I SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
KOM(93) 142 endelig udg. 
Bruxelles, den24- marts 1993 
Norges ansøgning om medlemskab 
Kommissionnes udtalelse 
Norges ansøgning om medlemskab 
Kommissionnes udtalelse 
IndhoIdsfor tegne I se 
Forord 2 
IndIedn i ng 4 
Generelt 
Forbindelser mel lem Fællesskabet og Norge 5 
Den norske økonomi og Fællesskabet 7 
Virkninger af tiltrædelsen 
Landbrug og skovbrug 14 
F i sker i 17 
Miljø 19 
Energ i 20 
Transport 22 
Industri 23 
Økonom i sk og soc i a I samhør i ghed 25 
Beskatning 27 
Konkurrence 29 
Anden politik: Forbrugerbeskyttelse 30 
Forskn i ng og udv i kI i ng 30 
Virkninger for budgettet 31 
To I dun i on 32 
Handelsforbindelser og økonomiske 
forbindelser med tredjelande 34 
Udviklingssamarbejde 36 
Udenr igs- og s ikkerhedspoli t ik 37 
Samarbejde om retlige og indre anliggender 39 
Indfødte befolkninger (samer) 40 
Konk lus ioner 42 
Stat ist i sk t i I læg 44 
A 
- 2 -
Forord 
1. Kommissionens udtalelse om Norges ansøgning om medlemskab optræder i 
forlængelse af tilsvarende udtalelser vedrørende en række andre lande. 
Der er allerede indledt udvidelsesforhandlinger med tre ansøgere, nemlig 
Østrig, Sverige og Finland. 
2. Det Europæiske Rad behandlede udvidelsesproblematikken på sine møder i 
Maastricht (9.-10. december 1991), Lissabon (26.-27. juni 1992) og 
Edinburgh (11.-12. december 1992). 
Formandskabet noterede sig i sine konklusioner fra Det Europæiske Rad i 
Maastricht, at "en række europæiske lande har indgivet ansøgninger eller 
har bebudet, at de agter at ansøge om medlemskab af unionen. Det Euro­
pæiske Råd henstiller til Kommissionen, at den undersøger disse spørgs­
mål, herunder følgerne for den fremtidige udvikling af unionen, med 
henblik på Det Europæiske Råds samling i Lissabon". 
I overensstemmelse hermed forelagde Kommissionen Det Europæiske Råd i 
Lissabon en rapport om udvidelsen^1). Det Europæiske Råd opfordrede 
institutionerne ti I at sætte mere fart i det forberedende arbejde, der 
er nødvendigt for at sikre en hurtig udvikling, bl.a. forberedelsen af 
de generelle forhandlingsrammer vedrørende unionen før Det Europæiske 
Råd i Edinburgh. 
Det Europæiske Råd i Edinburgh var enigt om, at "da der nu er opnået 
enighed om den fremtidige finansiering, og der er udsigt til, at alle 
medlemsstaterne snart vil ratificere Traktaten om Den Europæiske Union, 
indledes udvidelsesforhandlingerne med Østrig, Sverige og Finland i 
begyndelsen af 1993. Disse forhandlinger vil bygge på de generelle 
forhandlingsrammer, som Rådet (almindelige anliggender) tog til efter­
retning den 7. december. De vil overgå ti I at være egentlige forhandlin­
ger i medfør af artikel 0 i Traktaten om Dem Europæiske Union, når denne 
er trådt i kraft, og kan først afsluttes, når Traktaten om Den Euro­
pæiske Union er blevet ratificeret af alle medlemsstaterne". 
Det Europæiske Råd opfordrede Ministerrådet til at træffe afgørelse om 
indledning af forhandlinger på samme basis med Norge, så snart Kommis­
sionens udtalelse om dette lands ansøgning foreligger. 
3. Ved udarbejdelsen af nærværende udtalelse er Kommissionen i overensstem­
melse med Det Europæiske Råds konklusioner gået ud fra, at der i henhold 
til artikel 0 i Maastricht-traktaten bliver tale om tiltrædelse af en 
europæisk union, der omfatter en økonomisk og monetær union med til sin 
tid en fælles valuta, indførelse af en fælles udenrigs- og sikkerhedspo­
litik, herunder eventuelt udformning af en fælles forsvarspolitik, som 
måske med tiden vil føre ti I et fælles forsvar, indførelse af et unions-
borgersskab, udvikling af et nært samarbejde om retlige og indre anlig­
gender samt en styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed. 
Kommissionen minder desuden om, at Ministerrådets formand i sin erklæ­
ring på ministermødet ved indledningen af konferencerne om Østrigs, 
Sveriges og Finlands tiltrædelse af Den Europæiske Union tilkendegav, at 
| "et nyt medlems accept af de rettigheder og forpligtelser kan give sig 
udslag i tekniske tilpasninger og undtagelsesvis i midlertidige (ikke 
(1) "Europa og udfordringen forbundet med udvidelsen", Bruxelles, den 24 
juni 1992. EF-Bull. - Supplement 3/92). 
- 3 -
permanente) undtagelser og overgangsordninger, der skal fastlægges under 
tiltrædelsesforhandlingerne. Det skal bemærkes, at afskaffelsen af 
systematisk varekontrol ved grænserne, som følger med bl.a. konkurrencen 
på det indre marked, vil kunne give anledning til tekniske 
vanskeligheder uden forstykke i anvendelsen af overgangsperioder". 
Det forhold, at forhandlingerne med ansøgerlandene så vidt muligt vil 
blive ført sideløbende, vil være af særlig stor betydning for EFTA-
ansøgerlandene, ikke blot i henseende til de tilpasninger af trakta­
terne, der er foreskrevet i artikel 0, men også på grund af de talrige 
Iigehdspunkter mellem de spørgsmål, der skal tages op under forhandlin­
gerne. 
- 4 
ndledning 
Den 25. november 1992 indgav Norges statsminister Gro Harlem Brundtland 
ansøgning til Rådet for De Europæiske Fællesskaber om Kongeriget Norges 
medlemskab af Det Europæiske Kul- og Stå I fællesskab (EKSF), Det Euro­
pæiske Økonomiske Fællesskab (EØF) og Det Europæiske Atomenergifælles­
skab (Euratom). 
Rådet besluttede på sin samling den 7. december 1992 at iværksætte den 
procedure, der er fastlagt i traktaterne (EKSF-Traktatens artikel 98, 
EØF-Traktatens artikel 237 og Euratom-Traktatens artikel 205). 
Ved forberedelsen af denne udtalelse har Kommissionens koncentreret sin 
analyse på de områder, hvor virkningerne af tiltrædelsen vil blive mest 
mærkbare, og som sandsynligvis vil blive hovedemnerne for forhandlin­
gerne. 
Denne udtalelse er baseret på omfattende information om situationen i 
Norge fra de norske myndigheder, som Kommissionen har holdt nær kontakt 
med, især via den norske mission ved De Europæiske Fællesskaber og Kom­
missionens delegation i Oslo. 
- 5 -
Forbindelser mellem Fællesskabet og Norge 
Norges europæiske tilhørsforhold er en geografisk og historisk kends­
gerning, og landet har siden anden verdenskrig spillet en aktiv politisk 
og Økonomisk rolle både i Europa og på bredere internationalt plan. 
Landet blev medlem af GATT i 1948, blev medlem af NATO straks ved 
organisationens oprettelse i 1949, blev medlem af Europarådet i 1950 og 
blev medlem af EFTA straks ved sammenslutningens oprettelse i 1960. 
Norge har to gange tidligere ansøgt om medlemskab af De Europæiske 
Fællesskaber (1962 og 1967) sammen med Det Forenede Kongerige, Republik­
ken Irland og Kongeriget Danmark; Kommissionen afgav udtalelse derom i 
1967 og 1969^1^. der blev derefter indledt forhandlinger om en udvi­
delse med disse fire lande i 1970. Forhandlingerne blev afsluttet med 
succes i 1972^2). Imidlertid blev der i Norge afholdt en folkeaf­
stemning om forhandlingsresultatet, og resultatet heraf var, at et 
flertal (53,6%) var imod tiltrædelsen. Norge ratificerede derfor ikke 
t i I træde I sestraktaten. 
Derefter forhandlede den norske regering om fri håndeIseoverenskomster 
med Det Europæiske Fællesskab (sammen med de resterende EFTA-lande). 
Ifølge disse frihandeIsoverenskomster, som blev undertegnet i 1973^3), 
skulle told, kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsva­
rende virkning gradvis fjernes i parternes indbyrdes samhandel med indu­
striprodukter. Fri hånde Isoverenskomsterne indeholder også bestemmelser 
om statsstøtte og konkurrence i industrien samt en række gensidige ind­
rømmelser inden for landbrug og fiskeri. Desuden blev der nedsat en 
blandet komité til at administrere overenskomsterne. 
I april 1984 mødtes Fællesskabets og EFTA-landenes ministre i Luxembourg 
og vedtog en erklæring, hvori der blev fastlagt retningslinjer for en 
videreførelse, uddybning og udvidelse af samarbejdet inden for rammerne 
af - og ud over - fri hånde Isoverenskomsterne med henblik på en gradvis 
oprettelse af et dynamisk europæisk økonomisk samarbejdsområde. Til 
yderligere styrkelse af denne erklæring holdt Kommissionens formand 
Jacques Delors i Januar 1989 en tale i Europa-Parlamentet, hvori han 
opfordrede EFTA-landene til at overveje muligheden af et mere konkret 
partnerskab. 
Den norske statsminister Gro Harlem Brundtland spillede en central 
rolle, da EFTA-regeringscheferne på et møde i marts 1989 i Oslo under 
norsk formandskab afgav et positivt svar herpå. 
(1) Kommissionens udtalelse til Rådet om Det Forenede Kongeriges, Irlands, 
Danmarks og Norges ansøgning om medlemskab i henhold til EØF-Traktatens 
artikel 237, Euratom-Traktatens artikel 205 og EKSF-Traktatens artikel 
98, KOM(67)750 af 29.9.1967 og K0M(69)1000 af 01.10.1969. 
(2) Dokumenter vedrørende Kongeriget Danmarks, Irlands, Kongeriget Norges og 
Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse af De 
Europæiske Fællesskaber. Specialudgave af De Europæiske Fællesskabers 
Tidende af 27.3.1972. 
(3) Overenskomst mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Kongeriget 
Norge (EFT nr. L 171 af 27.6.1973) og overenskomst mellem 
medlemsstaterne i Det Europæiske Kul- og Stå I fæ Ilesskab på den ene side 
og Kongeriget Norge på den anden side (EFT nr. L 348 af 27.12.1974). 
- 6 -
Forhandlingerne kulminerede med undertegnelsen den 2. maj 1992 i Oporto 
af aftalen om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde 
(EØS). 
Norge er således allerede på mange områder integreret med Fællesskabet 
og vil anvende en betydelig del af Fællesskabts "acquis", når EØS-
aftalen træder i kraft. Det gælder de fire friheder (fri bevægelighed 
for varer, tjenesteydelser, kapital og personer) samt en række andre 
områder såsom social- og arbejdsmarkedspolitik, miljø, selskabsret, 
forbrugerbeskyttelse og konkurrenceregler. 
Forberedelserne til tiltrædelsen af Fællesskabet blev indledt på ny 
allerede i 1987, da regeringen offentliggjorde en hvidbog, hvori der 
blev anbefalet tættere kontakter til Fællesskabet. Forhandlingerne om 
EØS-aftalen gjorde det aktuelt yderligere at overveje Norges interesser 
på lang sigt, og den norske regering nåede til den erkendelse, at Norges 
interesser på længere sigt hverken ville blive tilgodeset i tilstrække­
ligt omfang af frihandelsoverenskomsten eller EØS. Det forhold, at en 
række andre EFTA-lande havde ansøgt eller var ved at udarbejde ansøgnin­
ger om medlemskab, bevirkede sammen med de dramatiske ændringer på det 
geopolitiske Europakort, at Norge i november 1992 besluttede på ny at 
ansøge om fuldt medlemskab af Fællesskabet. 
Statsminister Gro Harlem Brundtland understregede i en tale i det norske 
storting den 16. november 1992, at Det Europæiske Fællesskab har udvik­
let sig til den vigtigste samarbejdsorganisation i Europa. Hun sagde 
bl.a., at "(Norge) ansøger om at blive medlem af et Fællesskab, der har 
opbygget sine egne regler og traditioner. Vi ønsker at gå sammen med de 
øvrige lande om den videre udbygning deraf". 
"Det er de lande, der deltager i samarbejdet, der kommer til at bestemme 
den videre udvikling, ikke de lande, der holder sig udenfor. Da de 
beslutninger, der træffes i EF, har fundamental betydning for vort 
land, bør vi også deltage i denne vigtige nye fase i det europæiske 
samarbejde, ligesom vi har gjort det i EFTA i hele efterkrigstiden". 
Desuden understregede hun betydningen af EF's fælles udenrigs- og 
sikkerhedspoli t ik. 
