offentlige virksomheder blev første gang introduceret i finansloven for 1994, der gav bemyndigelse til at sælge offentlige aktiver. I november 1994 blev der lanceret et forsøgsprogram for privatisering, som omfattede fem hoteller. Der er i øjeblikket ved at blive udarbejdet en privatiseringslov og et mere omfattende privatiseringsprogram. Den nuværende politiske og sikkerhedsmæssige situation bidrager naturligvis hverken til indenlandske eller udenlandske investeringer i den private sektor i Algeriet.

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand

Efter principaftalen mellem de algeriske myndigheder og IMF i april 1994 og en anmodning fra de algeriske myndigheder om yderligere makrofinansiel bistand godkendte Rådet Kommissions planer om at udbetale den resterende anden rate under programmet fra 1991 og gav principiel godkendelse af yderligere makrofinansiel bistand til et samlet beløb af 200 mio. ECU.

Den anden rate på 150 mio. ECU blev udbetalt i august, og Kommissionens forslag om en yderligere makrofinansiel bistand på 200 mio. ECU, som skulle udbetales i to rater, blev vedtaget af Rådet den 22. december 1994 (11). I begyndelsen af 1995 blev der med de algeriske myndigheder indgået et aftalememorandum, der specificerer betingelserne for udbetalingen af den første rate på 100 mio. ECU. Betingelserne i forbindelse med strukturreformen vedrører en yderligere liberalisering af importen og af valutaordningen, reformer i den finansielle sektor og fremskridt hen imod omstrukturering og privatisering af offentlige virksomheder. Memorandummet fremhæver endvidere Fællesskabets interesse i den sociale sektor og synergien mellem makrofinansiel bistand og andre EU-støtteinstrumenter, som kan fremme implementeringen af de økonomiske reformer i Algeriet. Udbetalingen af denne første rate vil finde sted, så snart de økonomiske reformer, som der er opnået enighed om i memorandummet, er blevet implementeret, og det skulle normalt være sket i midten af 1995, og under forudsætning af, at IMF-programmet forløber planmæssigt.

Betingelserne i forbindelse med udbetalingen af anden rate vil blive forhandlet på et senere tidspunkt efter udbetaling af første rate og IMF-bestyrelsens godkendelse af et nyt program med Algeriet.

IV. DE BALTISKE STATER

1. Indledning

De tre baltiske stater, som genvandt deres uafhængighed i august 1991, havde allerede under det tidligere styre indledt reformer efter Den Øverste Sovjets vedtagelse af lovforslaget om økonomisk uafhængighed i november 1989. I 1992, hvor de tre lande allerede var aktivt involveret i omstillingen til markedsøkonomi, skete der en forværring i de økonomiske udsigter. Sammenbruddet i handelsforbindelserne mellem de tidligere sovjetrepublikker og forhøjelsen af priserne på energiimporten fra Rusland til verdensmarkedspriser resulterede i et handelschok og et underskud i balancen over for udlandet, der ventedes at blive uholdbart uden international støtte. De tre lande fastlagde stabiliserings- og reformprogrammer for perioden fra midten af 1992 til midten af 1993 og indgik stand by-arrangementer med IMF. G-24-landene blev anmodet om at bidrage til at dække det resterende forventede finansieringsgab til betalingsbalancestøtte i programperioden, som blev anslået til 105 mio. US $ for Estlands vedkommende, 210 mio. US $ for Letlands vedkommende og 285 mio. US $ for Litauens vedkommende. I lyset af de positive udsigter til støtte fra G-24-landene godkendte IMF's bestyrelse stand by-arrangementerne i september og oktober 1992.

I november 1992 godkendte Ministerrådet en makrofinansiel bistand på højst 220 mio. ECU (12) til de tre lande (40 mio. ECU til Estland, 80 mio. ECU til Letland og 100 mio. ECU til Litauen) til støtte for deres programmer. Størstedelen af den resterende bilaterale støtte inden for G-24-gruppen kom fra Japan og EFTA-landene. Der blev i begyndelsen af 1993 undertegnet låneaftaler og aftalememoranda mellem Fællesskabet og hvert af landene. Kommissionen udbetalte første rate (50 % af lånebeløbet) i marts 1993 til Estland og Letland og i juli 1993 til Litauen. Udbetalingen af anden rate blev gjort betinget af en positiv vurdering af præstationskriterierne, både med hensyn til den makroøkonomiske stabilisering og fremskridtet med strukturreformer, som det fastsættes i aftalememorandaene.

2. Den seneste økonomiske udvikling

Estland

Estland påbegyndte allerede liberaliseringsforanstaltninger under det tidligere sovjetstyre i 1990 og 1991, primært prisliberaliseringer. Den etiske centralbank blev genetableret i 1990. I marts 1992 blev de fleste importafgifter afskaffet undtagen på nogle få varer som biler, tobak og alkohol. Prisliberaliseringen var næsten afsluttet i midten af 1992. I juni 1992 blev den estiske kroon (EEK) indført og under et valutakommissionssystem knyttet til tyske mark til kursen 8 EEK = 1 DM. Den nye stramme monetære politik, der under valutakommissionssystemet er underlagt størrelsen af valutareserverne i centralbanken, havde held til at stabilisere økonomien og bringe inflationen ned på et tocifret tal i 1993. Kroonens paritet i forhold til tyske mark er ikke blevet ændret siden 1992

Den seneste udvikling er positiv. Økonomien kom sig efter det økonomiske tilbageslag ved udgangen af 1993, og BNP-væksten skønnes at have været på 6 % i 1994 på trods af en alvorlig tørke, der gik ud over landbrugsproduktionen. Væksten i pengemængden har med den disciplin, der har været påført af valutakommissionssystemet, været moderat og faldt til 30 %. Statsbudgettet var generelt i balance, hvilket afspejlede et forbedret resultat på indtægtssiden. Inflationen var dog fortsat høj med en stigning i forbrugerprisindekset (december-december) på 47 %. Efter oprettelsen af det estiske privatiseringskontor i 1993, der fik til opgave at forbedre koordineringen af virksomhedspolitikken, tog privatiseringen fart i begyndelsen af 1994. Mens privatiseringen af mindre virksomheder på det nærmeste var afsluttet efter afhændelsen af 1 500 virksomheder, blev 258 større virksomheder også afhændet i løbet af perioden frem til årets udgang.

Omlægningen af landets udenrigshandel over mod Vesten var kraftig: i 1994 tegnede EU- og EFTA-landene sig for 65 % af eksporten og over 70 % af importen. Den fornyede vækst og fremgangen i den investeringsrelaterede import gav anledning til en betragtelig import. Selv om eksporten steg kraftigt, var handelsbalancen sidste år negativ for første gang siden 1991, og underskuddet på den løbende betalingsbalance androg 6,5 % af BNP. Men på grund af en kraftig indstrømning af private direkte udenlandske investeringer kunne der noteres et betydeligt overskud på kapitalposterne, hvilket banede vej for en fortsat forøgelse af valutareserverne. Den 1. januar 1995 trådte frihandelsaftalen med Den Europæiske Union i kraft. En Europaaftale blev undertegnet i juni 1995. Estland får dermed i forhold til Den Europæiske Union status som associeret land.

Programmet under stand by-arrangementet med IMF for perioden oktober 1993 marts 1995 forløb planmæssigt, og i marts 1995 godkendte IMF et nyt stand by-arrangement til et beløb på 14 mio. SDR (ca. 21 mio. US $) for en ny 15-måneders periode. Det ventes dog, at de estiske myndigheder ikke vil trække på denne facilitet, medmindre det er strengt nødvendigt.

Letland

Som i de øvrige baltiske stater indledtes reformerne i Letland allerede under det tidligere sovjetstyre. Pris- og udenrigshandelsliberaliseringen var helt tilendebragt i midten af 1992. Der blev etableret et todelt banksystem i 1992. I midten af 1992 udtrådte landet af rubelzonen, indførte en midlertidig valuta (den lettiske rubel) og iværksatte stabiliseringsforanstaltninger, ikke mindst en stram pengepolitik, og yderligere strukturreformer. Letland opretholdt en stram budgetdisciplin, hvilket medførte et overskud på statsfinanserne i 1993 (0,6 % af BNP) efter et mindre underskud i 1992 (0,8 %). Privatiseringen af mindre virksomheder blev indledt i 1992. I sommeren 1993 blev en national valuta, latten (LVL), indført. Den stramme stabiliseringspolitik gav betydelige resultater. Ved udgangen af 1993 var inflationen blevet bragt ned på 35 % (december-december).

