Nr. C 113/22 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 7. 5. 80 
Udtalelse  om Forslag  til Rådets  direktiv  om tilnærmelse  af medlemsstaternes  ved lov eller 
administrativt  fastsatte  bestemmelser  om forbrugerkredit 
Den tekst,  som  har  været  genstand  for udtalelsen,  er offentliggjort  i De Europæiske 
Fællesskabers  Tidende  nr. C 80 af 27. marts  1979,  s. 4. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Rådet  besluttede  den 12. marts  1979  i medfør  af artikel  100  i Traktaten  om oprettelse  af 
Det europæiske  økonomiske  Fællesskab,  at høre  Det økonomiske  og sociale  Udvalg  om 
det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 175.  plenarforsamling  holdt  i Bruxel-
les, den  30. og 31. januar  1980,  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  — 
under  henvisning  til traktaten  om oprettelse  af Det 
europæiske  økonomiske  Fællesskab,  særlig  artikel 
100, 
under  henvisning  til anmodning  af 12. marts  1979  fra 
Rådet  for De europæiske  Fællesskaber  om Udvalgets 
udtalelse 
under  henvisning  til  præsidiets  beslutning  af 
22. marts  1979  om at pålægge  Afdelingen  for miljø-
beskyttelse,  sundhedsvæsen  og forbrug  at udarbejde 
udtalelse  om forslaget, 
under  henvisning  til udtalelse  vedtaget  af Afdelingen 
for miljøbeskyttelse,  sundhedsvæsen  og forbrug  på 
mødet  den  8. januar  1980, 
under  henvisning  til beretning  aflagt  af ordføreren, 
hr. Ramaekers,  under  henvisning  til forhandlingerne 
på den  175.  plenarforsamling  den  30. og 31. januar 
1980,  mødet  den  30. januar  — 
med 69 stemmer  mod  11,  mens  23 undlod  at 
stemme 
VEDTAGET  FØLGENDE  UDTALELSE: 
1 GENERELLE  BEMÆRKNINGER 
1.1 Udvalget  konstaterer,  at forbrugerkredit  spiller 
en stor  rolle  i det moderne  samfund,  og at der på 
dette  felt i de sidste  to tiår  er sket  en kraftig  udvik-
ling;  dels  er omfanget  taget  til, dels  er der opstået  nye 
former. 1.2. Udvalget  erkender,  at overdreven  gældsætning 
kan blive  følgen,  hvis  fænomenet  breder  sig uhæm-
met, og at der i forbindelse  med  forbrugerkredit  kan 
savnes  ligevægt  mellem  de kontraherende  parter;  på 
den ene  side  ønsker  man  at understrege,  at det er en 
direkte  følge  af forbrugerkredittens  stigende  omfang 
at forbrugerne  har kunnet  skaffe  sig nye goder  og tje-
nesteydelser  og derved  forhøje  deres  levestandard. 
1.3. På  den  baggrund  støtter  Udvalget  Kommissio-
nen, der med  de i direktivet  foreslåede  foranstaltnin-
ger både  har til hensigt  at beskytte  forbrugerne  og at 
sikre  loyal  konkurrence  mellem  kreditvirksomheder-
ne. 
1.4. Udvalget,  som  går ind for fuldstændig  harmo-
nisering  på området,  ser især  med  glæde  på, at Kom-
missionen  har anlagt  en helhedsbetragtning  og med-
taget  alle  kreditformer. 
Samtidig  ønsker  Udvalget,  i bevidstheden  om hvor 
vigtigt  det er at lade  forbrugeren  træffe  sine  valg  med 
fuld viden  og således  lade  konkurrencemekanismen 
fungere  normalt  på baggrund  af en gennemsigtig 
markedssituation,  at understrege  nødvendigheden 
af, at forbrugeren  er fuldt  orienteret  om de betingel-
ser, hvorunder  forbrugerkreditten  gives. 
1.5. Udvalget  konstaterer,  at der i direktivet  savnes 
bestemmelser  på flere  områder,  hvor  det finder,  at 
der er væsentligt  behov  for det.  Herunder  spørgsmå-
let om fri adgang  til kredit  og det dermed  sammen-
hængende  forbud  mod  forskelsbehandling  begrundet 
i race,  køn,  civilstand,  nationalitet;  spørgsmålet  om 
oplysningscentraler  og om  foranstaltninger  til be-
7. 5. 80 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 113/23 
skytteise  af privatlivet;  adgangen  til standsningen  af 
betalinger  i tilfælde  af en for forbrugeren  alvorlig  so-
cial situation.  Repræsentanter  for Kommissionen  har 
oplyst,  at disse  spørgsmål  er under  overvejelse;  Ud-
valget  afventer  med  interesse  resultatet  af overvejel-
serne. 
Endvidere  beklager  Udvalget,  at direktivet  ikke  inde-
holder  den  særlige  beskyttelsesforanstaltning,  som 
består  i en fortrydelsesfrist.  Men  da det er åbenbart, 
at indførelse  af en sådan  foranstaltning  frembyder 
vanskeligheder,  og da dens  gennemførelse  går videre 
end hele  spørgsmålet  om forbrugerkredit,  vil Udvalg-
et blot  henstille  til Kommissionen  at intensivere  sine 
overvejelser  om spørgsmålet. 
1.6. Endelig  fremhæver  Udvalget  på det mere  for-
melle  plan,  at visse  i teksten  anvendte  begreber  ikke 
er tilstrækkelig  præcise. 