- 7 -
Den norske økonomi og Fællesskabet 
Den norske økonomi er en af de bedst stillede i Europa. Landet har be­
tydelige ressourcer, navnlig på energiområdet, og har som følge heraf en 
af de højeste levestandarder i Europa med et BNP per capita, der i de 
seneste tyve år har ligget over olier tæt på den højeste levestandard i 
EF. Som følge af den stærke Økonomi har Norge endvidere kunnet investere 
i både god infrastruktur og en højt uddannet arbejdsstyrke. Desuden har 
udnyttelsen siden 1971 af olieforekomsterne uden for den norske kyst 
bidraget til at udvikle og opretholde et højt teknologisk stade. 
Som medlem af EFTA har Norge længe deltaget i samarbejdet og samhandelen 
på europæisk plan. Norge har længe været en af Fællesskabets ti vigtig­
ste handelspartnere. I 1991 var Norge Fællesskabets syvendestørste le­
verandør og det ottendestørste marked for Fællesskabts eksport. Norge 
tegner sig for rundt regnet 3,5% af Fællesskabets import og mere end 2% 
af Fællesskabets eksport. Fællesskabets import fra Norge består i meget 
vid udstrækning af råvarer (mere end 70%), medens Fællesskabets eksport 
til Norge overvejende består af færdigvarer. Fællesskabet er langt den 
vigtigste handelspartner fra Norge. I 1991 tegnede det sig for næsten 
50% af Norges import og 66% af dets eksport. Blandet EF-medlemsstaterne 
er Det Forenede Kongerige og Tyskland både de vigtigste leverandører til 
det norske marked og de vigtigste aftagere af den norske eksport. Fæl­
lesskabets og EFTA tegner sig tilsammen for næsten 70% af den norske 
import og 81% af den norske eksport. 
Den 1. juli 1990 ændrede landet sine bestemmelser om kapitalbevægelser i 
retning af større liberalisering. Ifølge EØS-aftalen skal de resterende 
hindringer, bl.a. på områderne direkte investeringer og investeringer i 
fast ejendom, være ryddet af vejen den 1. januar 1995. På valutaområdet 
demonstrerede Norge sin klare interesse i et tættere samarbejde med 
Fællesskabet, da det i oktober 1990 som det første land uden for Fælles­
skabet ensidigt knyttede den norske krone til ECU. ECU-ti Iknytningen 
omfattede bilaterale swap-aftaler med EF's centralbanker og varede ind­
til den 10. december 1992, da de norske myndigheder blev tvunget til at 
lade kronen flyde i kølvandet på uroen på de internationale valuta­
markeder . 
I øjeblikket synes den økonomiske udvikling i Norge at være forholdsvis 
gunstig sammenlignet med de fleste EF-landes Økonomiske udvikling. Efter 
en alvorlig afmatning med produktionsfald i fastlandets^1^ økonomi i 
1988 og 1989 kunne der atter konstateres en egentlig økonomisk vækst. I 
1992 voksede det samlede BNP med 2,6%, medens fastlandets Økonomi havde 
en vækst på 1,0%. Inflationen er i øjeblikket på mindre end 2,5%, og 
betalingsbalancen udviser et overskyd på omkring 2,3% af BNP. 
På trods af denne forbedring af økonomien giver en række tegn på 
strukturelle svagheder i den norske økonomi anledning til bekymring: 
- fra 1987 til 1992 voksede arbejdsløsheden fra 2,1% til 5,9%, og der 
er i øjeblikket yderligere 2,6% af arbejdsstyrken, der er beskæftiget 
som led i arbejdsmarkedsforanstaltninger. 
(1) Ved "fastlandet" forstås her alle andre sektorer end oliesektoren 
- 8 -
Den ekspansive politik har bidraget til at forringe de offentI ige 
f inanser. I løbet af de seneste fire år har forstærkede arbejdsmarkeds­
foranstaltninger, offentlige investeringer og overførsler til kommuner 
ført ti I en samlet efterspørgseIsstimu1er ing på 7% af fastlandets BNP. I 
samme tidsrum skiftede den offentlige sektors samlede saldo fra et over­
skud på 1,4% af BNP til et underskud på 3,2% af BNP i 1992. 
- Det er endnu uvist, hvor store de samlede konsekvenser af den f inan-
sielle kr ise, der opstod i kølvandet på dereguleringen af kreditmarkedet 
og den efterfølgende eksplosive udvikling i långivningen, har været. 
Skønt husholdningernes og virksomhedernes finansielle stilling er blevet 
forbedret på det seneste, kan det ikke udelukkes, at den skrantende 
banksektor vil lide yderligere tab på sine udlån. 
I fastlandets økonomi faldt invester ingerne fra 1986 til 1992 med 
35%. Dette bratte fald kan i en vis udstrækning tilskrives afmatningen 
og højkonjunkturen i 1980'erne, men giver alligevel anledning til 
bekymr ing. 
3. Strukturelt set er den norske økonomi karakteriseret af stor afhængighed 
af naturressourcer og energiproduktion.(2) Dette kommer både til udtryk 
i oliesektorens størrelse og betydning og det forhold, at en stor del af 
forarbejdningsindustrien er stærkt energiintensiv. 
Den store afhængighed af energiintensive industrier skyldes, at der som 
følge af Norges mange vandfald produceres rigelig og forholdsvis billig 
elektricitet fra vandkraftværker. Norges olie- og gasproduktion er på 
cirka det halve af Fællesskabets samlede produktion. 
Efter opdagelsen og den efterfølgende udnyttelse af olieressourcerne i 
1970'erne har oliesektoren gradvis fået større betydning, selv om 
svingningerne i olieprisen har øvet indflydelse herpå. I 1991 tegnede 
denne sektor sig for 16% af BNP, 32% af den samlede eksport og 11% af 
den offentlige sektors samlede indtægter. I øjeblikket yder denne sektor 
et større bidrag til BNP end den samlede forarbejdningsindustri. 
Oliesektorens vækst kommer også en række andre sektorer til gode, navn­
lig bygning af boreplatforme, rederivirksomhed og mange servicefag. 
I en række andre industrier afspejler de seneste tyve års udvikling den 
voksende betydning af - og de voksende indtægter fra - oliesektoren. I 
modsætning til, hvad der har været tilfældet i de fleste EF-lande, har 
produktionen af færdigvarer således holdt sig på samme niveau som i 
midten af 1970'erne. Beskæftigelsen inden for forarbejdningsvirksomhed 
er imidlertid faldet fra 24% af den samlede beskæftigelse i 1974 til 16% 
i 1991. Ressourcerne er flyttet over i de afskærmede sektorer: siden 
midten af 1970'erne har der kun fundet en beskæftigelsesfremgang sted 
indne for offentlig administration og private servicefag. 
(2) Ifølge norske skøn kan olieproduktionen opretholdes på det nuværende 
niveau indtil år 2000. År 2010 vil gasproduktionen være dominerende, og 
olieressourcerne ventes at være opbrugt år 2030. Olieprisen er i 
øjeblikket på^ÅSpr. tønde. Ifølge de norske myndigheder vil et fald i 
olieprisen på 10% give sig udslag i et fald i eksport indtægerne på 3,2% 
svasrende til 1,4% af BNP. 
- 9 -
Omkring 25% af forarbejdningssektorens værditilvækst skabes ved energi­
intensiv produktion, f.eks. af metaller, kemikalier, papirmasse og 
papir. Disse industrier har altid nydt godt af lave elektricitetspriser. 
Elpriserne for de norske industrier ligger på 25-50% af de gennemsnit­
lige priser i EF alt efter anvendelsesformål. Eksporten af elektricitet 
- bortset fra overskudselektricitet - er i øjeblikket begrænset til 3% 
af den nationale produktion. Både den igangværende deregulering af det 
indenlandske elektricitetsmarked og fjernelsen af eksportbegrænsningerne 
kan føre til højere priser for energiintensive anvendelsesformål, hvil­
ket gør det nødvendigt at nedbringe omkostningerne og forbedre produk­
tiv i teten. 
Den norske økonomis specialisering kommer også til udtryk i eksportens 
og importens sammensætning og forklarer, hvorfor samhandelen mellem 
Norges og EF's industrier er så beskeden. Norge importerer en lang række 
industrivarer, navnlig forbrugs- og invester ingsgoder. På eksportsiden 
er mere end halvdelen af Norges eksport afhængig af udviklingen i nogle 
få forholdsvis ustabile verdensmarkedspriser, navnlig olieprisen. 
Den norske økonomis struktur afspejler i en vis udstrækning de kompara­
tive fordele. Olieindtægterne er imidlertid blevet anvendt til at opret­
holde produktion og indkomster i erhverv i tilbagegang, navnlig landbrug 
og skibsbygning. Desuden er reallønnen blevet presset opad, fordi arbej­
dsløsheden er blevet holdt nede af bl.a. store offentlige udgifter og 
kraftig vækst i antallet af offentligt ansatte. Denne lønudvikling har 
bidraget til at begrænse væksten i den private sektor. Desuden er 
produktiviteten inden for forarbejdningsvirksomhed vokset langsommere 
end i de konkurrende lande. 
Som følge af den norske økonomis nuværende struktur er udenrigsøkono­
mien, de offentlige finanser og økonomien som helhed særdeles følsomme 
over for større ændringer i olieprisen og verdensmarkedsprisen på et 
lille antal stabelvarer. Desuden er der betydelig fare for, at økono­
miens bytteforhold på længere sigt vil blive forringet. Disse struktu­
relle skævheder bevirker, at der er grænser for, hvor kraftig udviklin­
gen kan blive, hvis den i for høj grad baseres på økonomisk udnyttelse 
af naturressourcer. På mellemlang sigt vil det antagelig være nødvendigt 
at puste nyt liv i fastlandets Økonomi, hvis det høje velstandsni veau i 
Norge skal stabiliseres og opretholdes. 
I denne sammenhæng har strukturpol i t ikken stor betydning som middel til 
at formindske afhængigheden af olie og skabe en konkurrencebetonet bag­
grund for at stimulere vækst og beskæftigelse. Der er ganske vist i den 
seneste halve snes år foretaget visse institutionelle ændringer, bl.a. 
en deregulering af de finansielle markeder og energimarkederne og 
ændringer i skatte- og afgiftssystemet, men der er stadig store mulig­
heder for at foretage forbedringer med hensyn til konkurrence og 
subs idier ing. 
Når EØS-aftalen er gennemført, kan der forventes voksende indenlandsk 
konkurrence. EØS-aftalens konkurrencebestemmelser ventes især at for­
mindske fordrejningerne på markedet i sektorer såsom transport, byggeri 
og handel. For at efterleve EØS-reglerne er regeringen desuden i færd 
med at forberede en ny national lovgivning om konkurrence og vil erstat­
te prisloven af 1953 med en ny konkurrencelov. En beslutsom gennemfø­
relse af denne lov kan bidrage stærkt til at forbedre effektiviteten og 
øge konkurrencen. 
- 10 -
Sammenlignet med andre industrilande er der dog stadigvæk tale om et 
forholdsvis højt subs id i en i veau, som har haft tendens ti I at beskytte 
skrantende dele af fastlandets økonomi inden for både forarbejdningsin­
dustri og landbrug. De direkte subsidier inklusive rentetilskud til 
husholdninger og direkte støtte til landbruget andrager ca. 6% af BNP, 
hvilket er rundt regnet fire gang så meget som OECD's gennemsnit, medens 
subsidierne til industrien alene beløber sig til 3% af BNP. 
Det norske landbrug er en af de største støttemodtagere i OECD. Landbru­
get og dermed forbundne aktiviteter som f.eks. forarbejdning af og 
handel med levnedsmidler er også afskærmet fra konkurrence udefra ved 
hjælp af told og kvoter. Dette forhold afspejler en stærk regionalpoli­
tisk tradition og landbrugets store betydning i afsidesliggende regi­
oner, men det kan alligevel på lang sigt vise sig nødvendigt at for­
mindske overførslerne og øge effektiviteten. 
Da den offentIige sektor tegner sig for omkring 25% af den samlede 
beskæftigelse, er det desuden af stor betydning, hvordan det forholder 
sig med effektiviteten i denne sektor. En række uafhængige undersøgelser 
har vist, at der kan indtjenes betydelige effektivitetsgevinster i den 
offentlige sektor, bl.a. hvad angår undervisning, transport og regional­
politik. Sådanne gevinster kan anvendes til at mindske det samlede 
skattetryk eller forbedre det offentlige serviceniveau på andre områder. 
Et andet vigtigt strukturelt spørgsmål er den alvorlige krise i den 
f inansieI le sektor. I kølvandet på dereguleringen af lånemarkederne i 
1980'erne har inflationsforventningerne, den lempelige pengepolitik og 
indkomstskattesystemer, der i høj grad fremmer låntagningen, bidraget 
til en kraftig kreditudvidelse. 
På grund af en overoptimistisk risikovurdering og en ekstraordinært 
hurtigt voksende låntagning måtte der indkasseres betydelige tab på de 
ydede lån, da den økonomiske afmatning indtrådte. 