Udviklingen i 1994 var stort set positiv. Efter en kraftig produktionsnedgang i løbet af de foregående år (BNP faldt med 35 % i 1992 og med 15 % i 1993) stabiliserede BNP sig og begyndte at stige igen, med 2 %. Inflationen fortsatte med at falde til 26 % (december-december). Budgetunderskuddet blev på trods af kraftige stigninger i lønninger og pensioner holdt på under 2 %. Men på grund af myndighedernes beslutning om at yde et lån til det lettiske elselskab for at give det mulighed for at rydde en restance som følge af gasleverancer i forhold til Rusland af vejen blev underskuddet på statsfinanserne, med 4 % af BNP, højere end ventet.

Mens eksporten var forholdsvis stabil i forhold til 1993, øgedes importen betydeligt i 1994, hvorved der opstod et stort underskud på den løbende betalingsbalance på 3,4 % af BNP sammenlignet med et overskud i 1993. Som i 1993 var kapitalbalancen dog i overskud primært på grund af den store indstrømning af privat kapital, hvilket muliggjorde en yderligere konsolidering af landets valutareserver, der nåede op på en værdi af fem måneders import. Den 1. januar 1995 trådte frihandelsaftalen med Den Europæiske Union i kraft. I juni 1995 blev der undertegnet en Europaaftale.

Myndighederne opretholdt fremdriften i strukturreformerne. For at konsolidere den finansielle sektor blev balancen i de to største banker, universalbanken og den lettiske sparekasse, styrket. Som led i en stramning af banktilsynet fik ni banker deres licens trukket tilbage i 1994. I november iværksatte myndighederne auktionssalg med henblik på privatisering af 68 store virksomheder, som var blevet udskudt på grund af uløste spørgsmål vedrørende ejendomsretten.

Stand by-programmet med IMF for perioden december 1993-marts 1995 forløb planmæssigt. De lettiske myndigheder og IMF nåede til enighed om et nyt stand by-arrangement for en 13-måneders periode til et beløb af 27,45 mio. SDR (ca. 41 mio. US $), som IMF's bestyrelse godkendte i april 1995. Som det er tilfældet med Estland, ventes det, at de lettiske myndigheder ikke vil gøre brug af denne facilitet, medmindre der sker en stramning i valutareserverne.

Litauen

Strukturreformerne i Litauen startede allerede i februar 1991, hvor virksomhederne fik lov til at hæve priserne inden for visse grænser. I begyndelsen af 1992 var de fleste priser liberaliseret. Privatiseringen blev også indledt i 1991. Kuponuddelingen startede i april, og auktioner over mindre virksomheder startede i september samme år. I foråret 1992 trådte Litauen ud af rubelzonen og indførte en midlertidig valuta, talonas. I juli 1993 blev der indført en ny valuta, litas (LTL). Reformerne skred dog langsommere frem på andre områder, specielt den makroøkonomiske stabilisering, liberaliseringen af udenrigshandelen og reformen af den finansielle sektor. Deregulering og forskydningen i prisstrukturen medførte en høj inflation, som i 1992 nåede sit højdepunkt med en rate på 720 % (gennemsnit). Pengepolitikken blev dog strammet i foråret 1993, og en sund styring af statsbudgettet, som blev holdt i overskud, banede vej for et fald i inflationen i 1993 (190 % i årsgennemsnit).

Efter adskillige år med økonomisk tilbagegang stabiliserede BNP sig og steg en smule i 1994 (med skønsmæssigt 2 %). I april 1994 indførte regeringen et valutakommissionssystem, hvorunder pengemængden bestemmes af den mængde hård valuta, den litauiske centralbank ligger inde med. Litas er knyttet til den amerikanske dollar med en fast kurs på 4 LTL for 1 US $. Dette var et vigtigt skridt i retning af at stabilisere økonomien. Væksten i pengemængden var under det nye system moderat, og inflationen faldt yderligere til 45 %. Statsbudgettet for 1994 var i underskud med ca. 3 % af BNP på grund af mindre statsligt provenu end ventet, især i første halvår. Den langsomme registrering af nyetablerede private virksomheder samt forsinkelser i omstillingen fra en generel punktafgift til en merværdiafgift er forklaringen på dette ringe resultat på indtægtssiden. Udenrigshandelen blev yderligere liberaliseret i maj, hvor myndighederne afskaffede importafgifterne på en række varer; derved var importafgifterne på to tredjedele af importen blevet afskaffet, og afgiften på størstedelen af den øvrige import var på 10 %. I juli blev importafgifterne på en bred vifte af landbrugsvarer dog sat i vejret til gennemsnitligt 40 %. Vestens andel i landets udenrigshandel har været støt stigende. Omtrent 50 % af Litauens eksport er nu rettet mod vestlige markeder. Litauens handels- og betalingsbalance har været i underskud siden 1993. I 1994 var underskuddet på betalingsbalancens løbende poster på 375 mio. US $ (svarende til 0,4 % af BNP). Som følge af en betragtelig indstrømning af offentlig og privat kapital blev dette underskud stort set dækket ind af overskuddet på kapitalbalancen. Valutareserverne, som har fået større betydning under valutakommissionssystemet, forsatte med at stige og svarede ved årets udgang til tre måneders import. Den 1. januar 1995 trådte frihandelsaftalen med Den Europæiske Union i kraft. Der blev undertegnet en Europaaftale i juni 1995. Litauen får derved i forhold til Den Europæiske Union status som associeret land.

1994 var også et forandringens år inden for centrale områder af strukturreformerne. Privatiseringen blev videreført; i september var 76 % af alle kandiderende virksomheder svarende til 30 % af de oprindelige statslige aktiver blevet privatiseret. I december blev centralbankloven vedtaget, hvorefter vedtagelsen af loven for forretningsbankerne fulgte i begyndelsen af 1995. Resultaterne under det stand by-arrangement, der blev aftalt med IMF for perioden oktober 1993 marts 1995, var tilfredsstillende. Efter regeringens godkendelse af et 3-års program sidste efterår, der sigter mod en vedholdende BNP-vækst på 5 %, godkendte IMF den 24. oktober en udvidet facilitet på 134,55 mio. SDR (ca. 202 mio. US $) til erstatning for det løbende stand by-program. Dette skulle sætte Litauen i stand til at opbygge de nødvendige reserver og finansiere en energi- og investeringsrelateret import af central betydning.

3. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand

På baggrund af ovenstående finder Kommissionen, at de præstationskriterier, der er knyttet til fællesskabslånene, stort set er blevet opfyldt af alle tre lande. De baltiske stater har haft held til at gennemføre den stabiliseringspolitik, der er blevet aftalt med IMF, som forlængede sin støtte i form af en 3-årig udvidet facilitet til Litauen i oktober 1994 og nye stand by-arrangementer med Estland og Letland i henholdsvis marts og april 1995.

I takt med, at der viser sig flere og flere tegn på et økonomisk opsving i de tre baltiske stater, ventes der en forværring i deres løbende betalingsbalance i 1995 1996 på grund af kraftig efterspørgsel efter investeringsrelateret import. De tre lande kan derfor komme ud for betydelige betalingsbalanceunderskud igennem de kommende par år og vil blive stærkt afhængige af indgående kapitalstrømme. På grund af den uventet kraftigt stigende efterspørgsel efter finansiering til investeringsrelateret hård valuta i disse lande indvilligede Kommissionen, efter at have rådført sig med Det Monetære Udvalg i supplerende aftalememoranda forhandlet med landenes myndigheder, undtagelsesvis i at lade størstedelen af anden rate af lånene komme til udbetaling via landenes banksystem til finansiering af sunde projekter.