2. SÆRLIGE  BEMÆRKNINGER 
2.1 Direktivets  anvendelsesområde  (artikel  1 og 2) 
2.1.1.  Definitionen  af begrebet  »forbruger«  (arti-
kel l, stk. 2, litra  a) 
Da formålet  med  art. 1, stk. 2 litra  a) er at afgrænse 
direktivets  anvendelsesområde,  ville  bestemmelsen 
blive  klarere  og domstolene  have  nogle  bedre  ret-
ningslinjer  at gå efter,  såfremt  »forbruger«  blev  defi-
neret  som  en fysisk  person,  der ikke  handler  som  led i 
erhvervsmæssig  virksomhed  og som  ej heller  angiver 
at handle  som  en sådan. 
2.1.2.  Definitionen  af begrebet  »kreditaftale«  (arti-
kel 1, stk. 2, litra  c) 
Udvalget  godkender  definitionen,  der i princippet 
gør det muligt  at inddrage  alle former  for kredit,  og 
åbner  mulighed  for nødvendige  undtagelser. 
Det lægger  vægt  på, at forbrugeren  må have  samme 
beskyttelse  i alle tilfælde  og på, at enhver  konkurren-
ceforvridning  undgås,  da ingen  enkelt  kreditform 
bør priviligeres  i forhold  til andre. 
2.1.3.  Anvendelse  af direktivet  på aftaler  om leve-
ring af ting  eller  ydelser  (artikel  1, stk. 3) 
Udvalget  tilslutter  sig, at direktivets  anvendelsesom-
råde også  omfatter  aftaler  om levering  af ting  eller ydelser  finansieret  af leverandøren  eller  af en kredit-
giver,  der samarbejder  med  denne.  Det erindrer  om, 
at en kreditaftale  i forbindelse  med  levering  af ting  el-
ler ydelser  i forbrugerens  øjne  udgør  én samlet  dispo-
sition  hvorved  han  dels  erhverver  tingen  eller  ydel-
sen, dels  opnår  en betalingslettelse. 
Udvalget  mener  som  Kommissionen,  at der her må 
tages  hensyn  til omstændighederne  i det enkelte  til-
fælde.  Men  generelt  finder  det,  at man  må betragte 
det som  »samarbejde«  mellem  kreditgiveren  og leve-
randøren  af ting  og ydelser,  når de bevidst  samvir-
ker. 
2.1.4.  Anvendelse  af direktivet  i forbindelse  med 
kreditformidlere  (artikel  1, stk. 4) 
Udvalget  gør for det første  opmærksom  på, at det ju-
ridisk  set er unøjagtigt  at tale  om kreditaftaler  mel-
lem kreditformidler  og forbruger,  da det altid  er kre-
ditgiveren  og forbrugeren,  der indgår  aftale. 
Bortset  derfra  mener  Udvalget,  at udtrykket  »kredit-
formidler«  bør tages  i videste  forstand  og at man  bør 
lade direktivet  gælde,  hvadenten  der er tale  om en 
mægler,  en agent  eller  en anden  formidler.  Man  bør i 
det hele  taget  bestræbe  sig for,  at direktivets  regler 
kommer  til at gælde  for alle kreditaftaler,  uanset  om 
de indgås  direkte  eller  indirekte  med  kreditgiveren. 
2.1.5.  Udelukkelse  af lån i fast ejendom  fra direkti-
vets anvendelsesområde  (artikel  2, stk.  1, 
litra a) 
Udvalget  konstaterer,  at der må skelnes  mellem  lå-
nets form  — om der er tale om pant  eller  ej — og dets 
formål.  Formålet  er langt  vanskeligere  at indkredse 
og afgrænse,  og det bør ikke  anvendes  som  kriterium 
i direktivforslaget. 
Derfor  mener  Udvalget  at kun  lån mod  sikkerhed  i 
fast ejendom  bør undtages;  for denne  type  lån gælder 
der også  allerede  særlige  regler. 
Derimod  mener  det,  at kreditaftaler,  der tjener  til at 
finansiere  forbedring  og modernisering  af en ejen-
dom bør inddrages  i direktivforslaget  da denne  type 
aftaler  henhører  under  forbrugerkredit  og ikke  under 
egentlige  lån i fast ejendom. 
Endelig  bemærker  Udvalget  om  den  sidstnævnte 
type aftaler,  at de udgør  en særlig  problematik;  det 
finder  derfor,  at de kræver  et selvstændigt  direktiv. 
Nr. C 113/24 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 7. 5. 80 
2.1.6.  Udelukkelse  af  lejekontrakter  (artikel  2, 
stk. 1, litra  b) 
Udvalget  gør opmærksom  på, at de juridiske  regler 
vedrørende  lejekontrakter  er så forskellige  fra dem, 
der finder  anvendelse  på den  normale  form  for for-
brugerkredit,  at der ikke  kan være  tale om at lade  di-
rektivforslaget  omfatte  lejekontrakter,  hvis  man  der-
ved ønsker  at skabe  beskyttelse  mod  de misbrug,  som 
disse  kontrakter  kan  give  anledning  til. Der  må i så 
fald efter  Udvalgets  opfattelse  gennemføres  et særligt 
direktiv.  Under  alle  omstændigheder  må udelukkel-
sen ikke  fremme  indførelsen  af leasingkontrakter  el-
ler lejekontrakter  med  forkøbsret,  som  ville  føre  til en 
udhuling  af direktivets  bestemmelser. 
2.1.7.  Udelukkelse  af kreditaftaler  over  og under 
visse  grænsebeløb  (artikel  2, stk. 1, litra  e) 
Udvalget  forstår  denne  undtagelsesbestemmelse,  idet 
kreditvirksomhederne  ikke  kunne  leve  med  direkti-
vet, hvis  den blev  udeladt. 
Udvalget  tilslutter  sig desuden  den foreslåede  proce-
dure,  der går ud på, at Kommissionen  først  fastsætter 
disse  grænsebeløb  på medlemsstatens  begæring.  Det 
finder,  at denne  procedure  bevarer  den  nødvendige 
koordination  på europæisk  plan,  samtidig  med,  at 
den gør det muligt  at tage  hensyn  til de nationale  be-
hov, som  foranstaltningen  skal  dække. 