Den norske regering har iværksat omfattende redningsaktioner for at 
genskabe tilliden til det finansielle system; fra 1988 til 1992 blev der 
tildelt bankerne offentlige midler på ca. 2 000 mio. NOK svarende til 3% 
af BNP. I kraft af disse foranstaltninger blev den norske stat langt den 
største kap i tal indskyder i de tre største forretningsbanker. 
Det er tillige særdeles vigtigt, at ressourcerne i den finansielle 
sektor anvendes mere effektivt, fordi EØS-aftalen sandsynligvis vil 
indebære øget konkurrence fra udlandet. Der er i øjeblikket betydelig 
risiko for, at de statslige foranstaltninger undergraver den sunde 
konkurrence i banksektoren, fordi hverken de udenlandske banker eller de 
mindre indenlandske - men til gengæld finansielt sundere - banker hidtil 
har kunnet konkurrere med de af regeringen støttede forretningsbanker. 
Beslutningerne om offentlige udgifter og indtægter træffes på stærkt 
centraliseret plan. Selv om kommunerne står for 70% af den offentlige 
sektors aktivitet, er størstedelen af deres aktivitet reguleret ved lov 
eller finansieret ved hjælp af øremærkede overførsler fra staten. Modsat 
hvad der er tilfældet i Finland og Sverige, kan kommunerne ikke selv 
fastsætte de lokale skatter. Stortinget fastsætter kommunernes indtægter 
ved at bestemme skatte- og afgiftsniveauet og overførslernes størrelse. 
- 11 -
De enkelte personers rettigheder til soc i a I s i kr ing opnås ved hjælp af 
årlige præmier, og alderspensionernes størrelser o.lign. bestemmes af de 
kumulerede præmier. Systemet som sådant er imidlertid et fordelingssy­
stem ("pay-as-you-go") og er derfor ikke selvfinansierende. Det har i 
øjeblikket store underskud, der finansieres via statsbudgettet. Stor­
tinget fastsætter de individuelle ydelsers størrelse. Som helhed er 
ydelserne blevet forbedret gennem den seneste snes år. 
I 1992 blev der gennemført en omfattende skattereform, hvorved beskat­
ningsgrundlaget blev udvidet, og de marginale skattesatser blev nedsat. 
Da det nye system er ensbetydende med mindre variation i den effektive 
beskatning af afkast af forskellige typer investeringer, mindskes be­
skatningens fordrejende virkninger. Den marginale lønskat inkl. 
arbejdsgiver- og arbejdstagerbidrag til sociale sikringsordninger 
ligger dog fortsat på et højt niveau. Den svinger mellem 44,5% (lave 
lønninger) og 63,8% (høje lønninger). I den nordlige del af Norge er 
marginalskatten 16,3% lavere. 
De offentI ige udgi fter voksede fra 48% af BNP i 1981 til 59% af BNP i 
1992, hvilket er ca. 10% over EF-gennemsnittet. Størstedelen af denne 
forhøjelse skyldes øget offentligt forbrug og forhøjede overførsler til 
husholdningerne. Navnlig er sociale ydelser som f.eks. arbejdsløsheds­
understøttelse, revalideringsydelser og invalidepensioner vokset kraf­
tigt i de seneste år. Beskæftigelsen i den offentlige sektor voksede fra 
1988 til 1992 med 2% om året. 
I løbet af 1980'erne udviste den samlede offentlige sektors regnskaber 
betydelige overskud, men der er fra 1989 sket en gradvis forværring 
heraf i takt med, at finanspolitikken er gjort ekspansiv i et forsøg på 
at modvirke den seneste afmatning. I 1992 indebar reformen skattelettel­
ser på næsten 1% af BNP. I 1992 udgjorde den offentlige sektors under­
skud og den samlede offentlige gæld henholdsvis 3,2% og 43,5% af BNP. 
Grundforløbet i de norske myndigheders seneste fremskrivninger på mel­
lemlang sigt viser, at de offentlige finanser meget vel kan forværres 
yderligere i de kommende fem år. Den samlede skattebyrde er allerede en 
af de største i Europa. Desuden bestemmes 10% af den offentlige sektors 
indtægter af den forholdvis ustadige verdensmarkedspris på olie. 
Det er helt sikkert begrænset, hvor meget mere ekspansiv politik der er 
plads til, og det kan i det hele taget vise sig at være hensigtsmæssigt 
at styrke den finansielle stilling. 
I de seneste fem år har den vigtigste politiske reaktion på den stigende 
arbejdsløshed været at øge de offentlige udgifter for at forhindre et 
fald i den indenlandske efterspørgsel og at øge beskæftigelsen i den 
offentlige sektor. I takt med, at de offentlige underskud er vokset, er 
det imidlertid blevet stadig klarere, at der er visse grænser for, hvor 
meget længere den nuværende strategi kan forfølges. En omlægning af 
finanspolitikken hen imod en øget stimulering af den private sektor på 
fastlandet, f.eks. ved at sænke de indirekte lønomkostninger og nedbrin­
ge de offentlige udgifter, kan meget vel føre til øget beskæftigelse på 
længere sigt. 
- 12 -
Sigtet med den norske pengepol i t ik er at skabe grundlag for jævn vækst 
via en dæmpet pris- og lønudvikling. Fra 1986 til sidst i 1992 stod 
vekselkursstabiliteten i centrum for denne politik. Politikken lykkedes, 
idet inflationen faldt fra gennemsnitlig 9,5% il 1980-1986 til 4,2% i 
1989; i øjeblikket er inflationen på 2,3%. 
Ved tilknytning til ECU i oktober 1990 videreførtes målsætningen om 
faste valutakurser til sikring af lavere inflation, men tilknytningen 
til EF blev mere udtalt. 
Indtil august 1992 holdt den norske krone sig særdeles stabilt i forhold 
til de vigtigste valutaer. I kølvandet på valutauroen på de internatio­
nale markeder og den svenske og den finske valutas efterfølgende flyd­
ning besluttede de norske myndigheder imidlertid den 10. december 1992 
at lade kronen flyde. Denne beslutning hang bl.a. sammen med banksek­
torens skrøbelige tilstand og den private sektors store gæld og mulig­
heder for at leve med de meget høje nominelle rentesatser og realrente­
satser, der havde været nødvendige i en periode. Siden flydningen 
begyndte, er kronen til dato blevet nedskrevet med ca. 3% over for ECU. 
Der er dog stadig mange gode grunde ti I at vende tilbage til fastkurssy­
stemet. Som følge af den forholdvis store import af forbrugsgoder vil de 
indenlandske forbrugerpriser straks afspejle ændringer i valutakurserne, 
hvilket vil slå igennem på pengelønnen og desuden mindske reallønnens 
fleksibilitet. På den anden side gør eksportstrukturen med sin koncen­
tration på få varer med stærkt svingende verdensmarkedspriser det van­
skeligere at føre en sådan politik, da en sådan struktur forudsætter et 
mere fleksibelt bytteforhold, end tilfældet er i EF-staterne. Dette gør 
det endnu mere nødvendigt med større fleksibilitet på andre økonomisk­
politiske områder og med øget erhvervsspredning og formindsket afhæn­
gighed af olie. 
Fællesskabets udvidelse med Norge, der er et af de mest velstillede 
lande i Europa og det land, der i forhold til befolkningens størrelse er 
rigest udstyret med naturressourcer, vil ikke skabe uovervindelige 
problemer fra et økonomisk sysnpunkt. I øjeblikket er der bedre styr på 
inflationen og den offentlige sektors stilling end i de fleste EF-lande. 
I de seneste år har der været ført en vellykket penge- og valutakurspo­
litik, således at inflationen er bragt ned på et niveau, hvor den er i 
overensstemmelse med Den Økonomiske og Monetære Unions fremtidige krav. 
Det skal efterprøves, om dette stadig gælder, efter at myndighederne har 
besluttet midlertidigt at opgive tilknytningen til ECU. De strukturelle 
svagheder ved fastlandets økonomi giver dog anledning til bekymring, da 
den makroøkonomiske ligevægt i høj grad er afhængig af olieressourcerne 
og derigenem olieprisen. De traditionelle aktiviteters formindskede 
betydning i forhold til oliesektoren afspejler ti I en vis grad forvent­
ningerne til markedsmekanismerne. Men den økonomiske politik, navnlig 
den utilstrækkelige konkurrence og den kraftige vækst i de offentlige 
udgifter og i antallet af offentligt ansatte, har også bidraget til 
denne udvikling. Der har vist sig et stadig større behov for at puste 
nyt liv i fastlandets økonomi for derigenenm at skabe et mere solidt 
grundlag for økonomien og beskæftigelsen og bevare den norske befolk­
nings høje levestandard på længere sigt. De norske myndigheder har 
allerede truffet sådanne foranstaltninger i form af en omfattende 
skattereform og en deregulering af visse vigtige markeder. Virkeliggø­
relsen af EØS vil antagelig udgøre et andet vigtigt skridt, der vil øge 
konkurrencen. Desuden kan finanspolitikken bidrage til dette måls 
virkeliggørelse. Ligesom det er tilfældet i andre nordiske lande, 
- 13 -
afspejler det høje offentlige udgiftsniveau og det høje skattetryk den 
norske befolknings udtalte præference for social retfærdighed og et højt 
offentligt serviceniveau. De faktiske omkostninger, der følger af denne 
politik i Økonomisk henseende og med hensyn til fortrængning af private 
initiativer, er dels tilsløret, dels formindsket af olieindtægternes 
eksistens. Det er en forudsætning for at kunne puste nyt liv i økonomi­
en, at der i højere grad tages hensyn til disse omkostninger. Foran­
staltninger på dette område vil også i høj grad fremme mulighederne for 
til sin tid at genskabe det valutariske samarbejde med Fællesskabet. 
- 14 -
Virkninger af tiltrædelsen 
Landbrug og skovbrug 
1. Norges samlede landbrugsareal er på ca. 1 mio. ha svarende til 3% af det 
samlede areal. De udnyttede skove dækker 7 mio. ha. De resterende 75% 
består af bjerge, bræer, søer og bebyggede områder. Landbrugets arbejds­
styrke udgør 5,4% af den samlede arbejdsstyrke (103 000 personer på 
96 000 bedrifter), dvs. nogenlunde det samme som Fællesskabets gennem­
snit. Landbruget tegnede sig dog kun for 1,8% af BNP i 1990 (EF: 3%). 
2. Mulighederne for landbrug bestemmes i alt væsentligt af den geografiske 
beliggenhed og de klimatiske betingelser. En stor del af Norge har ark­
tisk eller subarktisk klima. Landbrugsproduktionen begrænses af dyrk­
ningssæsonens længde, der er på ca. 190 dage i den sydlige del og kun 
100 dage i landets nordlige regioner og i bjergområderne i det sydlige 
Norge. De klimatiske betingelser har stor indflydelse på udbyttet og 
udgør en stor risikofaktor for agerbruget. 
Kun 5% af landbrugsarealet anvendes til produktion af hvede. De vigtig­
ste afgrøder er græsfoder (55%) og foderkorn (30%). 
3. Den norske bedr iftsstruktur er kendetegnet af mange små bedrifter. Det 
gennemsnitlige dyrkede areal pr. bedrift er langt lavere end EF-gennem-
snittet (10 ha mod 16,6 ha for EF). 87% af bedrifterne har et dyrket 
areal på under 20 ha. Bjerge, fjorde, søer og skove splitter det dyrkede 
areal op ispredte og forholdsvis små dyrkningsområder, der for nogles 
vedkommende er meget bakkede. Dette begrænser mulighederne for struktur­
rationalisering og gør landbrugsproduktionen meget omkostningskrævende. 
Bedr iftsstrukturen er også et resultat af stærke historiske og kulturel­
le traditioner for besiddelse af landbrugsjord i Norge. Der skal særlig 
tilladelse til for at købe landbrugsjord. Køberen skal godkendes som 
egnet og skal forpligte sig til at bo og arbejde på bedriften i mindst 
fem år efter overtagelsen. 
4. Med hensyn til kød og mejeriprodukter er Norge næsten selvforsynende. 
Norge producerer imidlertid ikke sukker, oliefrø, vin eller protein­
foder. I størstedelen af landet er det ikke muligt at producere hvede. 
En betydelig del af det norske forbrug af hvede, frugt og grønsager 
dækkes ved import. 
Det samlede selvforsyningsniveau for landbrugsvarer beregnet på et 
energimæssigt grundlag er på ca. 50%, dvs. det laveste niveau i Europa. 
5. De politiske instrumenter, der benyttes af Norge, minder på mange måder 
om de instrumenter, der benyttes af Fællesskabet, men der er også store 
forskelle. I Norge er landbrugets saIgskooperati ver ansvarlige for 
markedsreguleringen, og omkostningerne ved overskudsproduktion skal 
dækkes af landbrugerne selv i form af salgsafgifter. Grænsekontrollen er 
overvejende baseret på kvantitative restriktioner. Både de indenlandske 
producentpriser og det direkte støtteniveau i Norge ligger på et langt 
højere niveau end de tilsvaronde priser og støtteniveauer i EF. Under 
forhandlingerne vil Fællesskabet skulle undersøge, om den støtte, der 
ydes i Norge, er forenelig med Fællesskabets politikker og lovgivning på 
området, herunder politikken for statsstøtte. Fællesskabet deler dog 
Norges målsætning om at opretholde landbrugsaktiviteten i marginale 
områder. 