Udbetalingen af anden rate af lånene er dog blevet forsinket. For Letlands og Litauens vedkommende skyldtes dette Kommissionens anmodning i begyndelsen af 1994 om yderligere beviser for fremskridtene med strukturreformerne, specielt med hensyn til privatisering og reform af den finansielle sektor. For Estlands vedkommende, som er nået videre med stabiliseringen og strukturreformerne, blev udbetalingen af anden rate forsinket, fordi man afventede svar fra myndighedernes side om, hvorvidt de ville være villige til at kanalisere størstedelen af lånene via banksystemet.

V. BULGARIEN

1. Indledning

I næsten hele 1993 befandt den bulgarske økonomi sig i en afgørende overgangsfase. BNP faldt i faste priser, budgetunderskuddet forværredes, indenlandske bankers udlån steg hurtigt, statsvirksomhedernes finansielle disciplin afsvækkedes, og tempoet i gennemførelsen af det ambitiøse reform- og strukturtilpasningsprogram faldt betydeligt. Med henblik på at dæmme op for levens (BGL) fald styrede centralbanken desuden valutakursen ved hjælp af betydelige interventioner. Pris- og handelsliberaliseringen blev fastholdt samtidig med, at der blev gjort fremskridt med skattereformen. Som følge af alvorlige afvigelser fra den økonomisk-politiske kurs, en svag makroøkonomisk styring og voksende usikkerhed med hensyn til tempoet i reformprocessen var landet reelt afskåret fra at få international finansiel støtte i 1993, samtidig med at det ikke kunne få en aftale i stand med IMF om et nyt stand by-arrangement.

Det generelle økonomiske klima blev i sidste kvartal af 1993 betydeligt bedre, hvilket skyldes to væsentlige forhold:

- der blev indgået en aftale med de bulgarske forretningsbankkreditorer om en omfattende reduktion af gælden og gældsbetjeningen

- der blev formuleret et nyt og troværdigt politisk program for 1994.

I april 1994 godkendte IMF en generel bistandspakke på 421 mio. US $ (heraf 97 mio. US $ som en 12-måneders stand by-facilitet og 324 mio. US $ som en systemtransformationsfacilitet). I juli lagde Bulgarien sidste hånd på gældsreduktionsaftalen med forretningsbankkreditorerne. For at sætte Bulgarien i stand til at klare de betalinger, der er forbundet med gældsreduktionen, besluttede IMF og Verdensbanken i september at øge deres finansielle støtte med 225 mio. US $.

EU bekræftede i april som led i G-24-koordinationsprocessen på ny sit tilsagn om at stille et lån på 110 mio. ECU til rådighed. Lånet ville eventuelt kunne øges til 150 mio. ECU (13). Den resterende del af G-24's finansielle tilsagn over for Bulgarien beløber sig til 93,7 mio. US $.

2. De makroøkonomiske resultater

Det politiske program for 1994 sætter fokus på det presserende behov, der er for at gennemføre en stram finans- og pengepolitik, der skal genoprette ligevægten internt og eksternt. Det er disse politiske tiltag, der skal stabilisere valutakursen, og ikke centralbankens interventioner. Stabiliseringspolitikken var ledsaget af et ambitiøst strukturreformprogram, der byggede på en fortsat rationalisering og privatisering af statsaktiver, en øget finansiel overvågning af tabsgivende virksomheder, afslutning af tilbageleveringsprogrammet og en mere stringent kontrol med adgangen til lånoptagelse.

De opnåede resultater har været af blandet karakter. Faldet i Bulgariens økonomiske aktivitet standsede i 1994. BNP steg i faste priser med 1,4 % (-2,4 % i 1993). Industriproduktionen steg med 4 % (-8,5 % i 1993) som følge af, at erhvervsklimaet blev bedre, den private sektor blev udvidet, og der opstod nye eksportmuligheder. I landbrugssektoren lå væksten på 11 % i 1994, mens servicesektoren tegnede sig for et generelt fald. Ledigheden faldt fra 16 % i 1993 til omkring 13 % i 1994, hvilket delvis var et udtryk for, at den økonomiske udvikling var vendt, og at et stort antal ledige, som ikke længere var berettiget til sociale ydelser, var fjernet fra arbejdsformidlingernes lister.

På trods af en stram penge- og kreditpolitik opstod der i 1994 betydelige udsving i priserne, hvilket skyldtes prisliberaliseringen og tilbageslag i den økonomiske politik, især valutauro. På basis af forbrugerprisindekset er inflationen opgjort til 121,9 % på årsbasis (63,8 % i 1993).

I 1994 gennemførte regeringen en restriktiv finanspolitik, der skulle bringe underskuddet på statsfinanserne under kontrol og forstærke de budgetmæssige begrænsninger, som de statsejede virksomheder var pålagt. De nominelle udgifter eksklusive renteudgifter steg mindre end inflationen, subsidierne blev reduceret til 2 3 % af BNP, og budgetunderskuddet blev nedbragt til 6,7 % af BNP (15,7 % i 1993)

Regeringens indkomstpolitik for 1994 var moderat restriktiv med nominelle lønlofter, der var fastsat i overensstemmelse med de opstillede mål for inflationen. Da inflationspresset blev større end forventet, faldt reallønnen kraftigt (specielt i den offentlige sektor).

I Bulgariens forhold til udlandet blev den strukturelle omlægning i udenrigshandelen i retning af OECD konsolideret yderligere, hvilket afspejler de positive virkninger af associerings- og handelsaftalerne med EU og EFTA, devalueringen af leven og de lave arbejdskraftomkostninger. I 1994 udviste handelsbalancen et overskud på 200 mio. US $ (mod et underskud på 900 mio. US $ i 1993), og der var balance på betalingsbalancens løbende poster (mod et underskud på 1,4 mia. US $ i 1993).

De direkte udenlandske investeringer lå fortsat på et særdeles lavt niveau (105 mio. US $) på trods af, at der i januar 1992 blev vedtaget en liberal lovgivning. Den officielle udenlandske finansiering var imidlertid en væsentlig årsag til, at Bulgariens valutareserver ved udgangen af året var nået op på ca. 1 mia. US $, svarende til tre måneders import.

Med hensyn til gældsforvaltningen indgik Bulgarien den 28. juli 1994 en aftale om reduktion af gælden og gældsbetjeningen med London-klubben. Aftalen skønnes generelt at have reduceret Bulgariens gæld på 8,2 mia. US $ til vestlige forretningsbanker med 46 48 %. De umiddelbare omkostninger ved transaktionen (7,15 mio. US $) blev delvis dækket ved hjælp af Bulgariens internationale reserver af hård valuta (474 mio. US $) og delvis ved hjælp af ekstraordinær officiel udenlandsk finansiering (241 mio. US $). I april 1994 indgik Bulgarien i Paris-klubbens regi desuden en tredje gældsomlægningsaftale med landets officielle kreditorer, der dækkede alle forpligtelser under den tidligere omlægning frem til den 30. april 1995. Efter indgåelsen af disse aftaler var Bulgariens relationer med den internationale finansverden genoprettet.

3. Strukturreformer

På trods af en række begrænsninger, skred i den økonomiske politik, politisk usikkerhed og en svag styring er det lykkedes Bulgarien i 1994 at fastholde de politiske resultater, man har opnået tidligere, herunder pris- og handelsliberaliseringen, konvertibiliteten på de løbende poster og et liberaliseret valutasystem.

Der er imidlertid stadig mange uløste problemer i forbindelse med omstruktureringen af virksomhedssektoren, privatiseringen og reformen af det finansielle system.

Med hensyn til prisliberaliseringen skønnes ca. 90 % af den samlede detailhandel at ske til frie priser. Der fastholdes imidlertid stadig en priskontrol i forbindelse med forskellige produkter og tjenesteydelser, herunder energi, telekommunikation, vandforsyning og transport. Selv om de regulerede priser flere gange er reguleret i opadgående retning, er de i 1994 ikke fulgt med inflationen. Regeringen agter at fjerne den nuværende indirekte priskontrol med landbrugsprodukter gradvis (mindstepriser i producentleddet, mindstepriser i forbindelse med import, maksimal fortjenstmargen osv.).