Desuden  mener  det, at de foranstaltninger,  medlems-
staterne  træffer,  under  ingen  omstændigheder  må 
medføre,  at for mange  kontrakter  falder  uden  for di-
rektivets  anvendelsesområde. 
2.1.8.  Udelukkelse  af aftaler  af under  tre måneders 
varighed  (artikel  2, stk. 1, litra  c)) 
Af samme  grunde,  som  anført  ovenfor  under  pkt. 
2.1.7.  mener  Udvalget,  at den procedure,  der indføres 
vedrørende  udelukkelse  af kontrakter  over  og under 
visse  grænsebeløb,  også  bør  følges,  når det gælder 
udelukkelse  af kontrakter  under  en vis varighed. 
Udvalget  bemærker,  at udelukkelsen  af aftaler  af en 
vis størrelse  og en vis varighed  har  konsekvenser, 
som medlemsstaterne  må tage  højde  for i deres  na-
tionale  økonomiske  politik,  navnlig  konjunkturpoli-
tikken. 
2.1.9.  Medlemsstaternes  forpligtelse  til at o vervåge, 
at direktivet  overholdes  (artikel  2, stk. 2) 
Udvalget  godkender  i princippet  denne  bestemmelse, 
men finder,  at den  bør gælde  i forbindelse  med  alle 
undtagelserne,  ikke  bare  den vedrørende  kreditaftale 
om beløb  under  og over  visse  grænsebeløb. Udvalget  mener  i øvrigt,  at den direkte  appel  til med-
lemsstaterne  er unødvendig  i betragtning  af, at direk-
tivet pr. definition  opstiller  målsætninger,  som  med-
lemsstaterne  skal  virkeliggøre  ved  at tilpasse  deres 
lovgivning.  Derfor  finder  det,  at det over  for forsøg 
på omgå  direktivet  ved  at udnytte  undtagelsesbe-
stemmelserne  er tilstrækkeligt  at præcisere,  at direkti-
vet faktisk  finder  anvendelse. 
2.1.10.  Kredit  på løbende  konto  (artikel  2, stk. 1, lit-
ra d) og artikel  8) 
Udvalget  betragter  kredit  på løbende  konto  som  en 
meget  vigtig  form  for  forbrugerkredit  og støtter 
Kommissionens  forslag  om særlige  regler  for denne 
kreditform,  eftersom  den er af særlig  karakter.  Man 
fremhæver  betydningen  af, at kunden  holdes  under-
rettet  og lægger  vægt  på, dette  må ske løbende.  Kon-
toudtog  forekommer  velegnede  til at anvendes  i for-
bindelse  med  denne  type  kredit. 
2.1.11.  Kreditkort,  (artikel  6, stk. 2, litra  b)) 
Udvalget  fastholder,  at der må skelnes  mellem  beta-
lingskort  og kreditkort.  Forskellen  ligger  i betalings-
fristen  og i, om betalingen  sker  i rater  eller  ej. Der fin-
des også  mellemformer,  der kombinerer  de forskel-
lige muligheder. 
Udvalget  noterer  sig, at egentlige  betalingskort  falder 
uden  for  direktivforslaget  i henhold  til artikel  1, 
stk. 2, litra  c), der bestemmer,  at der kun foreligger  en 
kreditaftale,  hvis  tilbagebetalingen  omfatter  mere 
end et beløb,  og artikel  2, stk. 1 litra  c), der udelukker 
aftaler  af under  tre måneders  løbetid. 
M.h.t.  kreditkort  mener  Udvalget,  at man  under  in-
gen omstændigheder  må ende  med  at udhule  direkti-
vet ved at udelukke  disse  fra dets  anvendelsesområ-
de. 
Men det mener,  at der,  i betragtning  af den måde  de 
fungerer  på, for deres  vedkommende  må træffes  be-
stemmelse  om en særlig  måde  at holde  forbrugeren 
underrettet  på; det bør tilstræbes,  at der bliver  tale 
om en så let og effektiv  ordning  som  muligt. 
Kreditkortets  funktion  kan  betragtes  som  en slags 
kredit  på løbende  konto,  og Udvalget  skønner  der-
for, at forbrugeren  kan holdes  underrettet  på samme 
måde,  som  i henhold  til artikel  8 skal  anvendes  i for-
bindelse  med  kredit  på løbende  konto;  det ville  blot 
forudsætte  forskellige  ændringer  af denne  artikel  og 
af artikel  2, stk. 1, litra  d). 
Der ville  således  blive  tale om skriftlig  underretning 
ved aftalens  indgåelse  og om kontoudtog,  mens  den 
løber. 
7. 5. 80 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 113/25 
2.2 Definition  af »den  effektive  årlige  rente«  (arti-
kel 1, stk. 2, litra  d) 
For så vidt angår  selve  begrebet  »effektiv  årlig  rente« 
mener  Udvalget,  at dette  begreb  både  i kraft  af ordly-
den og i kraft  af indholdet  vil kunne  få uheldige 
følger  i retning  af fejlinformering  af forbrugeren. 
Derfor  foreslår  Udvalget,  at begrebet  »effektiv  årlig 
rente«  erstattes  med  »omkostningssatsen«  eller  »de 
årlige  omkostninger  udtrykt  i procent«.  Denne  be-
lastning  bør defineres  som  de samlede  omkostninger 
ved kreditten  udtrvkt  som  en årlig  procent  af den 
ydede  kredit  inklusive  renter  og andre  omkostninger; 
de omkostninger,  der indgår  i beregningen  og i be-
regningsmetoden  vil være  bestemt  af de gældende 
regler  i de enkelte  medlemsstater. 