- 15 -
Støtteniveauet i det norske landbrug opgjort på grundlag af producent-
støtteækvivalenter (PSE) er forholdsvis højt. I 1990 lå PSE-procentsat-
serne i Norge på et højere niveau end i Ef for alle vigtige varer. Den 
gennemsnitlige PSE i Norge lå på 77% mod 49% i EF. 
De nuværende producentpriser i Norge ligger på indtil det dobbelte af de 
tilsvarende priser i EF. Priserne på landbrugets rå- og hjælpestoffer 
ligger også på et væsentlig højere niveau i Norge end i Fællesskabet. 
Hvis kornpriserne nedsættes, vil husdyrholdet flytte fra landdistrik­
terne ti I de centrale distrikter, hvor kornproduktionen i dag er domine­
rende. 
De norske levnedsmiddeI forarbejdende virksomheder er små efter interna­
tional målestok. En stor del af næringsmiddelindustrien er beliggende 
uden for byer og byområder og er baseret på landbrugsproduktion i 
områder med naturlige handicaps. Desuden indebærer den primære 
produktions struktur kombineret med de naturbestemte produktionsbe­
tingelser, at der er store transport-, forarbejdnings- og salgsom­
kostninger . 
Som følge af den norske produktions ringe størrelse sammenlignet med 
Fællesskabets produktion kan der ikke forventes nogen væsentlige effek­
ter på Fællesskabets markeder. EF-producenternes marked for sukker, 
oliefrø, proteinfoder, hvede, frugt og grønsager kan ventes at blive 
udvidet ved Norges tiltrædelse. 
For både Fællesskabet og Norge har det bredere mål for udviklingen af 
landdistrikter været at støtte landbruget, skabe nye erhvervsaktiviteter 
og hindre afvanding. I mange områder i Norge er landbruget den vigtigste 
økonomiske aktivitet og derfor af central betydning, når det drejer sig 
om at skaffe beskæftigelse og øge bosættelsen i disse områder. To 
tredjedele af landbrugets produktion, overvejende animalsk produktion, 
finder sted i områder, hvor der kun er få alternative 
erhvervsmuligheder. Den norske politik med at fremme kornproduktionen i 
de centrale dele af landet og i de bedste landbrugsområder og at fremme 
den animalske produktion i mindre begunstigede områder har været et 
vigtigt regionalpolitisk instrument. 
I Norge er de strukturelle foranstaltninger snævert forbundet med foran­
staltninger i landdistrikterne. De Økonomiske foranstaltninger har til 
dels taget sigte på at omfordele indkomsterne mellem store og små 
enheder og mellem produktionsområder og regioner. Mange af de trufne 
foranstaltninger har derfor haft en strukturbetinget målsætning i form 
af relativt større betalinger/støtte til små bedrifter end til store 
bedr i fter. 
En del af den norske støtte kan dækkes af eksisterende ordninger i 
henhold til forordning 2328/91 med hensyn til investeringer, etable­
ringsstøtte til unge landbrugere, vikariater på bedrifter samt udlig­
ningsgodtgørelser i mindre gunstigt stillede områder. 
Der kan under mål nr. 5b medtages ikke-IandbrugsreIaterede foranstalt­
ninger i udviklingsprogrammerne for de distrikter i Norge, som opfylder 
EF's støttekriterier, således som de fastlægges i forordningerne ved­
rørende tidsrummet 1994-1999. Der vil nødvendigvis blive taget hensyn 
til den lave befolkningstæthed (13 indbyggere pr. km2), navnlig i de 
nord I ige områder. 
EF-finansiering omfatter ikke direkte indkomststøtte til producenterne 
af den type, der findes i Norge, ejheller selektiv transportstøtte eller 
regionalstøtte i de former, der anvendes i det nordlige Norge for visse 
varer såsom kartofler, grønsager og bær. 
- 16 -
Norge har ikke nogen ordninger, der svarer til EF-ordningerne for 
førtidspensionering, forarbejdning og markedsføring, men der ydes via 
kooperativerne en vis støtte til markedsføring af landbrugsvarer og 
forbedring af produktionens kvalitet. 
Som i Fællesskabet har Norge i de seneste år lagt øget vægt på udvikling 
af nye aktiviteter i landdistrikterne. Sigtet hermed har for begge været 
at skabe økonomiske alternativer. Mange af de pågældende foran­
staltninger minder om de foranstaltninger, der er truffet I Fællesska­
bet. Ulemperne som følge af arktiske og subarktiske betingelser, demo­
grafiske særtræk og store transportomkostninger udgør nye dimensioner, 
der ikke er dækket af den gældende EF-lovgivning. 
9. De miljømæssige hensyn har en fremtrædende plads i den norske landbrugs­
politik. Der er truffet foranstaltninger ti I at forhindre erosion i ud­
satte områder og mindske forureningen fra forureningskilder såsom ensi­
lage, gødning og kunstgødning. Der findes også et program, hvis formål 
er at mindske effekten af anvendelsen af pesticider i landbruget. Der 
lægges desuden stor vægt på bevarelsen af kulturlandskabet og -arven. 
Norge er meget gunstigt stillet, når det drejer sig om plantesundhed og 
veterinære forhold. De vigtigste årsager hertil skal søges i klimatiske 
og geografiske faktorer samt overvågnings- og udryddelsesprogrammer. 
10. Norges varierede topografi og landets enorme længde i nord/sydgående 
retning giver sig udslag i stærkt varierende vækstbetingelser for 
skovene og stærkt varierende driftsvilkår for skovbruget i Norge. Norges 
største nåletræsområder og de bedste driftsvilkår findes i det 
sydøstlige og det centrale Norge. Andre steder i landet er birk den 
dominerende træsort med mere spredt bevoksning af nåletræer, og driften 
er disse steder mere omkostningskrævende. 
11. I løbet af det tyvende århundrede og navnlig efter anden verdenskrig har 
der været gennemført systematisk skovrejsning, navnlig i kystområderne. 
23% af Norges samlede areal (7 mio. ha.) er klassificeret som nytteskov. 
Der er 126 000 skovbrug på mindst 2,5 ha. nytteskov i Norge. De fleste 
skovbrug er personligt ejede, og gennemsnitsstørrelsen for alle skovbrug 
er på 56 ha. 
12. I Norge er rensdyrhold anerkendt og beskyttet i lovgivningen som eneret 
for samerne. 
Erhvervet er I i I le (2 800 personer, 1,2% af det nationale kødforbrug) og 
baseret på stærkt ekstensiv drift. Alt rensdyrkødet forbruges i Norge, 
og der er hverken registreret nogen eksport eller import. 
- 17 -
F isker i 
1. Fiskeriet har betydning som traditionelt erhverv i den norske økonomi. 
Selv om denne sektor har været i tilbagegang i de seneste år, har fiske-
og akvakultureksporten positiv betydning for den norske handelsbalance, 
idet den tegner sig for 6% af den samlede eksport. Siden der i 1977 blev 
oprettet en eksklusiv økonomisk zone på 200 sømil, har Norge nydt godt 
af et særdeles stor fiskefarvand. Der gives adgang til fiskeflåder fra 
parter, som Norge har indgået fiskeriaftaler med, såsom Fællesskabet, 
Sverige, Færøerne, Island, Polen og Den Russiske Føderation. 
Ud over sine egne ressourcer har Norge i medfør af fiskeriaftaler adgang 
til forskellige tredjeparters farvande. Der er i øjeblikket 14 aftaler i 
kraft mellem Norge og forskellige parter, heraf 3 med Fællesskabet. 
Aftalerne med tredjeparter vedrører Den Russiske Føderation, Færøerne, 
Island, Grønland, Finland, Sverige, Polen og Canada. 
Ved en norsk tiltrædelse øges både Fællesskabets samlede fiskeflådes 
tonnage (med 17%) og antallet af fiskere (med 10%). 
Den årlige norske fangstmængde er på ca. 2 mio. tons, hvorfor Fællesska­
bets stilling i denne sektor, hvor det overgås af Kina og Japan, vil 
bl i ve styrket. 
2. Ved en norsk tiltrædelse vil Fællesskabets nuværende strukturelle under­
skud på fisk (mere end 6 000 mio. ECU) blive nedbragt med ca. 17%. 
3. Norge fører som hovedregel en meget streng bevarings-, forvaltnings- og 
kontrolpolitik. Spørgsmålet om genudsætning, som ikke er tilladt i 
Norge, skal undersøges under forhandlingerne. For at sikre blivende 
muligheder for udnyttelse af bestanden anvendes der som 
forvaItningsinstrument hyppigt i det nordlige Norge zoner, hvor fiskeri 
forbydes eller begrænses; dette er i overensstemmelse med Fællesskabets 
"acquis", for så vidt angår bevaring af bestande. 
Visse bestande af rundfisk i Nordsøen og i Kattegat/Skagerak forvaltes 
allerede sammen med EF. Nogle af disse bestande er i øjeblikket stærkt 
reducerede. 
4. Den norske fiskeflåde består overvejende af mindre fartøjer (på mindre 
end 12 meter). Dette skyldes regeringens politik, der går ud på at be­
vare fiskeriet som en økonomisk aktivitet i landdistrikterne og i de 
fjerntliggende kystområder, hvor igen anden aktivitet er mulig, således 
at afvandring fra området forhindres. Den norske fiskeflåde vil sand­
synligvis gøre Fællesskabets eksisterende overkapacitet endnu større. 
Under tiltrædelsesforhandlingerne bør der lægges særligt vægt på de 
specifikke problemer for de regioner, der er afhængige af fiskeri, 
navnlig regionerne i landets nordlige del. 
5. Som følge af den norske flådes størrelse, omfanget af opdræt af lakse­
fisk og den norske forarbejdningsindustris størrelse vil Norge givetvis 
blive et af de lande, der vil drage størst fordel af de strukturforan­
staltninger, som Fællesskabet har truffet inden for fiskeri- og akva-
kuI tursektoren. 
Desuden vil den nødvendige omstrukturering af den norske flåde og de 
talrige områder, som er afhængige af fiskeri, gøre det berettiget at 
træffe socioøkonomiske ledsageforanstaltninger, når fiskerisektoren er 
fuldt integreret i strukturfondene. 
- 18 -
Ved en norsk tiltrædelse forøges omfanget af Fællesskabets akvakultur­
produktion med mere end en tredjedel. Landets i forvejen store betydning 
på markedet for laks bliver endnu mere udtalt, når tpldbarrierne afvik­
les. 
I medfør af EØS-aftalen har Norge forpligtet sig til at tilpasse en del 
af sin lovgivning om salgsorganisationerne efter den tilsvarende EF-
lovgivning. Det vil være nødvendigt at efterprøve, at denne forpligtelse 
overholdes. Andre områder, hvor det vil være nødvendigt at efterleve EF-
bestemmelserne, er ti I bagetage Isesprisordningen og referenceprisord­
ningen, som ikke anvendes i Norge. Den prissubsidieringsordning, som i 
øjeblikket anvendes i Norge (generelle og specifikke prissubsidier), er 
ikke i overensstemmelse med EF's fiskeripolitik. Desuden skal der under 
forhandlingerne lægges særlig vægt på transportsubsidierne. 
8. Der kan fremhæves en række problematiske områder med hensyn til sam­
handelen: gradvis afvikling af EF-tolden på fiskerivarer, tilpasning af 
de norske toldsatser til EF-niveauet for fisk for tredjelande, indfø­
relse i den norske fiskerisektor af præferenceordninger såsom SPG og 
Lomé-ordningen, gen indførsel af told for fisk fra andre EFTA-1 ånde, som 
ikke bliver medlem af Fællesskabet samtidig med Norge, oprettelse af 
producentorganisationer og fastlæggelse af disses rolle samt indførelse 
af Fællesskabets prisordning som helhed. Der skal tages særligt hensyn 
til følsomme arter såsom laks, sild og makrel som fastlagt i EØS-
afta len. 
9. Det vil under forhandlingerne være nødvendigt at undersøge de norske 
erhvervsorganisationers største engagementer med hensyn til udbygning, 
anvendelse og fuldbyrdelse af lovgivningen om forvaltningen af fiskeriet 
samt deres engagement i de internationale fiskeri forhandlinger. 
10. Retningslinjerne for gensidig adgang til farvande og ressourcer vil være 
et af det mest problematiske. Fællesskabets "acquis" på dette område 
indebærer adgang til 12-miles kystzonen, Shetland-kassen og princippet 
om forholdsmæssig stabilitet. Størrelsen af de gensidige kvoter, der er 
fastsat i de eksisterende tosidede og tresidede aftaler (Fællesskabet/-
Norge/Sverige for Skagerrak/Kattegat-områdets vedkommende), bør danne 
grundlag for forhandlingerne. 