Der har siden 1992 været en opmuntrende, men ujævn udvikling i handelsliberaliseringen. Eksportforbud er fjernet, og eksportkontingenter gældende for omkring 10 produkter er erstattet af eksportafgifter. Den særlige importafgift på 3 % blev reduceret til 2 % i januar 1994, men halvt inde i 1994 opretholdt regeringen til beskyttelse af den indenlandske industri- og landbrugssektor stadig visse midlertidige handelsbarrierer i form af mindstepriser i forbindelse med import, importlicenser osv. Bulgariens interimsaftale med EU om associering trådte i kraft den 1. januar 1994.

Bulgariens valutasystem er liberaliseret med virkning fra februar 1994. Valutarestriktionerne på fastboendes løbende personlige betalinger (turisme osv.) er lempet betydeligt, og der er konvertibilitet på de løbende poster for handelsrelaterede betalinger. Der gælder imidlertid stadig visse restriktioner for løbende betalinger og overførsler.

Der er sket store fremskridt i forbindelse med tilbageleveringen af fast ejendom med en hurtig opbygning af en dynamisk privat detail- og handelssektor til følge. Den tegner sig nu for over 50 % af al detail- og engroshandel i landet.

Statsvirksomhederne er svage og forgældede. De budgetmæssige begrænsninger, som virksomhederne er underlagt, er fortsat ikke strenge nok, og banksystemets udlånslofter omgås ved en forøgelse af gælden mellem virksomhederne, som på nuværende tidspunkt formodentlig udgør ca. en fjerdedel af værdien af industriproduktionen. For at få løst disse problemer har regeringen i sin strategi primært lagt vægt på at gennemføre finansielle redningsplaner, en omstrukturering af virksomhedssektoren og privatisering.

I henhold til en lov fra december 1993 kan regeringen udstede langfristede obligationer i både indenlandsk og udenlandsk valuta til erstatning for de uinddrivelige dollar- og levlån og renterestancer, der var ophobet i bankernes porteføljer ved udgangen af 1991. Lån til statsvirksomheder vil derfor blive dækket af regeringen, som med tiden måske vil konvertere dem til aktier eller beslutte at afskrive eller omlægge dem, når virksomhederne omstruktureres eller privatiseres.

Som led i de mere omfattende foranstaltninger, der er gennemført i 1994 i forbindelse med omstruktureringen, har de største tabsgivende virksomheder skullet opstille detaljerede planer for, hvordan tabene kunne reduceres, og virksomheden rationaliseres. Samtidig er der blevet udviklet et system, hvorefter man med henblik på at styrke virksomhedernes finansielle disciplin kan overvåge bankernes udlån til disse virksomheder.

Regeringen var fast besluttet på at fremme privatiseringsprogrammet for 1994 og ændrede som følge heraf privatiseringsloven, så man lettere kunne gennemføre en markedsbaseret privatisering efter standardmetoder via privatiseringskontoret, afslutte privatiseringen af mindre virksomheder samt sideløbende hermed gennemføre et masseprivatiseringsprogram omfattende 500 mellemstore og store virksomheder. Da overgangsregeringen imidlertid ikke udviste tilstrækkelig politisk beslutsomhed i forbindelse med gennemførelsen af programmet, er masseprivatiseringen blevet udskudt, og privatiseringen efter standardmetoder er kun skredet langsomt frem.

Det bulgarske banksystem er stadig underlagt en række begrænsninger, såsom underkapitalisering, utilstrækkelig styring, utilstrækkeligt tilsyn fra centralbankens side med overholdelsen af kapitalkravene og forsigtighedsreglerne, langsom privatiseringsproces, mangel på finansiel disciplin (»easy credit«), fragmentering og et voksende antal misligholdte lån til virksomheder. For at råde bod på disse meget foruroligende forhold blev der truffet flere forskellige foranstaltninger i 1994. Banktilsynsdepartementet under den bulgarske centralbank fik øgede beføjelser. I perioden frem til midten af 1994 blev der gennemført to kontrolbesøg hos alle problembankerne, og to mere var planlagt til at finde sted inden udgangen af året. Der blev under bankkonsolideringsselskabets auspicier gennemført et bankkonsolideringsprogram, hvorved 66 statsbanker blev fusioneret til elleve større banker. Oprydningen i uerholdelige fordringer fortsatte, men rekapitaliseringen af bankerne skred på grund af de budgetmæssige omkostninger kun langsomt frem. Der blev i 1994 udarbejdet en tidsplan for privatisering af visse banker. Planen ventes udført inden udgangen af 1995.

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand

Udbetalingen af det EU-lån på 110 mio. ECU, der i G-24-sammenhæng blev stillet til rådighed i oktober 1992 som supplement til IMF's bistand til Bulgarien, blev udskudt, da stand by-arrangementet med IMF fra 1992 løb af sporet. Af samme grund er der ikke udbetalt anden G-24-bistand under denne oprindelige pakke. Ved udgangen af 1993 blev betingelserne for en genoptagelse af EU's og G-24-landenes støtte til Bulgarien genskabt. Efter vedtagelsen af et nyt stand by-arrangement med IMF den 16. maj 1994 besluttede Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen at reaktivere beslutningen fra 1992 om ydelse af makrofinansiel bistand til Bulgarien i forbindelse med det nye program. Første rate (på 70 mio. ECU) blev frigivet i december 1994, efter at IMF's stand by-arrangement og gældssaneringsaftalen med kreditorerne var godkendt. Anden rate frigives, hvis Bulgarien opfylder de makroøkonomiske standardpræstationskriterier, bl. a. tilfredsstillende resultater under IMF's stand by-arrangement, en passende reduktion af gælden og gældsbetjeningen og fremskridt med strukturreformerne.

VI. MOLDOVA

1. Indledning

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 13. juni 1994 at yde Republikken Moldova et lån på 45 mio. ECU med en maksimal løbetid på ti år (14) med henblik på at bistå landet i dets bestræbelser på at omlægge økonomien til en markedsøkonomi og med henblik på at styrke centralbankens reservestilling. EU-lånet var en del af en samlet støttepakke til fordel for Moldova fra en række donorlande med henblik på at supplere de midler, der var blevet tilvejebragt gennem IMF og Verdensbanken.

2. De makroøkonomiske resultater

Siden indførelsen i november 1993 af den nationale valuta - den moldoviske leu - har Moldova taget et afgørende skridt hen imod finansiel stabilisering inden for rammerne af det økonomiske program, der støttes af et IMF-stand by-arrangement (godkendt i december 1993) og af supplerende bistand fra det internationale samfund, herunder EU-lånet på 45 mio. ECU.

Programmet blev gennemført i en meget vanskelig situation. Det reale BNP anslås til at være faldet med omkring 22 % i 1994 sammenlignet med et forventet fald på 3 %. Dette kan til dels tilskrives de fortsatte forstyrrelser i produktionen og handelen i forbindelse med sammenbruddet i den centrale planlægning. Industriproduktionen faldt med omkring 30 % i første halvår af 1994 for derefter at stabilisere sig i årets anden halvdel. Desuden ødelagde en voldsom tørke, efterfulgt af oversvømmelser og haglstorm, de vigtigste afgrøder i dette meget udprægede landbrugsland i tredje kvartal af 1994.

Trods denne ugunstige økonomiske situation viste de moldoviske myndigheder en betydelig beslutsomhed og konsekvens i deres bestræbelser på at opnå finansiel stabilitet. De økonomiske undersøgelser, der blev foretaget inden for rammerne af IMF-stand by-arrangementet i juni og december 1994, viste sig at være tilfredsstillende, således at alle præstationskriterier ved udgangen af december 1994 var opfyldt. Det vigtigste mål med programmet var at opnå en hurtig og holdbar reduktion af inflationen i forbindelse med indførelsen af leu og en stabilisering af valutakursen. Som følge af den konsekvente implementering af programmet faldt inflationen kraftigt i 1994. Den månedlige inflation faldt fra et gennemsnit på omkring 20 % i fjerde kvartal 1993 til et gennemsnit på omkring 3 % i fjerde kvartal 1994. Da inflationen aftog, styrkedes valutakursen og tilliden til leu (som afspejlet i ændringen i valutakursudviklingen), hvilket medførte et fald i de nominelle og reale rentesatser.