Hvad  angår  beregningen  af den effektive  årlige  rente 
finder  Udvalget,  at en fælles  europæisk  metode  base-
ret på eksisterende  handelssædvane  må tilstræbes  i 
videst  muligt  omfang,  og det tvivler  på, at denne  mål-
sætning  kan  forenes  med,  at direktivforslaget  hen-
lægger  til medlemsstaterne  at udarbejde  reglerne  for 
denne  beregning.  Både  af hensyn  til borgernes  lighed 
for den europæiske  lov og for at hindre  konkurrence-
forvridning  bør der på europæisk  plan  skabes  klar-
hed på dette  punkt.  Udvalget  påpeger  imidlertid,  at 
det ikke  er dets  opgave  at vælge  denne  metode,  men 
eksperternes,  og at valget  af den  ikke  må forsinke 
medlemsstaternes  vedtagelse  af direktivforslaget. 
Derfor  foreslår  Udvalget,  at Kommissionen  finder 
frem  til metoden  i løbet  af den frist,  som medlemssta-
terne  har fået  til at tilpasse  deres  lovgivning  til direk-
tivet.  Derefter  bør medlemsstaterne  have  endnu  to år 
til at gennemføre  den metode,  der bliver  vedtaget. 
2.3. Beskyttelse  af forbrugeren  ved aftalens  indgå-
else 
2.3.1.  Forbrugeroplysning 
Reklame  (artikel  3) 
Udvalget  ønsker  at understrege,  at det principielle  i 
denne  artikel  går ud på, at offentligheden  ikke  må 
vildledes  af de oplysninger,  den får. 
Således  kræves  samtlige  omkostninger  eller  den  ef-
fektive  årlige  rente  først  oplyst,  hvis  reklamen  omta-
ler omkostningerne  ved  kreditten  eller  anfører  en 
procentsats. 
Men Udvalget  gør opmærksom  på, at det er umuligt 
at angive  de samlede  omkostninger  ved  kreditten, 
når man  ikke  kender  løbetiden.  Derfor  foreslår  det, 
at der dog  i sådanne  tilfælde  kan gives  et maksimum 
af oplysninger  om  omkostningerne  ved  kreditten. Denne  artikel  må ikke  få til følge,  at informations-
mængden  reduceres. 
Prismærkning  (artikel  5) 
Udvalget  mener,  at bestemmelserne  om prismærk-
ning kan  volde  kreditinstitutterne  besvær,  og at 
denne  artikel  bør lægges  ind under  de mere  restrik-
tive rammer  i artikel  3 vedrørende  reklame. 
Således  mener  Udvalget,  at det først  er i det øjeblik, 
der overhovedet  tales  om renter  og omkostninger  i 
prismærkningen  i offentligt  tilgængelige  lokaler,  at 
der bør være  krav  om redegørelse  for årlig  rente  og 
andre  omkostninger  ved  kreditten,  således  at infor-
mationerne  skal  være  loyale  og dækkende  over  for 
forbrugeren  og over  for andre  kreditgivere. 
Skriftlige  aftaler  (artikel  6 og 7) 
Med forbehold  af sine  synspunkter  om kreditkort  og 
kredit  på løbende  konto  godkender  Udvalget  Kom-
missionens  forslag  om, at kreditaftaler  skal  udfærdi-
ges skriftligt.  Det finder,  at den skriftlige  aftale  er det 
mest  effektive  middel  til at sikre,  at parterne  informe-
res om deres  respektive  rettigheder  og forpligtelser. 
Udvalget  er dog  ikke  enig  i, at den  skriftlige  aftale 
kun skal  indeholde  »de væsentlige  aftalevilkår«,  idet 
dette  princip  kan  blive  en kilde  til forvirring  og for-
drejninger,  som  givetvis  ikke  ville  blive  til forbruge-
rens fordel.  Det foreslår  derfor  at erstatte  udtrykket 
»de væsentlige«  med  »alle«. 
Ligeledes  henvises  til alvorlige  udeladelser  i opreg-
ningen  af de enkeltheder,  som  skal  med  i en skriftlig 
aftale,  f. eks. dato,  sted,  parternes  navne  og adres-
ser. 
Med hensyn  til tekstens  affattelse  er der yderligere 
grund  til enkelte  bemærkninger. 
Således  bør ordlyden  »når  forbrugeren  ikke  straks  ta-
ger varen  i besiddelse«  indføjes  i begyndelsen  af 
punkt  2 a) i artikel  6. For så vidt  angår  sikkerhed  (ar-
tikel 6,2 a. 7. og 6,2 c) 4.) bemærkes  det,  at udtrykket 
»oplysninger  om«  er for vagt  og bør defineres  nær-
mere. 
Med hensyn  til postordresalg  bemærker  Udvalget,  at 
artikel  8, når postordresalg  er knyttet  til åbning  af en 
løbende  konto,  vil medføre,  at der skal  udfærdiges  en 
skriftlig  aftale  for hvert  senere  køb efter  åbningen  af 
den løbende  konto,  hvilket  rummer  betydelige  prak-
tiske  vanskeligheder. 
Udvalget  henviser  til, at det først  og fremmest  er et 
spørgsmål  om  oplysning  af forbrugeren,  og at 
spørgsmålet  om formen  for denne  oplysning  er min-
Nr. C 113/26  De  Europæiske  Fællesskabers  Tidende 
dre betydningsfuldt,  sålænge  der er skabt  garanti  for, 
at oplysningen  finder  sted. 
Således  foreslås  indføjelse  af et særligt  punkt  om 
postordresalg,  hvori  det bestemmes,  at underskri-
velse  af en forenklet  kontraktformular  ved åbningen 
af kreditten  er tilstrækkeligt,  når oplysninger  om alle 
enkeltheder  ved  kreditten  fremgår  af kataloget  eller 
lignende. 
Direktivet  bør opregne  arten  af alle  de oplysninger, 
salgskataloget  skal  indeholde,  herunder  ikke  mindst 
kreditomkostningerne. 