11. Svalbard-øgruppens (Spitzbergens) status er fastsat ved Paris-traktaten 
af 1920. Spørgsmålet om, hvorvidt Svalbard skal omfattes af Traktaten om 
Oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, skal afklares. Efter Norges 
opfattelse skal Paris-traktaten kun gælde for territorialfarvandet, 
medens Fællesskabet fastholder, at den skal gælde for den af Norge 
fastsatte fiskeribeskyttelseszone. Virkningerne for EF's fiskeripolitik 
vil afhænge af, hvilke løsninger der findes på disse to problemer. 
12. Endelig vil det være nødvendigt at finde en løsning på det særlige 
problem, der består i at der i Norge fiskes sild direkte bestemt til 
fremstilling af fiskeolie og fiskemel, hvilket er forbudt i Fælles­
skabet . 
- 19 -
Mi I jø 
1. Norge har allerede i en del år haft en omfattende miljøpolitik, der på 
udmærket vis er tilpasset de særlige vilkår i landet, og søger at med­
tage miljømæssige betragtninger i andre sektorpolitikker med henblik på 
at sikre en bæredygtig udvikling. De norske erfaringer inden for 
miljøpolitik og landets omfattende og integrerede indsats vil være til 
stor fordel for EF-politikken på dette område og uddybe denne politik 
yder Iigere. 
2. I henhold til EØS-aftalen skal Norge gennemføre en stor del af Fælles­
skabets lovgivning på miljøområdet. I nogle tilfælde skal der fastsættes 
overgangsperioder, som skal drøftes nærmere, hvis Norge tiltræder EF. 
Der er imidlertid en del EF-lovgivnig, som ikke er dækket af EØS-af­
talen. Det drejer sig om lovgivningen om nuklear sikkerhed og strålings­
beskyttelse, lovgivning om naturbeskyttelse samt den lovgivning, der 
endnu ikke er omfattet af EØS-aftalen. 
3. De grundlæggende principper og målsætninger for Norges miljøpolitik 
svarer til dem, der benyttes i EF. Norge er langt fremme med anvendelsen 
af markedsbaserede instrumenter i mi IjøbeskytteIsesøjemed, og dets erfa­
ringer på området er af stor interesse for Kommissionen, der arbejder 
med at udvikle en lignende metode. 
4. Hvad angår forureningskontrol, benytter Norge allerede den metode med 
integreret forureningskontrol, der er ved at blive udviklet på EF-plan. 
På grund af det lille antal norske industrianlæg har Norge besluttet i 
vidudstrækning at anvende en procedure med udstedelse af tilladelser, 
hvor forureningen som hovedregel behandles i hvert enkelt tilfælde for 
sig. Norge anvender desuden princippet med kritiske belastningsgrænser 
for udledning af stoffer, der ikke er farlige. Dette begreb har endnu 
ikke vundet indpas i Fællesskabets lovgivning. Som helhed vil Norge 
næppe få større problemer med at indføre EF's udledningsstandarder og 
vejledende værdier, navnlig i betragtning af, at de norske betingelser 
for udstedelse af individuelle udledningstilladelser som hovedregel er 
blandt de strengeste i Europa. 
5. Den norske politik for affaldsforvaltning er allerede veludviklet og 
baseret på de samme principper som i EF. 
6. Det vil være nødvendigt at behandle visse forskelle i lovgivningen om 
strålingsbeskyttelse mere detaljeret. Det vil være nødvendigt med flere 
oplysninger fra de norske myndigheder på dette område. 
7. På området beskyttelse af naturressourcerne vil særlig spøregsmålet om 
hvalfangst skulle behandles. Norge meddelte på Den Internationale 
Hvalfangstkommissions 44. møde den 30.6.1992 i Glasgow, at regeringen 
agtede at genoptage forskningsprogrammerne om hvalerne den 1.7.1992 og 
den kommercielle hvalfangst i norsk territorialfarvand den 1.1.1993. I 
Fællesskabet der det forordning (EØF) nr. 348/81 og direktiv 92/43/EØF, 
der er umiddelbart relevante. Følgelig vil det blive nødvendigt at 
undersøge dette spørgsmål meget omhyggeligt under forhandlingerne. 
- 20 -
Energi 
Som følge af Norges status som storproducent og -eksportør af olie og 
gas, der for en stor dels vedkommende går til Fællesskabet, er dets 
tiltrædelse af Fællesskabet ensbetydende med, at Fællesskabets afhængig­
hed af import af kulbrinter fra tredjelande nedbringes mærkbart, uden at 
de eksisterende handelsmønstre ændres. Da produktionen i og eksporten 
fra det tidligere Sovjetunionen er for nedadgående, vil Norge efter alt 
at dømme blive verdens største olieeksportør uden for OPEC. Dette aspekt 
vil antagelig få voksende betydning på længere sigt, når Norges betyde­
lig gasforekomster under havbunden udnyttes, idet denne gas i overve­
jende grad vil blive udbudt på det naturlige marked, dvs. i Fælles­
skabet . 
Norge er i sin egenskab af storproducent af energi på verdensplan stærkt 
interesseret i den internationale udvikling på energiområdet og går 
aktivt ind for en udbygning af dialogen mellem forbrugere og produ­
center. Det har en vital interesse i stabile energi leverancer på lang 
sigt og i et effektivt fungerende energimarked i Europa. Dets tiltræ­
delse af Fællesskabet vil styrke Fællesskabets stilling i internationale 
energispørgsmål såsom forbruger/producent-dialoger og Energicharteret. 
I medfør af EØS-aftalen vil Norge overtage størstedelen af Fællesskabets 
"acquis" i energisektoren, dog med undtagelse af de direktiver, der 
tager sigte på indgriben i situationer med energikrise. Som fremtrædende 
olieproducent har Norge en særaftale med Det Internationale Energi­
agentur, der ikke kræver, at landet opbygger og opretholder olielagre 
til brug i en krisesituation. I henhold til gældende EF-lovgivning om 
forvaltning i krisesituationer(1) skal Norge imidlertid opbygge 
olielagre svarende ti I 90 dages forbrug, dog fratrukket 15% som følge af 
landets status som olieproducent. Norge har ikke i øjeblikket noget 
retsgrundlag, som gør det muligt for det at kræve, at olieselskaberne 
fremskaffer og oplagrer olieprodukter til imødegåelse af en leverings-
krise i fredstid. I praksis vil de eksisterende kommercielle lagre i 
produkt ions ledet imidlertid sandsynligvis mere end dække dette krav. 
Hvis Norge bliver medlem, vil det skulle vedtage en lovgivning herom. 
Det skal også bemærkes, at direktivet om transit af gas^2^ ikke i 
øjeblikket er relevant, eftersom Norge ikke har noget gasnet på 
fastlandet. Hvis der imidlertid tages initiativ til at anvende dette 
direktiv på gasledninger under havet, vil det omfattende net af norske 
naturgasledninger i Nordsøen være omfattet. 
Det norske energisystem er allerede stærkt integreret i Fællesskabets 
energisystem. En meget stor del af den norske olie, praktisk taget hele 
landets gasproduktion og en betydelig del af dets eleksport går til 
Fællesskabet. I denne sammenhæng skal det understreges, at Norge har 
stor interesse i udviklingen af Fællesskabets indre marked for energi. 
Med hensyn til elektricitet stemmer de foranstaltninger, landet for 
nylig har truffet for at deregulere markedet og skabe øget konkurrence, 
på visse områder overens med Kommissionens seneste forslag vedrørende 
denne sektor. Hvad angår olie- og gasmarkederne, indtager Norge at dømme 
efter den gældende lovgivning en mere forsigtig holdning til 
initiativer, der kan gøre denne sektor mere åben. 
(1) Direkt iv 68/414/EØF 
(2) Direktiv 91/296/EØF 
- ?l 
Norge lægger særdeles stor vægt på, at den norske stat i enhver enseende 
har major itetskontrol med efterforskning, produktion og transport af 
råolie. EF-ordningen respekterer fuldt ud medlemsstaternes suverænitet 
med hensyn til naturressourcer, men kræver samtidig, at medlemsstaternes 
deraf følgende rettigheder og beføjelser udøves på en måde, der er i 
overensstemmelse med denne ordnings mål og principper. 
Norge går aktivt ind for energi/miljø-foranstaltninger og vil sandsyn­
ligvis være ivrig fortaler for energi/bevareIses-foranstaItninger på 
EF-plan og internationalt niveau, brug af vedvarende energiformer og 
energiforskning og -udvikling. Norge har allerede indført en CO2-
afgift på "offshore"-anvendelse af olieprodukter og på transportbrændsel 
(med undtagelse af international fly- og søtransport) og vil antagelig 
gå ind for tilsvarende foranstaltninger andre steder. Det skal dog be­
mærkes, at Norges industri overvejende får sin energi fra elekticitet 
frembragt ved vandkraft (skattefri). Hvis Fællesskabet derfor indførte 
en generel C02~afgift, ville den norske industri få en konkurrence-
mæss i g fordeI. 
- 22 -
Transport 
Den norske transportsektor tegnede sig i 1991 for 7,6% af landets BNP og 
beskæftiger 113 000 personer. Størstedelen af transporten foregår ad 
søvejen. 
Handelsflåden under norsk flag består af 1376 fartøjer med en samlet 
dødvægtstonnage på 21 mio. tons og er verdens største. Norge har siden 
juli 1987 haft et dobbelt registreringssystem for skibe: det 
traditionelle norkse skibsregister (Nor) og det nye internationale 
norske skibsregister (NIS). Den største forskel er, at NIS er åbent 
ikke alene for skibe, der er i overensstemmelse med de norske 
nationalitetskrav, men også for skibe, der ejes af udenlandske 
statsborgere og selskaber. NIS indebærer betydelige fordele for den 
internationale skibsfart, herunder lempelige beskatningsregler. Den 
norske kystsejlads er åben for fartøjer, der er registreret i Nor, men 
ikke for fartøjer, der er registreret i NIS. Der kan ydes statsstøtte 
til offentigt ejede havne og værftsindustrianlæg, men ikke til 
fiskerihavne, med henblik på at sikre en vis regionaludvikling. 
Norge har indgået vejtransportaftaler baseret på kvoter med alle EF's 
medlemsstater vedrørende såvel godstransport som passagerbefordring. 
Alle Norges vejtransportaftaler med andre lande og den relevante natio­
nale lovgivning indeholder et generelt forbud mod cabotage-, der er dog i 
en række tilfælde givet individuelle undtagelser. En vigtig forskel fra 
medlemsstaternes lovgivning er vægtbestemmelserne for tunge køretøjer. 
De norske statsbaner (NBS) ejes af den norske stat og indgår retligt set 
i den nationale offentlige administration. Hvad angår adgang til nettet, 
bestemmer den norske regering, om et privat jernbaneselskab skal have 
tilladelse til at benytte det nationale jernbanenet. I Norge er der ikke 
truffet særlige foranstaltninger til støtte for kombineret landevejs/-
jernbanetransport, som kunne være parallelle med de i Fællesskabet 
trufne foranstaltninger. I henseende til statsstøtte sondres der mellem 
udgifter til jernbaneinfrastruktur og statsstøtte til NSB som trafiken­
hed betragtet. Støtten har form af årlige bevillinger på statsbudgettet. 
Norge undertegnede i 1992 sammen med Sverige en aftale med Fællesskabet 
om civil luftfart. Ved denne aftale, som trådte i kraft i Juli 1992 og 
vil være gyldig indtil den erstattes af EØS-aftalen, har Norge accep­
teret Fællesskabets "acquis" og forpligtet sig ti I at overtage Fælles­
skabets fremtidige lovgivning. 
Norge har i de seneste årtier gjort store fremskridt med dæmpning af 
flystøj og er i færd med at harmonisere sine standarder med Fælles­
skabets standarder. 
I medfør af EØS-aftalen vil Fællesskabets samlede lovgivning i trans­
portsektoren blive udvidt til også at gælde for Norge. Der vil ikke 
blive fastsat overgangsperioder for Norge i denne sektor, hvilket viser, 
at Fællesskabets og Norges transportpolitik udvikler sig i samme 
retning. 
- 23 -
Industr i 
1. For de fleste industrisektorers vedkommende ventes der ikke at opstå 
problemer i forbindelse med det norske medlemskab. Industrien har i 
forvejen i mange år befundet sig i en situation med frihandel, jf. 
frihandeIsoverenskomsterne af 1973. Desuden vil Norge overtage 
størstedelen af Fællesskabets relevante "acquis" i medfør af EØS-
aftalen. I en række særlige sammenhænge er den norske lovgivning 
allerede tilpasset eller ved at blive tilpasset EF-bestemmelserne. 
2. Hvad angår værftsindustr ien (20% af Norges eksport), har Norge siden 
1989 deltaget i de multilaterale forhandlinger i OECD's regi om 
fjernelse af statsstøtte og andre konkurrencebegrænsende tiltag. 