Det offentlige underskud blev i 1994 begrænset til 8 % af BNP til trods for, at nedgangen i den reale produktion og inflationen var større end påregnet. Likviditetsproblemer i virksomhedssektoren medførte hindringer i skatteopkrævningen og resulterede i, at staten på ny garanterede lån til nødlidende virksomheder. Desuden steg udgiftsrestancerne med omkring 1,5 % af BNP, herunder forsinkelser i lønudbetalinger, som følge af et stramt kassestyringssystem.

Betalingsbalancen var konstant under hårdt pres i 1994, hvilket hovedsagelig skyldtes højere priser for importeret energi og virkningen af naturkatastrofer. På grundlag af foreløbige tal svarede underskuddet på de løbende poster til 9 % af BNP. Moldova var i høj grad afhængig af udenlandsk bistand, som dækkede ca. 50 % af den samlede import. IMF og Verdensbanken bidrog med omkring 56 % af den samlede udenlandske bistand, mens den bilaterale bistand udgjorde 44 %, herunder EU (25 mio. ECU svarende til den første rate af den makrofinansielle bistand), Japan (30 mio. US $), USA (20 mio. US $) og Rumænien (10 mio. US $). Restancerne til Rusland, der først og fremmest bestod af moldoviske virksomheders gæld for energiimport, nåede op på 120 mio. US $. Udbetalingerne af den udenlandske bistand blev accelereret hen mod udgangen af 1994, således at centralbankens bruttoreserver nåede op på tre måneders import ved udgangen af 1994.

På dette kritiske punkt i stabiliseringsprocessen har de moldoviske myndigheder udarbejdet en ambitiøs strategi for 1995, hvor målet er at konsolidere fremskridtene i stabiliseringen og intensivere strukturreformerne. Programmet, der understøttes af et nyt IMF-stand by-arrangement, som blev godkendt i marts 1995, forudsætter, at det internationale samfund stiller supplerende midler til rådighed.

Programmet sigter på en økonomisk vækst på 1,5 %, idet der satses på et opsving i landbrugssektoren med en tilbagevenden til normale vejrforhold, og på en reduktion i den årlige inflationsrate til omkring 10 % samt på en begrænsning af underskuddet på betalingsbalancens løbende poster. For at realisere disse mål skal finanspolitikken resultere i en kraftig reduktion af budgetunderskuddet til 3,5 %, og pengepolitikken skal fortsat være stram.

I første kvartal af 1995 gennemførte de moldoviske myndigheder de økonomisk-politiske foranstaltninger i nøje overensstemmelse med deres program. På grundlag af foreløbige tal er præstationskriterierne ultimo marts blevet opfyldt, bl. a. er centralbankens valutastilling blevet bedre end forventet. Dette har resulteret i en stabil valutakurs og en inddæmning af inflationspresset (15).

3. Strukturreformer

Fremskridtene på strukturreformområdet i 1994 var blandede. Statsvirksomhederne reagerede i stort omfang ikke på markedskræfterne (hvilket bl. a. resulterede i en forøgelse af restancer til budgettet og til eksterne leverandører af energi som anført ovenfor), hvilket til dels skyldtes den svage konkurs- og likvidationsproces og forsinkelser i privatiseringen. Hen imod årets udgang skete der imidlertid en væsentlig acceleration i reformbestræbelserne, da myndighederne erkendte, at yderligere forsinkelser i gennemførelsen af strukturreformerne truede med at underminere stabiliseringsgevinsterne. Der blev indført en ny strømlinet auktionsprocedure, der fremmede gennemførelsen af en ambitiøs plan for bortauktionering af statsvirksomheder. Myndighederne besluttede også at indlede likvidationsprocedurer over for syv af de mest problematiske statsvirksomheder.

Accelereringen i strukturreformerne i slutningen af 1994 skal fortsætte i 1995 ved hjælp af et fremskyndet privatiseringsprogram, indførelse af retsgrundlaget for konkursbehandlinger, styrkelse af kapitalgrundlaget for banksystemet og udvikling af en indirekte, markedsbaseret pengepolitisk kontrol.

Accelerationen i de reformbestræbelser, der startede i sidste kvartal af 1994, blev fortsat i 1995. Parlamentet godkendte således den 15. marts et nyt ambitiøst privatiseringsprogram for 1995 og 1996, der dækker en væsentlig del af de resterende statsaktiver og indfører, sideløbende med det eksisterende kuponsystem, privatisering mod kontantbetaling (for at tilvejebringe ny likviditet til virksomhederne til omstrukturering efter privatiseringen og for at give udenlandske investorer mulighed for at deltage i privatiseringsprocessen). Likvidationen af syv virksomheder, der sker på forsøgsbasis, er nu godt i gang; likvidationskomitéen, der forestår salg af aktiver og foretager kreditorbetalinger, er blevet nedsat, og fem af disse virksomheder har været genstand for likvidation. Det blev overvejet at foretage likvidation af yderligere femten virksomheder ved hjælp af samme procedure inden slutningen af juni. Der er blevet udarbejdet en konkurslov, og Parlamentet har fået forelagt et udkast til lov om finanstilsyn og om centralbankens uafhængighed, og der blev indgået aftale med centralbanken i januar om handlingsplaner med henblik på at sikre kapitaldækning for ti problematiske banker.

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand

EU-lånet på 45 mio. ECU, som der blevet truffet afgørelse om den 13. juni 1994, blev udbetalt i to rater, efter at de makroøkonomiske betingelser, der var knyttet til lånet, var opfyldt. Den første rate på 25 mio. ECU blev udbetalt i december 1994 på grundlag af en tilfredsstillende gennemførelse af programmet under IMF-stand by-arrangementet. Udbetalingen af den anden rate på 20 mio. ECU blev gjort betinget af en tilfredsstillende gennemførelse af IMF-stand by-arrangementet og af Kommissionens positive bedømmelse af præstationskriterierne og de fremskridt, der gøres på strukturreformområdet med hensyn til priser, handels- og valutaliberalisering, privatisering og finansiel disciplin i virksomhedssektoren og den finansielle sektor.

Der har virkelig været tale om store fremskridt på disse forskellige områder. Priserne på varer og tjenester blev fuldstændig liberaliseret i løbet af 1994 med undtagelse af energiprodukter, huslejer, telekommunikation, offentlig transport, kommunale tjenester og kornpriser. Subsidier til landbrugsprodukter blev afskaffet i maj 1994, mens energisubsidierne blev fjernet og erstattet af en kontant kompensationsordning for de mest sårbare grupper i befolkningen.

Der blev gjort betydelige fremskridt med hensyn til handelsliberalisering: alle eksportkvoter blev fjernet undtagen for korn og kornprodukter. I slutningen af 1994 sænkede Moldova den højeste importtold til 50 % undtagen for et mindre antal luksusgoder, hovedsagelig vinprodukter og forbrugerelektronik. Importtolden blev reduceret til højst 30 % den 1. april 1995, og der forventes en yderligere nedsættelse ved udgangen af 1995.

For så vidt angår valutaområdet, fik valutaudlændinge i juli 1994 tilladelse til at hjemtage profitter og provenuet fra likvidationen af deres virksomheder; ligeledes blev kravet om, at virksomhederne straks skal overgive deres eksportindtjening til nationalbanken, afskaffet i november 1994. Der er blevet oprettet et interbank-valutamarked, hvor valutaindlændinge kan købe udenlandsk valuta til de fleste løbende betalinger, og valutaudlændinge kan købe udenlandsk valuta med henblik på at hjemføre profitter.

På privatiseringsområdet var processen langsommere end forventet, men den accelererede i løbet af de sidste måneder af 1994, således at 304 mellemstore og store virksomheder og 273 små virksomheder var blevet privatiseret ved udgangen af december, hvilket repræsenterede 25 % af de samlede statsaktiver. Privatiseringsprogrammet for 1995 1996 blev godkendt af parlamentet den 15. marts 1995, hvorefter to tredjedele af statsaktiverne vil blive privatiseret inden udgangen af 1996.