Endelig  finder  Udvalget,  for så vidt  angår  de i direk-
tivforslaget  anførte  juridiske  konsekvenser  ved mis-
ligholdelse  af bestemmelserne  om skriftlig  aftale,  at 
det er vigtigt,  når det drejer  sig om lovharmonisering, 
at direktivet  klart  beskriver  de mål,  der forfølges. 
Dette  kan ikke,  som  det sker  i den foreliggende  tekst, 
overlades  til medlemsstaterne. 
Udvalget  minder  således  om, at det skal  fremgå  af di-
rektivet  og ikke  pålægges  medlemsstaterne  at fast-
lægge,  hvad  der er målsætningen  for udarbejdelsen 
af reglerne.  Medlemsstaterne  skal  opfylde  disse  mål-
sætninger  gennem  de nødvendige  retlige  foranstalt-
ninger. 
2.3.2.  Særlige  beskyttelsesforanstaltninger 
Husagitation  (artikel  4) 
Udvalget  bemærker,  at indholdet  af artikel  4 kun er 
en anvendelse  af artikel  16, hvor  det generelt  tillades 
medlemsstaterne  at fastsætte  videregående  bestem-
melser  end  direktivets.  Udvalget  mener  iøvrigt,  at 
husagitation,  hvorved  der  ud over  varen  eller  tje-
nesteydelsen  tilbydes  en forbrugerkredit,  er en ag-
gressiv  handelspraksis,  som  kan være  meget  farlig  for 
forbrugeren. 
Udvalget  foreslår  derfor,  at direktivet  kommer  til at 
indeholde  et forbud  mod  enhver  form  for husagita-
tion;  som  ikke  giver  forbrugeren  en passende  fortry-
delsesfrist.  Man  finder  således,  hvis  der skal  afviges 
fra det simple  og bogstavelige  forbud  mod  husagita-
tion i forbindelse  med  forbrugerkredit,  at en fortry-
delsesfrist  vil være  den nødvendige  forudsætning  for 
velovervejede  købshandlinger  under  disse  omstæn-
digheder. 
Forbud  mod  veksler  og  egenveksler  (arti-
kel 12) 
Udvalget  erklærer  sig indforstået  med  dette  forbud. 
Det finder,  at det er en nødvendig  forudsætning  for, 
at de forudsete  beskyttelsesforanstaltninger  i direkti-
vet ikke  gøres  virkningsløse.  Handelseffekter  som 
veksler  og egenveksler  tillader  således  direkte  inddri-
velse  af skylden  hos forbrugeren,  uden  at denne  kan 7. 5. 80 
gøre sine  rettigheder  gældende  i henhold  til den op-
rindelige  kontrakt,  dvs.  den  pågældende  salgs-  og 
kreditaftale. 
Udvalget  ønsker  dog  at understrege,  at dette  forbud 
udelukkende  gælder  forholdet  mellem  handlende  og 
forbruger,  og ikke  forholdet  mellem  erhvervsdri-
vende  indbyrdes,  hvor  et sådant  forbud  ville  være 
helt meningsløst,  idet det er handelseffekternes  funk-
tion at være  en lettelse  i forretningslivet. 
2.4. Beskyttelse  af forbrugeren  ved kontraktens  op-
fyldelse 
2.4.1.  Særlige  beskyttelsesforanstaltninger 
Ejendomsforbehold  (artikel  9) 
Udvalget  konstaterer  med  beklagelse,  at artiklen  er 
uklart  udformet.  Dels  er det ikke  juridisk  korrekt  at 
lade tilbagetagelse  medføre  automatisk  ophævelse  af 
kontrakten,  da det ikke  er givet,  at hver  parts  forplig-
telser  er opfyldt  på dette  tidspunkt. 
Dels indeholder  artiklen  intet  om,  at tilbagetagelsen 
skal kunne  begrundes. 
Derfor  foreslår  Udvalget,  at kreditgiveren  ikke  skal 
kunne  tage  tingen  tilbage,  hvis  forbrugeren  har betalt 
en fjerdedel  af kreditten. 
Opfyldelse  før forfaldstidspunktet  (artikel  10) 
Udvalget  minder  om,  at det har foreslået  at anvende 
begrebet  »omkostningssats«  eller  »de  årlige  omkost-
ninger  udtrykt  i procent«,  der omfatter  både  renten 
(der skal  godtgøres),  faste  omkostninger  som  opret-
telsesgebyr  og forsikring  (der  ikke  godtgøres)  og 
løbende  omkostninger  (der  kan  godtgøres),  men  på 
en sådan  måde,  at der kan  skelnes  mellem  dem. 
Et sådant  begreb  er særlig  velegnet  i forbindelse  med 
godtgørelse  efter  opfyldelse  af kontrakten  før for-
faldstidspunktet,  da det gør det muligt  at undgå  fejl-
tagelser  angående  godtgørelse  af »andre  kreditom-
kostninger«. 
Rettidig  gensidig  information  mellem  de to parter 
bør fremmes,  hvorfor  forbrugeren  ved  kontraktens 
indgåelse  bør oplyses  om,  hvilke  omkostninger  ved 
kreditten  der  kan  godtgøres,  og hvilke  der  ikke 
kan. 
Udvalget  beklager  dog,  at direktivforslaget  ikke 
indfører  proportionel  godtgørelse  fastsat  ud fra kon-
traktens  forskellige  bestemmelser,  evt.  af en dom-
mer. 
7. 5. 80 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 113/27 
Udvalget  mener,  det er ret og rimeligt  med  proportio-
nel godtgørelse  af renter  og andre  omkostninger  — 
bortset  fra de faste  omkostninger. 
Udvalget  vender  sig mod,  at der henvises  til med-
lemsstaterne,  da man  derved  risikerer  at skabe  tek-
niske  hindringer  og skade  harmoniseringen  af de 
forskellige  ordninger. 