3. I stålsektoren er Norge stærkt afhængigt af stål import, og handelsba­
lancen er stærkt positiv for Fællesskabet. Som led i EØS-aftalen har 
Norge accepteret EF-reglerne om statsstøtte og har endvidere accepteret 
at fjerne alle restriktioner på eksport af skrot. Et norsk medlemskab af 
EF vil også indebære regelmæssig betaling af den produktionsafgift, der 
er fastsat i EKSF-Traktaten. 
4. Tekstil- og beklædningsindustrien er forholdsvis lille, men af stor be­
tydning for landet. Norge har tilsluttet sig multifiberafta len og har 
indgået en række bilaterale aftaler i stil med de aftaler, som Fælles­
skabet har indgået. 
5. Bygge- og anlægssektoren (ca. 4% af BNP) har siden 1987 lidt hårdt under 
den økonomiske afmatning. De lokale virksomheder står særlig stærkt i 
konkurrencen på områderne offshore-anlæg, vandkraftværker og træhuse. 
6. Den vigtigste brance i Norges non-ferro metalsektor er industrien for 
råaluminium (62% af den samlede værditilvækst, 5,9% af BNP, 56% af 
beskæftigelsen). Den største aluminiumsproducent er 50% statsejet, og 
resten af firmaerne er privat ejede. Næsten 80% af råaluminiummet 
eksporteres, heraf ni tiendedele til Fællesskabet. Norge er verdens 
tredjestørste producent af mangan og fjerdestørste producent af nikkel, 
hvoraf det meste eksporteres til Fællesskabet. 
7. Andre sektorer såsom kemisk industri, maskinindustri, elektroindustri , 
keramik og glas, cement samt forlags- og trykkevirksomhed er alle meget 
små, og der forventes ikke større problemer med integreringen deraf. 
8. Under EØS-forhandlingerne accepterede Norge størstedelen af Fælles­
skabets "acquis" på dette område med kun ganske få overgangsperioder, i 
almindelighed indtil den 1.1.1995 og i et enkelt tilfælde den 1.1.1997, 
også for offentlige indkøb. Der er imidlertid en række områder, hvor 
situationen forblev uafklaret i EØS-aftalen: direktiv 76/116/EØF (gød­
ning), direktiv 88/379/EØF (klassificering, emballering og etikettering 
af farlige præparater), direktiv 76/769/EØF (begrænsning af markedsfø­
ring og anvendelse af visse farlige stoffer og præparater), direktiv 
78/631/EØF (klassificering, emballering og etikettering af farlige 
præparater (pesticider)) og direktiv 79/117/EØF (plantebeskyttelses­
midler indeholdende visse virksomme stoffer). 
- 24 -
Nær ingsmidde!sektoren er veludviklet og konkurrencedygtig i Norge. Der 
er tale om omfattende samhandel med udlandet (69% af eksporten, 27% for 
EF's vedkommende), og næsten halvdelen af eksporten g^r til Fællesska­
bet, der på den anden side er Norges vigtigste leverandør (55% af 
importen). Strukturelt set er sektor§n kendetegnet af en højere grad af 
koncentration end i Fællesskabet (øl, sukker, konfekt og chokolade-
varer). Det norske prisudligningssystem er baseret på en kombination af 
et eksternt system med variable importafgifter pg §ksportrefusioner og 
et internt system med udligningsafgifter i sammenhæng med Interne 
betalinger. Bortset fra denne udligningsafgift, der jtl£k$ §ynes at være 
forenelig med EF-systemet, vedrører forskellene mellem Fællesskabet og 
Norge de basisprodukter, der er omfattet af landbrqgspolit ikkens foran­
staltninger, og de tilsvarende referencepriser, som i almindelighed er 
meget højere end de priser, der anvendes i EF. 
- 25 -
Økonomisk og social samhørighed 
Norge strækker sig længere norpå end noget andet land i Europa. Fast­
landet rækker fra 58" nord til 71* nord svarende ti I en samlet afstand 
på ca. 1 750 km, dvs. længere end fra Oslo til Rom. Det samlede areal 
ekskl. Svalbard-øgruppen og øen Jan Mayen er på ca. 323 000 km2, og 
befolkningen er på rundt regnet 4,2 millioner. Befolkningstætheden er på 
13 personer pr. km2 sammenlignet med et gennemsnit på 145 pr. km2 i 
Fællesskabet. 
Som nævnt i kapitlet "den norske økonomi og Fællesskabet" har Norge et 
BNP per capita, der er større end EF-gennemsnittet, og har tradition for 
lav arbejdsløshed. Der er imidlertid betydelige forskelle fra region til 
region (fylke), navnlig mellem hovedstadsregionen og resten af landet. 
Medens byfylket Oslo har et BNP per capita på mere end det dobbelte af 
det nationale gennemsnit, ligger de øvrige fylker under det nationale 
gennemsnit med Rogaland i sydvest (96%) og Norges nordligste fylke 
Finnmark (69%) som yderpunkter. 
Sigtet med den norske regionalpolitik er at sikre de livsbetingelser, 
der er nødvendige, for at alle områder i landet forbliver befolkede, 
også de perifere og sparsomt befolkede områder med hårdt klima. Dette er 
især tilfældet i alle de centrale og nordlige grænseområder. Den til­
ladte støtteintensitet under den norske ordning ligger betydeligt højere 
end Fællesskabets gennemsnit. Fællesskabet vil skulle tage stilling til, 
om de pågældende støtteniveauer, der ofte tager sigte på at kompensere 
for høje transportomkostninger i tilknytning ti I de forskellige økono­
miske aktiviteter, er forenelige med Fællesskabets "acquis" på kon­
kurrenceområdet . 
Ifølge den relevante EF-forordning om strukturfondene^1) udgør de 
regioner, der er omfattet af mål nr. 1, regioner på NUTS^2) I I-niveau, 
hvis BNP per capita i de sidste tre år i gennemsnit har ligget på mindre 
end 75% af EF-gennemsnittet. Ifølge de oplysninger, der er fremlagt af 
den norske administration, er der ingen region svarende til EF's NUTS 
I I-regioner, der opfylder denne betingelse. Ifølge overslagene for 
perioden 1988-90 havde den fattigste region på dette niveau (de fire 
nordligste fylker) et BNP per capita (opgjort i købekraftstandarder) på 
ca. 79% af EF's gennemsnit. Ifølge samme regionaI forordning skal områder 
omfattet af mål nr. 2 indgå i en region på niveau III, der opfylder 
følgende grundlæggende kriterier: arbejdsløshedsprocenten og industribe­
skæftigelsens andel skal ligge over EF-gennemsnittet, og industribe­
skæftigelsen skal være faldende-, en region kan dog også være støttebe­
rettiget, hvis den opfylder visse andre kriterier og bestemmelser i den 
pågældende forordning. Om områderne opfylder disse kriterier, bestemmes 
efter omhyggelig gennemgang af detaljerede og sammenlignelige oplys­
ninger fra de berørte medlemsstater. Det forekommer sandsynligt, at 
nogle områder kan komme i betragtning under mål 2. 
(1) Forordning (EØF) nr. 2052/88 af 24.6.1988, artikel 8 og 9, EFT nr. L 185 
af 15.7.1988. 
(2) Nomenclature des Unités Territoriales et Statistiques (Nomenklaturen for 
Statistiske Regionale Enheder). 
- 26 -
5. Som følge af Norges økonomiske situation og arbejdsmarkedssituation 
sammenlignet med medlemsstaternes situation vil enhver støtte, som måtte 
blive ydet af Den Europæiske Socialfond under de h,or jsontale mål nr . 3 
og 4, der i øjeblikket først og fremmest tager sigte på at bekæmpe lang­
tidsarbejdsløshed og lette den beskæftigelsesmæssige integration af 
unge, nødvendigvis blive af begrænset størrelse. Rådet ogT Europa­
parlamentet behandler i øjeblikket forslag til ny definition af mål nr. 
3 og 4. 
6. Støtteberettigede landområder i henhold til mål nr. §b (se kapitlet om 
"landbrug") udvælges for øjeblikket på grundlag af kriterierne i 
forordning (EØF) nr. 4253/88 (artikel 4). Kommissionen har foreslået i 
fremtiden at lægge større vægt på befolkningsfaktoren: lav 
befolkningstæthed, tendens til stor afvandring). De problemer, der 
knytter sig til visse norske regioners afsides beliggenhed, lave 
befolkningstæthed og lave indkomstniveau, kan måske gøre dem berettigede 
til støtte under mål 5b. 
7. Behovene i de områder, der er stærkt afhængige af fiskeri, vil skulle 
tages i betragtning inden for rammerne af mål 1, 2 eller 5b. 
8. Rådet og Europa-Parlamentet behandler i øjeblikket forslag fra Kommis­
sionen til ændringer af strukturfondsforordningerne, og disse ventes 
vedtaget i løbet af 1993. Der er allerede opnået generel enighed om, at 
grundprincipperne for reformen af fonden i 1988, dvs. koncentration, 
programmering, partnerskab og kumulation, skal bevares og udbygges. Det 
foreslås, at fiskeripolitikkens strukturelle elementer indarbejdes. 
Antages det, at kriterierne og procedurerne for fastlæggelse af de støt­
teberettigede regioner stort set bevares uændrede, vil det være op til 
Kommissionen på grundlag af de nyeste foreliggende data at afQdre, hvil­
ke områder der opfylder betingelserne for støtte under mål nr. 2 og 5b. 
9. De nationale tjenester vil til sin tid blive opfordret til at sikre 
regelmæssig fremlæggelse af regionale data, der er i overensstemmelse 
med Eurostats definitioner og standarder og med strukturfondsforord­
ningerne. 
10. En stor del af Norge består af arktiske og subarktiske regioner, hvis 
klimatiske og demografiske særtræk øger Fællesskabets regionale og 
sociale mangfoldighed og nødvendigvis skal tages i betragtning som led i 
Fællesskabets strukturpol i t ikker. 
\ 
Beskatning og det samlede skattetryk 
1. Det samlede skattetryk i Norge (skatter og soc i a I s ikringsbi drag udtrykt 
i % af BNP) er betydeligt højere end gennemsnittet i Fællesskabet. I 
1990 var det ifølge OECD-tal på 46,3% mod 39,5% i Fællesskabet. Det 
direkte skattetryk er højere end gennemsnittet i Fællesskabet (Norge 
16,1%, EF 12,4%). 
Også den indirekte beskatning er højere end i Fællesskabet (Norge 16,4%, 
EF 11,3%). 
På den anden side er socialsikringsbidragene en smule lavere end EF-
gennemsni ttet (Norge 12,1%, EF 13,2%). 
2. Med hensyn til indirekte beskatning har Norge siden 1970 haft en type 
merværdiafgift, der har erstattet den tidligere anvendte omsætningsaf­
gift. Det norske momssystem kan generelt beskrives som en ikke-kumulativ 
merværdiafgift af konsumtypen, der opkræves i alle led. Merværdiafgiften 
dækker alle trin i produktions- og distributionskæden. Ligesom det er 
tilfældet for de øvrige nordiske lande, anvender Norge én forholdsvis 
høj standardmomssats på 22%. Satsen var tidligere på 20%, men blev 
forhøjet den 1. januar 1993. Det merværdiafgiftssystem, der anvendes i 
Norge, synes i alt væsentligt at stemme overens med Fællesskabets 
momssystem, selv om det vil være nødvendigt at foretage visse ændringer 
i tilfælde af norsk tiltrædelse. Den største forskel mellem det norske 
momssystem og Fællesskabets angår tjenesteydelser, idet disse kun 
momsberigtiges, hvis de udtrykkelig er nævnt i momsloven. 
3. Foruden moms blev der samtidig med momssystemet indført en 
investeringsafgift med det formål at kompensere for det betydelige 
provenutab, som fjernelsen af detai lomsætningsafgiften førte med sig. 
Investeringsafgiften rammer en lang række varer og tjenesteydelser til 
handel og industri. Det vil skulle undersøges nærmere, om 
investeringsafgiften er forenelig med EF-lovgivningen, særlig artikel 33 
i sjette di rekt iv. 
4. Desuden anvender Norge en lang række punktafgifter med meget høje 
satser. Det gælder særlig i energisektoren og for alkoholholdige 
drikkevarer og tobaksvarer. Punktafgifterne blev dog nedsat fra den 1. 
januar 1993. Strukturen i nogle af Norges vigtigste punktafgifter er 
fundamentalt forskellige fra de harmoniserede afgifter, der nu anvendes 
over alt i Fællesskabet, og der vil blive behov for en ændring af den 
nationale lovgivning. 
5. Hvad angår direkte beskatning, er der iværksat en omfattende 
skattereform med virkning fra den 1. januar 1992. Det overordnede mål 
med skattereformen var at sænke skattesatserne og samtidig udvide 
beskatningsgrundlaget. Selskabsskatten blev nedsat fra 50,8% til 28%, og 
de fleste skattefradragsordninger er blevet afskaffet. 
For personer er marginalbeskatningen af lønninger blevet nedsat fra 
57,8% til 48,8%, og beskatningen af personlige erhvervsindkomster er 
blevet nedsat fra 62,7% til 51,7%. 