Med hensyn til reformen af banksektoren er Moldovas nationalbank ved at udarbejde nye regler, som opfylder de standarder, der er fastsat af Basel-komitéen. De nye regler, hvorefter forretningsbankerne skal klassificere deres porteføljer og oprette hensættelser til dækning af uerholdelige fordringer, blev godkendt for nylig. Der er blevet udarbejdet et nyt udkast til banklov, som er forelagt parlamentet. Denne lov fastsætter, at nationalbanken er uafhængig i pengepolitiske spørgsmål, og at den har kompetence til at overvåge og kontrollere forretningsbankernes virksomhed. Det nye udkast til banklov fastsætter også, at der skal betales bøder, hvis forsigtighedsreglerne overtrædes.

I betragtning af de trufne foranstaltninger og de moldoviske myndigheders tilsagn om, at de vil træffe yderligere foranstaltninger, anses de betingelser, der er knyttet til udbetalingen af anden rate af EU-lånet, for at være opfyldt.

Som erkendt af de internationale donorlande på det møde i den rådgivende gruppe, der blev organiseret af Verdensbanken i marts 1995, er det med henblik på at sikre en holdbar betalingsbalancesituation i 1995 nødvendigt at yde yderligere makrofinansiel bistand til Moldova ud over de midler, der er tilvejebragt af IMF og Verdensbanken. Efter udbetalingen af anden rate agter Kommissionen at fremlægge et forslag om yderligere makrofinansiel bistand til Moldova på op til 15 mio. ECU.

VII. RUMÆNIEN

1. Indledning

I løbet af 1993 tog inflationen i Rumænien fart i kølvandet på omfattende prisliberaliseringer. En slap monetær politik og mangel på finansiel disciplin i de statsejede virksomheder satte yderligere skub i inflationen til over 300 %. Renten var negativ, hvilket medførte en flugt fra den rumænske leu (ROL) til fremmed valuta. Den rumænske centralbank fortsatte med at administrere den officielle valutakurs, samtidig med at der fortsat var mange forskellige valutakurser, hvorved forskellen mellem den officielle kurs og de (private) vekselkontorers vekselkurs nåede op på mere end 50 % ved årets udgang. Valutareserverne faldt til under 50 mio. US $ ved udgangen af 1993 svarende til tre dages import, samtidig med at forretningsbankerne lå inde med ca. 1 mia. US $ i fremmed valuta. Der blev gjort meget få fremskridt med omstruktureringen af de statsejede virksomheder og privatiseringen. På trods af visse fremskridt med skattereformerne og en formindskelse af budgetunderskuddet til 2 % af BNP så IMF sig ikke i stand til at fortsætte sin finansielle bistand til Rumænien i 1993, og der kunne heller ikke mobiliseres supplerende makrofinansiel bistand fra EU/G-24.

Først i december 1993 nåede myndighederne til enighed med IMF om et nyt økonomisk program for 1994 1995. I maj 1994 godkendte IMF's bestyrelse programmet og de hertil hørende finansieringsfaciliteter (stand by-arrangement og strukturtransformationsfacilitet) til et beløb på 700 mio. US $, efter at EU og G-24 havde givet finansielle tilsagn om at dække det resterende gab.

2. Den makroøkonomiske resultater

Hovedmålsætningerne for programmet for 1994 1995 er at nedsætte den årlige inflation til omkring 70 75 % ved udgangen af 1994 og nedbringe betalingsbalanceunderskuddet væsentligt. For at nå disse målsætninger satte myndighederne sig for at hæve renten til en positiv realrente, liberalisere valutakurssystemet, reducere budgetunderskuddet til 2,5 % af BNP i 1994 og fremskynde privatiseringen og den finansielle omstrukturering af de statsejede virksomheder.

Den monetære politik blev strammet ved udgangen af 1993, hvor centralbanken begyndte at sælge dele af sine refinansieringskreditter til markedsrente ved auktioner. Dette medførte en generel stigning i rentesatserne gennem hele banksystemet til en positiv realrente. Centralbankens gennemsnitlige refinansieringssats steg til over 12 % pr. måned i begyndelsen af 1994, hvor inflationen faldt til 5 8 % pr. måned. Den nominelle rente begyndte også at falde, om end langsomt, i andet og tredje kvartal af 1994 i takt med inflationen. Centralbankens gennemsnitlige refinansieringssats faldt til ca. 5 % pr. måned ved udgangen af 1994, hvor inflationen var faldet til ca. 2 % pr. måned. Forretningsbankernes rentesatser fulgte et tilsvarende mønster.

De stigende rentesatser skabte fornyet tillid til leuen og mindskede forskellen mellem den officielle valutakurs, der fastsættes af centralbanken, og den kurs, der benyttes af de private vekselkontorer. Efter en nominel nedskrivning på ca. 14 % i februar og marts 1994 ophævede centralbanken det administrerede valutakurssystem og gik i begyndelsen af april over til en markedsbestemt kurs. Et interbankvalutamarked blev indført i august. I tredje kvartal af 1994 opstod der imidlertid på ny et betydeligt spænd mellem den officielle valutakurs og de private vekselkontorers kurser, en situation, der fortsatte igennem første kvartal af 1995, om end med svagt faldende tendens. Dette var et fingerpeg om, at valutamarkedet ikke var fuldt gennemsigtigt, og at den officielle valutakurs ikke fuldt ud afspejlede markedsvilkårene.

Det konsoliderede budget udviste faktisk et mindre overskud i de første fem måneder af 1994. Men denne situation var ikke holdbar, fordi udgifterne blev holdt kunstigt nede frem til maj 1994, idet den nye budgetlov endnu ikke var blevet godkendt af parlamentet. Ved årets udgang var budgetunderskuddet på 2 070 mia. ROL eller 4,4 % af BNP. Dette var i overensstemmelse med de nominelle kriterier for underskuddet, der var fastsat i programmet med IMF. Som en procentdel af BNP var det større end den oprindelige programmålsætning, fordi opbremsningen i inflationen var kraftigere end ventet, hvilket bevirkede, at det nominelle BNP-skøn for året måtte revideres nedad.

Skattereformerne fortsatte i 1994 med introduktionen af ny lovgivning om overskudsskat, lokal skat og jordskat og forhøjede punktafgifter. Den monetære finansiering af budgetunderskuddet i form af centralbankkreditter til staten blev næsten fuldstændig bragt til ophør fra marts til november 1994. Der var dog på ny en kraftig stigning i denne finansiering i december 1994, hvor staten vendte sig bort fra forretningsbankerne og gik over til centralbanken for at finansiere en del af underskuddet.

En stram penge- og finanspolitik medførte et kraftigt fald i inflationen, fra over 300 % på årsbasis i november 1993 til under 62 % på årsbasis ved udgangen af 1994, hvilket er betydeligt under inflationsmålet på 75 % i IMF-programmet. Myndighederne har nu sat et nyt mål for årsinflationen i 1995, nemlig 25 %, i stedet for de 40 %, der oprindeligt var forudset i programmet.

Underskuddet på betalingsbalancens løbende poster er blevet reduceret betragteligt, nemlig fra 1,2 mia. US $ i 1993 til 0,3 mia. US $ i 1994. Dette skyldtes et godt eksportresultat (+23 %) målt i dollar), der primært var drevet af nedskrivningen af leuen og omfattende betalingsrestancer og -forsinkelser på det indenlandske marked, der fik virksomhederne til at afsætte i udlandet. Importen steg derimod kun med ca. 5 %. Hen imod slutningen af 1994 og i begyndelsen af 1995 opstod der fornyet pres på den løbende betalingsbalance, til dels fordi leuen blev opskrevet i faste priser.

Kapitalposterne viste en markant stigning i de private direkte investeringer og porteføljeinvesteringer, der nåede op på 414 mio. US $ mod kun 14 mio. US $ i 1993. Men der har kunnet noteres en forsinkelse i udbetalingen af lån i forhold til tidsplanen i programmet. Som følge heraf lå overskuddet på kapitalbalancen i 1994 under programmålet.