Forbindelsen  mellem  kreditaftale  og aftale 
om levering  af ting  eller  ydelser  (artikel  13) 
Med hensyn  til det samarbejde  mellem  en kreditgiver 
og en leverandør  af ting  eller  ydelser,  der betragtes 
som kreditaftale,  godkender  Udvalget  — inden  for 
de allerede  præciserede  grænser  og under  den forud-
sætning,  at hverken  kredit  på løbende  konto,  kredit-
kort eller  banklån,  som  ydes  køberen  direkte,  uden  at 
leverandøren  på nogen  måde  er inde  i billedet,  er om-
fattet  — direktivforslagets  foranstaltninger  vedrø-
rende  låneaftalen  i tilfælde,  hvor  leveringen  er ude-
blevet  eller  det leverede  ikke  er i overensstemmelse 
med aftalen. 
Men det finder,  at samme  forbindelse  bør etableres 
for købekontrakters  vedkommende  i tilfælde,  hvor 
forbrugeren  nægtes  kredit.  Da må forbrugeren  ligele-
des kunne  kræve  tilbagebetaling  af leverandøren. 
Her som  i de to tilfælde,  direktivforslaget  omtaler, 
gælder  det,  at finansiering  og levering  af tingen  eller 
ydelsen,  omend  der juridisk  set er tale om to uafhæn-
gige handlinger,  er resultatet  af et bevidst  samarbejde 
mellem  leverandør  og kreditgiver. 
Hvad  angår  det forhold,  at kreditgiveren  og leve-
randøren  hæfter  solidarisk  for tilbagebetaling  af ind-
betalte  beløb,  mener  Udvalget  at der først  må gøres 
regres  gældende  mod  leverandøren,  når der — som  i direktivforslagets  tilfælde  — er tale  om levering  af 
varer. 
2.4.2.  Kontrolforanstaltninger  (artikel  14) 
Udvalget  mener,  at direktivforslagets  forskellige 
kontrolforanstaltninger  bør være  kumulative  i stedet 
for alternative.  Dels  korresponderer  det  at skulle 
have  myndighedernes  tilladelse  med  det  at skulle 
kontrolleres  af myndighederne,  da kontrollen  kon-
kret må give  sig udslag  i, at tilladelsen  indrages,  hvis 
den pågældendes  aktiviteter  strider  mod  direktivets 
bestemmelser.  Dels  må der nødvendigvis  oprettes  en 
institution  til modtagelse  af forbrugernes  og deres  or-
ganisationers  klager,  hvis  beskyttelsesforanstaltnin-
ger skal  respekteres  og gennemføres  i praksis.  Desu-
den ønsker  Udvalget  at understrege,  at én tilladelse 
må være  tilstrækkelig,  når der er tale om kreditinsti-
tutter,  der beskæftiger  funktionærer.  På det punkt 
bør enhver  uklarhed  fjernes  fra direktivet. 
Hvad  angår  den tilladelse  til at udøve  bankvirksom-
hed, som  de institutioner,  der svarer  til definitionen  i 
artikel  1 i direktivet  vedrørende  bankvirksomhed, 
skal opnå  for at kunne  få myndighedernes  tilladelse 
til deres  kreditaktiviteter  bemærker  Udvalget  ende-
lig, at denne  bestemmelse  givet  vil rejse  problemer  i 
de lande,  hvor  der findes  institutioner,  som  ikke  har 
tilladelse  til at udøve  bankvirksomhed,  skønt  de sva-
rer til ovennævnte  definition.  Udvalget  bemærker,  at 
der må findes  en løsning  på dette  problem. 
2.5. Ikrafttrædelse  (artikel  17) 
Det er Udvalgets  opfattelse,  at fristen  for direktivets 
ikrafttrædelse  bør forlænges  til 2 år. Forbudet  mod 
veksler  foreslår  Udvalget  desuden  først  skal  træde  i 
kraft  3 år efter  direktivets  offentliggørelse.  Det fin-
der, at det er vigtigt,  at medlemsstaterne  får den 
nødvendige  tid til at tilpasse  deres  lovgivning. 
Udfærdiget  i Bruxelles,  den 31. januar  1980. 
Raffaele  VANNI 
Formand  for 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg 
Nr. C 113/28 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 7. 5. 80 
BILAG 
til Det  økonomiske  og sociale  Udvalg's  udtalelse 
Ændringsforslag,  der forkastedes  under  forhandlingerne: 
Pkt. 1.5.,  andet  afsnit 
Afsnittet  affattes  således: 
»Udvalget  mener,  at direktivet  som  led i forbrugerbeskyttelsen  bør indeholde  en bestemmelse 
om en fortrydelsesfrist.  Der henvises  hertil  under  pkt.  2.3.2.  »Særlige  beskyttelsesforanstalt-
ninger«. 
Resultatet  af afstemningen: 
19 stemte  for,  52 stemte  imod,  og 12 undlod  at stemme. 
Pkt. 2.1.11.  Kreditkort  (art.  6, stk. 2 litra  b) 
Tredje  afsnit  udgår. 
Begrundelse: 
Kreditkort  er ikke  udelukket  fra direktivets  anvendelsesområde.  Der  henvises  til begrænsningen  i 
undtagelsen  i artikel  2, stk. 1, litra  d), samt  bestemmelserne  om oplysningerne  i artikel  6 stk. 2 lit-
ra b). De begrænsninger,  der er nævnt  i det foregående  afsnit,  forhindrer  at kreditkort  nærmest  be-
handles  på linje  med  checks,  men  tilbage  står dog  kreditkorts  anvendelse  om lån,  der tilbagebetales 
i afdrag  over  et tidsrum,  som  overstiger  3 måneder. 