Områderne selskabsbeskatning og direkte beskatning er ikke omfattet af 
EØS-aftalen og vil skulle drøftes under tiltrædelsesforhandlingerne. 
Norge forventes at være i stand til at indføre de relevante 
foranstaltninger. Det gælder både princippet om ikke-forskeIsbehandling 
i henhold til artikel 7 i Traktaten og den afledte ret på området 
direkte og indirekte beskatning, som har indflydelse på virksomhedernres 
- 28 -
resultater. Der vil under alle omstændigheder blive behov for nogle 
ændringer af den norske lovgivning. Norge vil også skulle acceptere 
konventionen mellem Fællesskabets medlemsstater om ophævelse af 
dobbeltbeskatning i forbindelse med regulering af forbundne 
foretagenders overskud. 
Socialsikringsbidragene er en smule lavere end EF-gennemsnittet; 
arbejdsgiverbidragene er dog på linje med EF-gennemsnittet (7,7% af 
BNP). 
Som helhed betragtet ligner det norske skattesystem i høj grad EF-
systemet. Der vil skulle foretages nogle ændringer til at bringe den 
norske lovgivning i overensstemmelse med Fællesskabets "acquis", men det 
burde ikke give anledning til større vanskeligheder, og eventuelle 
overgangsperioder vil kunne være kortvarige. 
\ - 29 -
\ 
Konkurrence 
1. I henhold til EØS-afta len vi I Norge skulle overholde konkurrenceregler 
svarende til Fællesskabets, også for statsstøtte og statsmonopoler. 
2. Hvad angår bestemmelserne om virksomheder, er den norske politik for 
kontrol med restriktive forretningsmetoder baseret på lov af 26. juni 
1953 om kontrol med priser, udbytter og konkurrencebegrænsninger. Der 
blev i 1990 nedsat et udvalg til at undersøge mulighederne for at 
modernisere denne lovgivning. Der er endnu ikke fremsat noget endeligt 
forslag, og der forventes først at foreligge resultater i 1994. Efter 
planen skal de nye regler gælde for alle økonomiens sektorer. Den 
påtænkte reform vil antagelig afvige stærkt fra Fællesskabets konkun^ 
renceregler. Selv om det ville være en fordel, at den norske lovgivi^Pg 
stemte bedre overens med EF-lovgivningen, tilsidesætter traktatens 
bestemmelser og den sekundære lovgivning den nationale lovgivning på 
dette område. 
3. Som hovedregel ligger den norske statsstøtte på et meget højere niveau 
end i de øvrige EFTA-lande. Den norske forarbejdningsindustri modtog i 
1992 støtte på sammenlagt 656 mio. ECU. 
Den statslige regionalstøtte tegner sig for en betydelig del af den 
norske statsstøtte. 
Det kan ikke på grundlag af de foreliggende data afgøres, hvilke zoner 
der i givet fald kan nyde godt af undtagelserne i artikel 92, stk. 3, 
litra a) eller c), bl.a. fordi de støtteberettigede zoner endnu ikke er 
afgrænset. RegionaIstøtten^1) kan dog meget vel ligge på et niveu, der 
er højere end det, Kommissionen accepterer i regioner omfattet af 
undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra c). Blandt de mange spørgsmål, 
der stadig mangler at blive besvaret, er spørgsmålene vedrørende 
kumulation af støtte og vedrørende driftsstøtte (transportstøtte, 
differentieret nedsættelse af skatter eller sociale bidrag på et 
regionalt grundlag). jÉ 
Som led i ti It/SfcleIsesforhandlingerne skal der lægges særlig stor vægt 
på de forskellige støttekategorier, hvis forenelighed med EF-reglerne 
endnu ikke er godtgjort, bl.a. hvad angår FoU (definition af støttebe­
rettigede omkostninger, intensitet), støtte til offentlige forarbejd­
ningsvirksomheder, støtte i energisektoren, støtte til små og mellem­
store virksomheder (definition, intensitet) og eksportstøtte, som ikke 
må ydes i forbindelse med eksport til Fællesskabet. 
4. De foranstaItninger, som den norske regering har truffet til fordel for 
banksektoren, giver anledning til betænkeligheder. Ifølge den norske 
centralbank (Norges Bank)(2) "beløb de centrale myndigheders samlede 
støtte til banksektoren inkl. statslige garantier i 1991-1992 21,5 mia. 
norske kroner svarende til rundt regnet 3% af BNP". 
Denne situation, der også er kendetegnende for banksektoren i andre 
nordiske ansøgerlande, bør analyseres omhyggeligt med hensyn ti I de 
konkurrencemæssige aspekter, ikke kun i banksektoren, men også i 
forsikringssektoren. Det skal også omhyggeligt undersøges, hvilke virk-
ninger de ovennævnte foranstaltninger kan tænkes at have i forarbejd­
ningsindustrien. sï? 
(1) Programmer for Rana og Sør-Varanger, investeringsstøtteordning, støtte 
til udvikling af erhvervsliv og industri, regionaludvikI ingsordning, 
strukturomlægningsordning for regioner, der er afhængige af en enkelt 
industri osv. 
(2) Rapport af 10.12.1992 til EFTA's økonomiske komité. 
- 30 -
5. Statsmonopoler i den i EØF-Traktatens artikel 37 angivne betydning 
eksisterer i Norge. Det mest iøjnefaldende monopol er spiritusmonopolet. 
Dette monopol omfatter ikke alene vin, men alle alkoholholdige drikke­
varer med indhold af ethylalkohol. Den norske reger ing begrunder mono­
polet med hensynet til den offentlige sundhed. Domstolen statuerede i 
sin dom af 12. marts 1987 i sag 178/84, at det ikke kan tillades, at 
forpligtelsen til at beskytte den offentlige sundhed tilsidesætter den 
frie omsætning, medmindre der absolut ikke foreligger noget alternativ. 
At give en enkelt organisation, der tilmed ligger inde med et nationalt 
monopol på produktion, eneret til detailomsætning er ikke nødvendigvis 
den eneste måde, hvorpå helbredet kan beskyttes. Der er andre muligheder 
for regulerende foranstaltninger (f.eks. begrænsninger af reklamen, 
forbud mod salg fra forretninger uden bevi 11ing, forbud, mod salg til 
unge, begrænsning af åbningstiderne og øget beskatning), der er mindre 
skadelige for handelen, men forfølger samme mål. Under alle 
omstændigheder kan beskyttelse af folkesunden ikke berettige til 
opretholdelse af et monopol for alkohol til industrielle eller 
farmaceut i ske formå I. 
De norske myndigheder skal for at opfylde de krav, der fremgår af 
Fællesskabets "acquis", i tide ved hjælp af passende lovgivning eller 
andre foranstaltninger sikre, at alle enerettigheder med hensyn til 
import og eksport, aftapning, markedsføring, distribution og detailsalg 
af alkoholholdige drikkevarer med oprindelse i eller fremstillet i Fæl­
lesskabet ophæves. Desuden skal salgsvilkårene, navnlig prisfastsæt­
telsen, frigives. 
Kommissionen bemærker i denne sammenhæng, at den nationale lovgivning 
skal tilpasses i overensstemmelse med forpligtelserne i EØS-aftalens 
artikel 16, hvis bestemmelser indholdsmæssigt svarer til EØF-Traktatens 
artikel 37 vedrørende statsmonopoler. 
6. Ligesom det er tilfældet for virksomheder, der nyder godt af sær- eller 
enerettigheder, vi I det være nødvendigt at undersøge de igangværende 
lovreformer vedrørende telekommunikationssektoren og postvæsenet. 
7. Når EØS-aftalen er trådt i kraft, vil det være op ti I EFTA's tilsyns­
myndighed at påse, at der overalt i EØS anvendes samme konkurrencevilkår 
baseret på Fællesskabets samlede "acquis" i denne sektor. 
Anden pol i t ik 
Forbrugerbeskyttelse 
Den norske lovgivning er allerede i høj grad forenelig med Fællesskabets 
"acquis", bortset fra på enkelte områder. Dette gælder direktiverne om 
almindelig produktsikkerhed og kosmetik, hvor den norske lovgivning ikke 
er så vidtgående som EF-lovgivningen. 
På andre områder er der fortsat visse forskelle, særlig i henseende til 
direktiverne om uredelige kontraktbetingelser i kontrakter med 
forbrugerne, dørsalg og aftalen om pakkerejser. Den norske lovgivning 
vil derfor skulle tilpasses, så den bringes på linje med kravene i 
Fællesskabets "acquis". 
Forskning og udvikling 
I betragtning af det frugtbare samarbejde mellem EF og Norge om F&U på 
grundlag af den bilaterale rammeaftale af 1987 og af sandsynligheden af 
fuldt norsk medlemsskab af EF, vil F&U-sektoren let kunne integreres i 
Fællesskabets. Desuden svarer de fleste aktuelle norske målsætninger i 
sektoren overens med Fællesskabets. Norsk medlemsskab af Fællesskabet 
vil derfor blive til gensidig fordel i F&U-sektoren, og der vil ikke 
blive behov for overgangsperioder. 
- 31 -
Virkninger for EF-budgettet 
Ligesom for de tidligere udtalelsers vedkommende er virkningen for Fæl­
lesskabets budget af Norges tiltrædelse blevet vurderet på grundlag af 
de vedtagne budgettal for 1992 og ud fra en forudsætning om, at EF-
lovgivningen straks anvendes fuldt ud i Norge. Der er således hverken 
taget hensyn til eventuelle overgangsperioder, som måtte blive vedtaget, 
eller til dynamiske virkninger af tiltrædelsen (f.eks. ændringer i 
samhandelsstrømmen). En samtidig tiltrædelse af et eller flere andre 
lande kan ændre indtægtstallene en smule. 
Udgifter 
EUGFL (Garantisektionen) 
De ekstra udgifter for EUGFL i Norge vil antagelig blive forholdsvis 
beskedne (188 mio. ECU) og vil navnlig vedrøre korn og mejeriprodukter. 
Struktur foranstå Itninger 
Det anslås, at strukturfondens udgifter vil andrage omkring 90 mio. ECU. 
Som følge af fiskerifladens og produktionens størrelse vil der antagelig 
blive tale om betydelige udgifter i den norske fiskerisektor. Udgifterne 
i Norge kan tænkes at andrage 15-20% af De Tolv's fiskeri budget, dvs. 
ca. 115 mio. ECU. 
Andre udgifter 
Der vil kunne forventes et beløb på 14 mio. ECU til udgifter af social 
karakter eller til erhvervsuddannelse, turisme og kultur. Der kan blive 
tale om 52 mio. ECU i udgifter til industripolitik, forskning og 
udvikling, 40 mio. ECU til politikker udadtil og 22 mio. ECU i 
administrât ionsudgi fter. 
Udgifternes niveau og struktur 
Forhøjelsen af udgifterne for EF-budgettet som følge af Norges 
tiltrædelse anslås til 521 mio. ECU, dvs. mindre end 1% af Fællesskabets 
samlede udgi fter. 
Indtægter 
Indtægterne fra Norge i form af traditionelle egne indtægter anslås til 
261 mio. ECU. Norges momsbidrag anslås til 612 mio. ECU, og dets BNI-
bidrag vil antagelig andrage 211 mio. ECU. Fra dette beløb skal trækkes 
10% i godtgørelse af afgifter (26 mio. ECU) og 89 mio. ECU i tab af 
toldprovenu efter tiltrædelsen. Ekstraindtægterne som følge af norsk 
tiltrædelse kan således tilsammen anslås til 969 mio. ECU svarende til 
1,5% af Fællesskabets samlede udgifter. 
- 32 -
Toldunion 
1. I medfør af frihandeIsoverenskomsterne blev told og belastninger med 
tilsvarende virkning samt kvantitative importrestriktioner og 
foranstaltninger med tilsvarende virkning for længe siden fjernet i 
samhandelen mellem Norge og Fællesskabet med industrivarer med 
oprindelse i Norge eller Fællesskabet i den protokol 3 til fri-
handelsoverenskomsten fastsatte betydning^1). Der blev senere indgået 
en supplerende protokol til frihandeIsoverenskomsten af 1972 mellem 
Fællesskabet og EFTA-landene, herunder Norge^2^, om afvikling af de 
kvantitative eksportrestriktioner (undtagen for EKSF-varer) senest i 
1993. Landbruget er ikke omfattet af frihandeIsoverenskomsten, men der 
er indgået særlige aftaler om visse landbrugsvarer. 
Oprettelsen af toldunionen vil skulle baseres på den situation, der 
består i medfør af disse overenskomster og konventionerne mellem EØF og 
Norge om forenkling af formaliteterne i samhandelen (enhedsdokument)^) 
og om anvendelse af en fælles forsende Isesprocedure^4), der har været i 
kraft siden 1. januar 1988. Hvad angår informationssystemerne, er Norge 
temmelig langt fremme med hensyn til edb-behandling af toldprocedurer, 
dog ikke på området "edb-behandling af toldkvoter". Ved udgangen af 1992 
blev ca. 50% af alle indførsels- og udførsel sang i ve I ser behandlet via 
det norske edb-system. 