De officielle valutareserver, der næsten var udtømt ved udgangen af 1993, var steget til mere end 620 mio. US $ (1,2 måneders import) i midten af oktober 1994. Efter at der på ny var opstået et valutakursgab, og myndighederne tilsyneladende viste vilje til at holde den officielle valutakurs under det niveau, markedskursen ellers ville ligge på, solgte centralbanken imidlertid en del af reserverne. De var derfor faldet til under 407 mio. US $ i slutningen af februar 1995, hvor centralbanken genoptog opkøbene af fremmed valuta. Beholdningen af fremmed valuta i det samlede banksystem steg fra 0,9 mia. US $ i januar til 2 mia. US $ i december 1994

3. Strukturreformer

At pålægge de statsejede virksomheder, der er i restance eller giver tab, finansiel disciplin er en hovedmålsætning i Rumæniens økonomiske stabiliseringsprogram for 1994 1995. Betalingsrestancerne mellem virksomhederne steg dog til omkring 7 mia. ROL eller 14 % af BNP ved udgangen af 1994. Omkring 70 virksomheder og selvstændige styrelser, der er blevet særligt udpeget til en nøje finansiel overvågning, tegner sig for omkring halvdelen af disse restancer. Denne overvågning indebærer isolering fra banksystemet, forhandling af forligsaftaler med kreditorerne og udarbejdelse og gennemførelse af finansielle genopretningsplaner. Hvis der ikke kan opnås noget forlig, vil der blive indledt en insolvensprocedure. Likvidering er naturligvis ikke en realistisk mulighed for de fleste offentlige forsyningsvirksomheder, og der må derfor udarbejdes holdbare finansielle redningsplaner.

Parlamentet godkendte den stærkt forsinkede insolvenslov i marts 1995. Denne lov er et nøgleelement i de finansielle redningsplaner, fordi den fastsætter passende lovrammer for udenretslige forligsprocedurer mellem kreditor og debitor. Den giver mulighed for at indlede konkursprocedurer samtidig med at den er fleksibel nok til at bane vej for finansielle redningsoperationer.

Privatiseringen af de statsejede virksomheder har ikke gjort større fremskridt. Ved udgangen af 1994, tre år efter vedtagelsen af privatiseringsloven, var færre end 900 ud af næsten 6 300 statsejede virksomheder fuldt ud overgået i privat eje. De fleste af disse var mindre virksomheder, der var blevet privatiseret via lederes eller medarbejderes overtagelse af virksomheden. Regeringen bebudede i juni 1994 et nyt masseprivatiseringsprogram med det formål at privatisere yderligere 3 000 virksomheder senest i juni 1995. Dette program blev dog først vedtaget af parlamentet i marts 1995. Det var forudset heri, at mindst to af de fem største statsejede banker skulle forberedes til privatisering i 1995, men hidtil er kun én bank blevet udpeget til privatisering, nemlig den rumænske udviklingsbank.

4. Gennemførelse af den makrofinansielle bistand

Efter at Rumænien havde indgået en principaftale med IMF om et nyt program for 1994 1995, anmodede myndigheder EU og G-24 om yderligere makrofinansiel bistand til Rumænien til dækning af det resterende finansieringsgab på 275 mio. US $ under programmet for 1994 1995. Tilsagnene fra EU/G-24 nåede op på næsten 219 mio. US $ eller næsten 80 % af finansieringsgabet. Dette omfatter yderligere makrofinansiel bistand fra EU til et beløb på 125 mio. ECU til udbetaling i to rater, der blev godkendt af Rådet den 20. juni 1994 (afgørelse 94/369/EF). I december 1994 aftalte Kommissionen med de rumænske myndigheder, hvilke makroøkonomiske betingelser der skulle knyttes til udbetalingen af lånet.

I maj 1995 var første rate på 55 mio. ECU dog stadigvæk ikke blevet udbetalt, fordi der indtrådte et skred i den rumænske valutakurspolitik i sidste kvartal af 1994 og første kvartal af 1995. Kommissionen har ved flere lejligheder over for de rumænske myndigheder udtrykt bekymring over disse skred og understreget behovet for, at der genindføres en enkelt valutakurs, der fuldt ud afspejler markedsvilkårene, inden udbetalingsprocedurerne kan sættes i gang.

Udbetalingen af anden rate er betinget af, at der sker en effektiv gennemførelse af en række konkrete strukturreformforanstaltninger, bl. a. fremskridt med privatiseringen, den finansielle omstrukturering af tabsgivende virksomheder og reformen af banksektoren, således som det blev aftalt med de rumænske myndigheder i aftalememorandummet.

VIII. SLOVAKIET

1. Indledning

Opløsningen af Den Tjekkiske og Slovakiske Føderative Republik pr. 1. januar 1993 havde en lang række negative konsekvenser for den slovakiske økonomi og dette på et tidspunkt, hvor den stadig ikke havde overvundet chokket efter sammenbruddet i Rådet for Gensidig Økonomisk Bistand (RGØB) og vanskelighederne i forbindelse med omstillingen til markedsøkonomi. Navnlig indebar opløsningen af føderationen tab af betydelige statsfinansielle overførsler fra Tjekkiet, hvilket medvirkede til de store underskud på statsbudgettet og den løbende betalingsbalance i 1993. Desuden medførte opdelingen af Tjekkoslovakiet forstyrrelser i samhandelen med Den Tjekkiske Republik, lagde restriktioner på Slovakiets adgang til de internationale kapitalmarkeder og blev fulgt op af spekulation mod den slovakiske koruna (SKK), der praktisk taget udtømte Slovakiets officielle valutareserver.

På denne baggrund nåede den slovakiske regering i midten af 1993 til enighed med IMF om et makroøkonomisk stabiliseringsprogram for resten af året, der i juli 1993 blev støttet med et første køb på 64,4 mio. SDR (ca. 100 mio. US $) under IMF's systemtransformationsfacilitet (STF). Derudover ydede Verdensbanken i november 1993 Slovakiet et økonomisk genopretningslån på 80 mio. US $

I juli 1994 godkendte IMF en 20-måneders stand by-kredit og endnu et køb under systemtransformationsfaciliteten til et beløb på i alt 180 mio. SDR (ca. 280 mio. US $) til støtte for mere omfattende økonomisk program for 1994 1995. Sideløbende hermed indledte Verdensbanken drøftelser om et eventuelt lån til omstrukturering af virksomheds- og finanssektoren (EFSAL). Den makrofinansielle bistand og det program, der blev aftalt med de internationale finansieringsinstitutioner, havde til formål at styrke Slovakiets skrøbelige betalingsbalancestilling og støtte landets omstilling til markedsøkonomi efter chokket i forbindelse med opløsningen af Tjekkoslovakiet.

Til støtte for dette program vedtog EU's Ministerråd den 22. december 1994 (16) en afgørelse om ydelse af makrofinansiel bistand til Slovakiet på højst 130 mio. ECU som led i et G-24-initiativ som svar på de slovakiske myndigheders anmodning om supplerende bistand (på i alt 300 mio. US $). Alle medlemmer af G-24 (primært Japan, Østrig og Schweiz) gav yderligere lånetilsagn til et beløb på 87,3 mio. US $.

2. Den makroøkonomiske resultater

Alle makroøkonomiske variable har udviklet sig i gunstig retning siden andet kvartal af 1994. Efter fire år med økonomisk tilbagegang indtraf der et kraftigt opvisning i den slovakiske økonomi i 1994, hvor BNP i faste priser voksede med 4,8 % og industriproduktionen med 7 %. BNP-væksten var drevet af en kraftig udvidelse af nettoeksporten, som mere end opvejede et nyt fald i den indenlandske efterspørgsel. Ledigheden har stabiliseret sig, dog på det forholdsvis høje niveau af ca. 14,5 % (den var på 14,6 %) i marts 1995). BNP ventes at stige igen med ca. 4 % i 1995, hvor den indenlandske efterspørgsel vil erstatte nettoeksporten som den vigtigste kilde til vækst.