Resultatet  af afstemningen  : 
24 stemte  for,  43 stemte  imod,  og 20 undlod  at stemme. 
Pkt. 2.3.1.  »Reklame  (artikel  3)«,  andet  afsnit 
Afsnit  (»Således  ... procentsats«)  udgår  og erstattes  af følgende: 
»Derfor  skal  der gives  standardiserede  oplysninger  om de betingelser,  hvorunder  kreditten  vil 
blive  ydet«. 
Begrundelse: 
Synspunktet  i udtalelsen  er uklart  formuleret.  Thi hvis  der i ét kredittilbud  angives  omkostninger 
og løbetid  og i et andet  effektiv  rente,  kan forbrugeren  ingen  sammenligning  foretage.  Er målet  at 
informere  forbrugeren  om markedets  tilbud,  må standardiserede  oplysninger  foreskrives. 
Resultatet  af afstemningen: 
19 stemte  for,  41 stemte  imod,  og 17 undlod  at stemme. 
Pkt. 2.3.1.  »Prismærkning  (artikel  5)«,  andet  afsnit 
Fra »årlig  rente  ... « affattes  afsnittet  som  følger: 
»... de årlige  omkostninger  udtrykt  som  omkostningssatsen  eller  de årlige  omkostninger 
udtrykt  i procent«. 
Begrundelse: 
Ændres  afsnittet  ikke,  modsiger  Udvalget  sig selv  i denne  udtalelse.  Det hedder  nemlig  på side  10 
(3. afsnit,  7. linje),  at man  i beregningen  af den  effektive  rente  skal  medtage  „de forskellige  belast-
ninger  på kreditten".  På side  12 i udtalelsen  hedder  det,  at der skal  redegøres  for årlig  rente  og an-
dre omkostninger  ved  kreditten. 
Resultatet  af afstemningen: 
22 stemte  for.  25 stemte  imod,  og 25 undlod  at stemme. 
7. 5. 80 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 113/29 
Pkt. 2.3.1.  »Skriftlige  aftaler  (artikel  6 og 7)« 
Til artikel  6 stk. 2, litra  b) føjes  følgende: 
»kreditaftaler  vedr.  kreditkort,  i henhold  til hvilke  der består  en ret til et lån,  som  skal  tilbage-
betales  i mindst  fire afdrag«. 
Begrundelse: 
Er kredittens  løbetid  under  tre måneder,  er låneaftalen  ikke  omfattet  af direktivet  og dette  har såle-
des kun  betydning  for kreditter  over  et længere  tidsrum. 
Resultatet  af afstemningen: 
2 stemte  for,  50 stemte  imod,  og 19 undlod  at stemme. 
Pkt. 2.3.1.  »Skriftlige  aftaler«,  nederst  p. 5 afsnit 
Nederst  på afsnit  tilføjes  følgende: 
»Der  bør tilføjes  yderligere  et punkt  til artikel  6 stk. 2, litra  c), nemlig:  »6 de omstændigheder, 
under  hvilke  den  årlige  rentesats  eller  effektive  årlige  rente  må undergå  ændringer«. 
Begrundelse: 
Kreditgivere  og låntagere  må regne  med  stigninger  og fald  i den løbende  udlånsrente. 
Resultatet  af afstemningen: 
4 stemte  for,  50 stemte  imod,  og 18 undlod  at stemme. 
Pkt. 2.3.2.  »Særlige  beskyttelsesforanstaltninger« 
Efter  andet  afsnit  om »Husagitation«  tilføjes: 
Fortrydelsesfrist 
Udvalget,  mener,  at en fortrydelsesfrist  vil kunne  være  et nyttigt  bidrag  til forbrugerbeskyttel-
sen, også  i forbindelse  med  andre  former  for salg  end ovennævnte  husagitation.  Risikoen  for, 
at der bliver  indgået  uovervejede  kreditaftaler  på anden  vis end  ved  husagitation  er blevet 
større  og vil bl.a.  som  følge  af de nye  kreditformer  (f.eks.  løbende  kredit)  blive  stadig 
større. 
Skønt  Udvalget  er klar  over,  at indførelse  af en sådan  foranstaltning  skaber  en række  pro-
blemer,  finder  den  det på baggrund  af ovennævnte  forhold  ønskeligt,  at direktivet  som  særlig 
beskyttelsesforanstaltning  indeholder  en bestemmelse  om en fortrydelsesfrist  i forbindelse 
med alle  former  for forbrugerkredit«. 
Resultatet  af afstemningen: 
19 stemte  for,  52 stemte  imod,  og 12 undlod  at stemme. 
Pkt. 2.4.1.  »Ejendomsforbehold  (artikel  9)« 
I første  afsnit  erstattes  ordet  »Dels«  med  »Især  ... «. 
De to afsnit  ff. erstattes  med  følgende  tekst: 
»Der  kan således  forventes  alvorlige  vanskeligheder  i forbindelse  med  medlemsstaternes  ved-
tagelse  af foranstaltninger,  der sikrer,  at tilbagetagelse  ikke  medfører  at en af de kontrahe-
rende  parter  påføres  et urimeligt  tab,  hvilket  vil give  anledning  til omfattende  tvistigheder  i 
adskillige  år fremover«. 
Begrundelse: 
Indlysende. 
Resultatet  af afstemningen: 
20 stemte  for,  27 stemte  imod,  og 21 undlod  at stemme. 
Nr. C 113/30 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 7. 5. 80 
Pkt. 2.4.1.  »Forbindelsen  mellem  kreditaftale  og aftale  om levering  af ting  eller  ydelser  (arti-
kel 13). 
De fire  afsnit  udgår  og erstattes  af følgende: 
»Det  byrdefulde  ansvar,  som  denne  artikel  pålægger  kreditor,  må afskrække  ethvert  pengein-
stitut  fra at yde  kredit  under  sådanne  omstændigheder.  Mens  forbrugeren  skal  føre  bevis  for 
samarbejde  i forbindelse  med  en aftale,  som  finansieres  ved hjælp  af en kreditaftale  (artikel  1, 
stk. 3, litra  b)), vil der uundgåeligt  eksistere  et forbehold  vedr.  leveringsundladelse  eller  leve-
randørens  undladelse  af at opfylde  kvalitet  og normer. 
Det er usandsynligt,  at noget  pengeinstitut  vil acceptere  de forpligtelser,  som  stilles  i denne  ar-
tikel,  og som  ville  være  ensbetydende  med  at pengeinstituttet  deltog  som  leverandørens  part-
ner i et joint  venture.  Denne  artikel  er behæftet  med  den  klausul,  at forbrugeren  har rettighe-
der ifølge  nationale  love  og at disse  stadig  vil kunne  gennemtvinges  over  for leverandøren; 
man skal  dog  ikke  forvente,  at banker  og andre  pengeinstitutter  vil optræde  som  barnepiger 
for forbrugerne  i disses  udøvelse  af deres  frie  valg  med  hensyn  til indkøb  og accept  af ting  eller 
ydelser. 
Det er uklart,  om anvendelsen  af art. 13 er obligatorisk  i forbindelse  med  kreditaftaler,  som 
falder  ind under  det foreslåede  direktiv,  og art. 15 kunne  fortolkes  som  havende  denne  virk-
ning.  Under  disse  omstændigheder  frygter  afdelingen,  at der kunne  ske en alvorlig  indskrænk-
ning  i de lånemidler,  der står  til forbrugernes  disposition.« 
Resultat  af afstemningen: 
6 stemte  for,  42 stemte  imod,  og 29 undlod  at stemme. 
Som  følge  af visse  ændringsforslags  vedtagelse  under  forhandlingerne  måtte  følgende  tekst  i Afde-
lingens  udtalelse  udgå: 
Pkt. 2.1.1.  (artikel  1,2  a) 
»Afdelingen  godkender  direktivforslagets  definition  af begrebet  »forbruger«.  Den  konstate-
rer, at definitionen  begrænser  direktivets  anvendelsesområde,  idet  juridiske  personer  og per-
soner,  der handler  som  led i erhvervsmæssig  virksomhed  udelukkes  — dog  kun  for så vidt  som 
denne  handlen  i erhvervsmæssigt  øjemed  sker  som  hovedbeskæftigelse.  Dermed  er der givet 
domstolene  en ledetråd  for grænsetilfælde,  og definitionen  gør det således  muligt  at skabe  ens-
artet  retspraksis  med  hensyn  til det fundamentale  spørgsmål  om anvendelsesområdet  og at 
hindre,  at direktivet  på nogen  måde  udhules«. 
Resultatet  af afstemningen  om dette  ændringsforslag: 
56 stemte  for,  21 stemte  imod,  og 17 undlod  at stemme. 
Pkt. 2.1.10.  (artikel  2, stk.  1, litra  d) og artikel  8) 
»Afdelingen  betragter  kredit  på løbende  konto  som  en meget  vigtig  form  for forbrugerkredit 
og finder  det absolut  nødvendigt,  at den  falder  inden  for direktivets  anvendelsesområde«. 
Resultatet  af afstemningen  om dette  ændringsforslag: 
33 stemte  for,  32 stemte  imod,  og 24 undlod  at stemme. 
Pkt. 2.1.10.  1. afsnit 
»Endelig  må det understreges,  at det er vigtigt,  at kredit  på løbende  konto  af under  tre måne-
ders varighed  omfattes  af direktivforslagets  bestemmelser,  eftersom  lån af mindre  end 10 ugers 
løbetid  er en meget  udbredt  form  for kredit«. 
Resultatet  af afstemningen  om dette  ændringsforslag: 
50 stemte  for,  24 stemte  imod,  og 6 undlod  at stemme. 
Pkt. 2.2.,  1. afsnit 
»... Disse  begreber  omfatter  de forskellige  belastninger  på kreditten  uden  at give  anledning 
til forveksling  med  rentefoden,  som  står  for selve  »lejen«  af pengene,  og egner  sig til at give 
forbrugeren  en mere  realistisk  oplysning«. 
7. 5. 80 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 113/31 
Resultatet  af afstemningen  om  dette  ændringsforslag: 
39 stemte  for,  34 stemte  imod,  og 9 undlod  at stemme. 
Som  følge  af visse  ændringsforslags  vedtagelse  under  forhandlingerne  blev  der foretaget  ændringer 
følgende  steder  i Afdelingens  udtalelse: 
Pkt. 2.2.,  2. afsnit 
»... at en fælles  europæisk  metode  baseret  på eksisterende  handelssædvane  må tilstræbes,  og 
den tvivler  på, at denne  målsætning  ... «. 
Resultatet  af afstemningen  om  denne  ændring: 
Alle stemte  for. 
Pkt. 2.4.1.  »Forbindelsen  mellem  kreditaftale  og aftale  om levering  af ting  eller  ydelser  (arti-
kel 13) 3. afsnit,  sidste  sætning 
»... at finansiering  og levering  af tingen  eller  ydelsen  ganske  vist juridisk  set er to uafhængige 
handlinger;  men  for forbrugeren  hænger  de reelt  sammen«. 
Resultatet  af afstemningen  om  denne  ændring: 
Alle stemte  for. 
Pkt. 2.5. 
»Det  er afdelingens  opfattelse,  at fristen  for direktivets  ikrafttrædelse  bør øges  til 2 år. Den 
finder,  det er vigtigt,  at medlemsstaterne  får den  nødvendige  tid til at tilpasse  deres  lovgiv-
ning«. 
Resultatet  af afstemningen  om  denne  ændring: 
Alle stemte  for.