Inflationen på årsbasis (forbrugerprisindekset) er faldet fra 25 % i december 1993 til 11,3 % i marts 1995, og regeringsprogrammet sigter mod en yderligere reduktion til 8 % ved udgangen af 1995. Lønstigningerne tog derimod fart i 1994, hvor reallønnen i industrien steg med 7 % efter at være faldet i 1993. Regeringen har dog besluttet at afskaffe den skat på for store lønstigninger, der blev indført sidste år.

Der blev gjort betydelige fremskridt i 1994 i henseende til at reducere budgetunderskuddet. Underskuddet på statsfinanserne var ved årets udgang på 2,7 % af BNP sammenlignet med 7,6 % af BNP i 1993. Budgettet for 1995 afspejler et budgetunderskud på ca. 3 % af BNP. Også den monetære politik var stram i 1994. Nettoaktiverne i banksystemet øgedes med kun 2 % sammenlignet med den 5,5 % vækst, der ventedes ifølge programmet, og væksten på 11,1 % i 1993. Pengemængden steg derimod hurtigere end ventet, hvilket afspejlede den kraftige vækst i udenlandske nettoaktiver, der igen var en følge af vendingen i betalingsbalancestillingen. Den slovakiske centralbank vil fortsat føre en forsigtig pengepolitik i 1995. Den har besluttet at bibeholde de individuelle kreditlofter på bankerne, der blev indført i februar 1994, frem til udgangen af 1995 og sigter mod en 4,5 % vækst i de indenlandske nettoaktiver og en 12,3 % vækst i M2 i 1995.

Betalingsbalancen har været i klar bedring siden andet kvartal af 1994. Den løbende betalingsbalance gik fra et underskud på 0,6 mia. US $ (5,4 % af BNP) i 1993 til et overskud på 712 mio. US $ (6 % af BNP) i 1994. Den primære årsag til denne forbedring synes at være faldet i den indenlandske efterspørgsel, devalueringen af den slovakiske koruna (herunder også inden for det bilaterale clearingsystem) og indførelsen af en 10 % importafgift i marts 1994.

Forbedringen i den løbende betalingsbalance har været særlig markant i forhold til Den Tjekkiske Republik, hvor den bilaterale balance udviste et overskud på 806 mio. US $ i 1994. Vendingen i udviklingen i Slovakiets løbende betalingsbalance i forhold til Den Tjekkiske Republik ses afspejlet i saldoen på den bilaterale ecu-clearingkonto. Efter et betydeligt underskud for Slovakiet i slutningen af 1993 og begyndelsen af 1994 har saldoen siden vist et slovakisk overskud, hvor Den Tjekkiske Republik konstant har ligget over det kreditloft på 130 mio. ECU, hvorover betalinger skal effektueres i hård valuta.

Kapitalbalancen har også forbedret sig. Siden midten af 1994, er blevet udbetalt omkring 295 mio. US $ i officiel makrofinansiel bistand (IMF, Verdensbankens økonomiske genopretningslån og lån fra Japans Exim Bank). Desuden gennemførte den slovakiske centralbank i juli 1994 en obligationsemission på 250 mio. US $ på Samurai-markedet. de direkte udenlandske investeringer steg fra ca. 100 mio. US $ i 1993 til 184 mio. US $ i 1994, men de ligger fortsat på et lavt niveau (1,5 % af BNP). Endelig har centralbankens stramme styring af interbanklikviditeten kombineret med opfattelsen af stabilitet i den slovakiske korunas kurs (og i første halvår af 1995 forventningen om en opskrivning i forhold til den tjekkiske koruna) ført til en vis tilstrømning af kortfristet kapital.

Denne gunstige udvikling på såvel den løbende betalingsbalance som kapitalbalancen har givet sig udslag i en betragtelig forøgelse af reserverne. De officielle valutareserver er gået op fra 415 mio. US $ ved udgangen af 1993 til 2,2 mia. US $ i april 1995 svarende til ca. tre måneders import.

I april 1995 hævede det amerikanske kreditvurderingsinstitut Standard& Poor's Slovakiets kreditvurdering fra BB- til BB+ eller blot et trin under »investment grade«-kategorien. Moody's gør sig også for øjeblikket overvejelser om at hæve sin kreditvurdering af Slovakiet. Alt dette skulle få en positiv indvirkning på landets adgang til de internationale kapitalmarkeder.

Efter en 10 % devaluering i juli 1993 har den slovakiske korunas valutakurs været stabil i forhold til en kurv af vestlige valutaer. I juli 1994 blev antallet af valutaer i kurven reduceret fra fem til to (DM og US $). I december 1993 blev den slovakiske koruna og den tjekkiske koruna henholdsvis devalueret med 5 % og revalueret med 3 % inden for clearingsystemet. 3 % revalueringen af den tjekkiske koruna blev dog omgjort i marts 1994, og i midten af maj blev devalueringen af den slovakiske koruna som svar på voksende spekulation i en revaluering af den slovakiske koruna inden for clearingsystemet formindsket fra 5 % til 1 %.

3. Strukturreformer

De slovakiske myndigheder bebudede i foråret 1994, at de havde planer om at fremskynde privatiseringen ved i højere grad at benytte sig af kuponprivatisering. Ved udgangen af august 1994 var selskaber til en værdi af 65 mia. SKK blevet udpeget til at indgå i anden kuponprivatiseringsbølge, og i perioden fra september til november 1994 meldte ca. 3,5 mio. mennesker (ud af i alt 3,8 mio. mulige) sig til at købe kuponer.

Det politiske dødvande, der herskede efter valget den 30. september og den 1. oktober, og den nydannede regerings omlægning af privatiseringsstrategien resulterede i en betydelig forsinkelse af privatiseringsprocessen. Det nyvalgte parlament ugyldiggjorde nogle af de privatiseringskontrakter baseret på direkte salg, der var indgået af interimsregeringen efter den 6. september 1994, og kuponordningen er blevet indskrænket væsentligt og er blevet forsinket. Det ventes, at vægten på ny lægges på standardmetoder i stedet for på kuponordningen. Der vil blive givet prioritet til direkte salg til strategiske investorer, herunder også salg i rater til ledere og ansatte.

Med hensyn til reformen af banksektoren blev der i marts 1995 indført nye og strengere regler om klassificering og hensættelser til dækning af uerholdelige fordringer. Det slovakiske parlamentet ventes omkring midten af 1995 at vedtage ændringer til skattelovgivningen, hvorefter bankerne får fuld fradragsret for hensættelser til dækning af uerholdelige fordringer i årene 1995 1997. Banker, der i en overgangsperiode ønsker at drage nytte af den fulde fradragsret for hensættelser skal binde sig til at gennemføre et omstruktureringsprogram godkendt af den slovakiske centralbank, må ikke udbetale udbytte i adskillige år og skal gøre en betragtelig indsats for at reducere eller kontrollere driftsudgifterne (herunder lønningerne). Det er også håbet, at den løbende styrkelse af den slovakiske økonomi skal få en vis positiv indvirkning på problemet med misligholdte låneforpligtelser.

Myndighederne er for øjeblikket ved at undersøge mulighederne for eventuelt at indføre en indskydergarantiordning og er ved at forberede ændringer i lovgivningen for centralbanken og forretningsbankerne, hvorved centralbankens tilsyns- og interventionsbeføjelser vil blive udvidet.

Efter at visse investeringsprivatiseringsfonde (IPF) og investeringsselskaber har begået misbrug og uregelmæssigheder, har finansministeriet sat snævre grænser for aktiviteterne hos adskillige af disse og er ved at forberede en regulering. De lovændringer, der er under forberedelse, tager sigte på at øge gennemsigtigheden i og kontrollen med deres aktiviteter og samtidig beskytte IPF-aktionærernes interesser bedre. Der er dog også en vis bekymring for, at lovændringer kan have til følge at begrænse IPF's rolle i styringen af virksomhederne.

Økonomiministeriet har sat 168 statsejede virksomheder, der hører under dets kompetenceområde, under likvidation, men processen er dog kun blevet a