Norge er som medlem af EFTA blevet opfordret til at undertegne en aftale 
om et Informationssystem for Toldvæsenet (CIS) med henblik på udveksling 
af oplysninger. De norske toldmyndigheder stiller sig positivt til denne 
tiIslutning t i I CIS. 
2. Som medlem af Fællesskabet skal Norge anvende den fælles toldtarif og 
Fællesskabets fælles handelspolitik over for tredjelande. 
3. I tilfælde af norsk tiltrædelse vil Norge skulle anvende toldkodeksens 
artikel 22 til 26 vedrørende ikke-præferentieI le oprindelsesregler for 
tredjelande^). 
4. Det vil lette overgangen til den fælles toldtrarif, at den norske tarif 
har mange træk til fælles med Fællesskabets, navnlig hvad angår 
industrivarer. Dog kan toldsatserne i visse sektorer skabe 
tilpasningsvanskeligheder. I 1988 androg det ikke-vejede gennemsnit af 
de anvendte toldsatser 5,7% ad valorem. For industrivarer androg den 
gennemsnitlige sats 5,9% ad valorem (6,4% for Fællesskabet). 
For landbrugsvarernes vedkommende er toldsatserne overvejende 
specifikke. Der anvendes sæsonafhængige satser for flere typer frugt og 
grønsager for at beskytte den norske produktion. Der anvendes nulsatser 
eller meget lave satser for de pågældende varer i den periode af året, 
hvor der ikke foreligger norsk producerede varer. 
(1) Senest ændret ved afgørelse nr. 2/92 af 25.9.1992 truffet af Den 
Blandede Komité EØF/Norge, EFT nr. L 304 af 20.10.1992. 
(2) Supplerende protokol af 18.7.1989, EFT nr. L 295 af 13.10.1989. 
(3) EFT nr. L 134 af 22.5.1987. 
(4) EFT nr. L 226 af 13.8.1987. 
(5) EFT nr. L 302 af 19.10.1992. 
- 33 -
Den norske toldtarif består af ottecifrede tarifnumre baseret på Det 
Harmoniserede System, som Norge har anvendt siden 1988. Der vil derfor 
næppe opstå større problemer med indførelsen af Den Kombinerede 
Nomenklatur. Rent teknisk vil tilpasningen af den norske tarif efter Den 
Kombinerede Nomenklatur og Fællesskabets integrerede tarif (TARIC) kræve 
et nært samarbejde mellem den norske toldadministration og Kommissionens 
tjenestegrene. 
6. Som følge af Norges tiltrædelse vil det blive nødvendigt at ændre 
definitionen af Fællesskabets toldområde i to Id lovgivningen ved 
indsættelse af ordene "Kongeriget Norges omrade^". 
Norge har indgået bilaterale aftaler med Sverige og Finland om 
indførelse af et system for administrativt samarbejde vedrørende fælles 
grænser. På de fleste veje mellem disse lande er der kun ét fælles 
toldsted, der er ansvarligt for anvendelsen af begge landes 
toldlovgivning. Hvis de nævnte lande ikke tiltræder Fælleskabet på samme 
tidspunkt, kan dette skabe problemer for anvendelsen af Fællesskabets 
to Id lovgivning ved den ydre grænse. 
(^7~Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12.10.1992, EFT nr. L 302 af 
19.10.1992. 
- 34 -
Handelsforbindelser og økonomiske forbindelser med tredjelande 
Hvis den fælles håndeIspolitik tages i anvendelse, skal Rom-Traktatens 
relevante grundlæggende bestemmelser (særlig EØF-Traktatens artikel 113) 
gælde for Norges udenrigshandel, og det samme gælder Fællesskabets 
"acquis" på dette område, herunder: 
- den fælles importordning 
- reglerne om dumping eller subsidiering foretaget af lande, der ikke 
er medlem af Fællesskabet 
- den fælles eksportordning 
- det såkaldte nye handelspolitiske instrument 
- reglerne om forhindring af import af forfalskede varer og 
- Fællesskabets generel le toldpræferenceordning for udviklingslande. 
De instrumenter eller foranstaltninger, som i øjeblikket anvendes af 
Norge, skal ændres eller ophæves for at bringe norsk lovgivning i 
overensstemmelse med dets forpligtelser i hensende til ovennævnte 
"acquis". 
På baggrund af Norges aktuelle liberale handelspolitik for industrivarer 
vil der næppe opstå større vanskeligheder i forbindelse hermed. Norge 
har en antidumpingordning, der er baseret på GATT's anti dumpingkode -
det samme gælder Fællesskabet. Norge indførte i 1973 en generel 
præferenceordning med præferentielle importafgifter for de varer, der er 
omfattet af ordningen. 
Norge vil skulle overtage de eksisterende aftaler, som Fællesskabet har 
indgået med tredjelande. Med hensyn til præferenceaftaler er de 
vigtigste aftalerne med de resterende medlemmer af EFTA, Europaaftalerne 
med landene i Central- og Østeuropa, de forskellige Middelhavsafta ler og 
Lomé-konventionen. Ingen af disse aftaler ventes at skabe større 
vanskeligheder for nogen af parterne. I visse tilfælde kan det blive 
nødvendigt, at Fællesskabet selv tilpasser sine eksisterende aftaler med 
visse partnere for at tage hensyn til Norges tiltrædelse. 
Det vil være nødvendigt, at den norske tekstilhandel underkastes 
Fællesskabets egen ordning for tekst i I import. Fællesskabet har indgået 
bilaterale aftaler med flere lande end Norge, og der anvendes 
begrænsninger i en lang række kategorier. Desuden er der ikke tale om 
samme dækning inden for de forskellige kategorier. På den anden side er 
de norske satser i tekstilsektoren højere end dem, der anvendes i 
Fællesskabet. 
Det vil være nødvendigt, at Norge opsiger sine aktuelle handelsaftaler 
med tredjelande. Dette skulle i de fleste tilfælde ikke skabe nogen 
problemer, da Norge i stedet vil anvende Fællesskabets egne aftaler med 
disse lande (se ovenfor). Norge har i øjeblikket sammen med andre EFTA-
lande indgået frihandelsaftaler med Polen, det tidligere Tjekkoslo­
vakiet, Rumænien, Ungarn, Tyrkiet og Israel. Der er stadig forhandlinger 
i gang med Bulgarien om en frihandelsaftale. Desuden indgik Norge i 1992 
frihandelsaftaler med Estland, Letland og Litauen. Disse aftaler dækker 
samhandelen med industrivarer, forarbejdede landbrugsvarer og fisk og 
andre produkter fra havet. Forhandlingerne om samhandelen med land­
brugsvarer har været ført bilateralt. 
- 35 -
Forhandlingerne om aftalerne med de central- og østeuropæiske lande har 
været ført sideløbende med forhandlingerne om Fællesskabets associe­
ringsaftaler. Aftalerne er klart asymmetriske. 
Et særtilfælde, som kræver nærmere undersøgelse, er imidlertid, at Norge 
har indrømmet de baltiske stater frihandel for industrivarer, medens 
Fællesskabets forbindelser med disse stater stadig er baseret på 
mestbegunst i geIsesbehandli ng. 
Norge vil skulle ophøre med at være medlem af EFTA, idet dets forbin­
delser med disse lande fremover reguleres af EF's egne aftaler med EFTA-
landene. EØS-aftalen vil ophøre med at gælde for de bilaterale for­
bindelser mellem Norge og Fællesskabet. 
Det regionale samarbejde med Rusland er allerede et anliggende, som 
Norge og dets nordiske naboer beskæftiger sig emd, og norsk medlemsskab 
af Fællesskabet vil betyde, at Fællesskabets rolle i et sådant 
samarbejde skal tages op ti I fornyet overvejelse. 
De virkninger, som den norske tiltrædelse af unionen vil få for 
handelsforbindelserne med tredjelande, skal i givet fald bedømmes af 
GATT i medfør af artikel XXIV i den almindelige overenskomst. 
- 36 -
Udviklingssamarbejde 
1. Norge anvendte i 1991 1,14% af sit bruttonationalprodukt til 
udviklingssamarbejde. Dette er den højeste procentsats blandt OECD-
landene. Den norske udviklingsbistand består næsten udelukkende af 
gavebistand. Af den samlede udviklingsbistand i 1991 på 1 200 mio. USD 
havde ca. 55% form af bilateral gavebistand, og 38% havde form af 
multilateral gavebistand; den bilaterale långivning tegnede sig kun for 
0,6% af den samlede bistand. 
2. Norge har længe fulgt en strategi, ifølge hvilken bistanden ydes 
selektiv og koncentreres på særlige sektorer i bestemte udviklingslande. 
De højest prioriterede områder er miljø, rationel anvendelse af 
naturresssourcerne, kvindernes rolle i udviklingen, erhvervsuddannelse, 
nedbringelse af gælden og foranstaltninger til fremme af demokrati og 
menneskerettigheder. I 1990 gik 57% af den samlede norske bilaterale 
bistand ti Afrika, medens 21% gik til Asien og 9,6% til Lat inamer ika. 
Norge afsætter således betydelige ressourcer til udviklingspolitik, og 
strukturen heri ligner EF-bistandens struktur meget. 
Norges medlemskab vil derfor være et absolut aktiv for unionen, navnlig 
på baggrund af, at der i henhold til Traktaten om Den Europæiske Union 
skal føres en fælles udviklingspolitik^1). Norge vil ikke få svært ved 
at acceptere den samlede "acquis" og tiltræde alle de internationale 
aftaler, som Fællesskabet har indgået på dette område. Norge ventes også 
at ville deltage i nye områder inden for udviklingssamarbejdet. 
3. Fællesskabet har taget nye udfordringer op i sit samarbejde med 
udviklingslandene i Latinamerika, Asien og MiddeIhavsregionen ved ud 
over de klassiske instrumenter, dvs. fødevarehjælp, humanitær bistand og 
finansielt og fagligt samarbejde, at tage nye økonomiske 
samarbejdsinstrumenter i anvendelse. Disse nye instrumenter tager sigte 
på at forbedre kontakterne mellem erhvervsvirksomheder og lette 
teknologioverførsel og uddannelse. Hovedvægten lægges på videnskab og 
teknologi, samarbejde om tekniske normer og standarder samt handels- og 
investeringsfremme. I 1991 tegnede det økonomiske samarbejde sig f.eks. 
for ca. 12% af samtlige afsatte midler til Asien og Latinamerika. 
Norge vil skulle tilslutte sig disse nye instrumenter, der vil øge dets 
samarbejde med udviklingslandene. 
4. Hvad angår forbindelserne med AVS-staterne, vil Norges tiltrædelse af 
Fællesskabet indebære, at det også tiltræder Lomé-konventionen og 
deltager i EUF's virke. 
5. Det skal i en ti Itrædelsesprotokol fastsættes, at Norge bliver 
kontraherende part i Lomé-konventionen. Fællesskabet skal nemlig i 
henhold til artikel 358 i Lomé IV give AVS-staterne meddelelse herom, 
når den har besluttet at indlede forhandlinger om et tredjelands 
tiltrædelse. Det forventes, at der vil være regelmæssige kontakter 
mellem Fællesskabet og AVS-staterne under tiltrædelsesforhandlingerne. 
Når forhandlingerne er afsluttet, vil Fællesskabet forhandle med AVS-
staterne om udarbejdelse af en ti I trædeIsesprotokol og vedtage 
eventuelle nødvendige tilpasninger eller overgangsforanstaltninger. 
(1) Ved indsættelse i EØF-Traktaten af afsnit XVII med artiklerne 130u til 
130 y. 
- 37 -
Udenrigs- og sikkerhedspolitik 
1. Norge har siden 1905, da landet blev uafhængigt af Sverige, ført en 
selvstændig udenrigs- og sikkerhedspolitik først og fremmest baseret på 
gode naboforbindelser med de nordiske partnere. Norges begrundelse for 
at tilslutte sig NATO i 1949 var erfaringerne under anden verdenskrig og 
den geografiske beliggenhed (fælles grænse med det tidligere 
Sovjetunionen). 
2. Før regeringen traf beslutning om at ansøge om medlemskab, nedsatte den 
en række arbejdsgrupper ti I at foretage en mere detaljeret behandling af 
forskellige spørgsmål. På udenrigs- og sikkerhedspolitikkens område var 
de vigtigste konklusioner, som blev tiltrådt af regeringen, behovet for 
en nyorientering af Norges politik i retning af et større europæisk 
engagement. Det blev anset for nødvendigt at anlægge et bredere syn på 
sikkerhedspolitikken, og EF, der i voksende grad fremtrådte som den 
afgørende faktor i bestræbelserne for fred og stabilitet i Europa, 
spillede den centrale rolle på områder såsom økonomisk og faglig 
bistand, valutariske og finansielle spørgsmål, bistandspolitik, 
miljøpolitik og asyl- og indvandringspolitik. Det konkluderedes i 
rapporten, at Norges sikkerhedsmæssige interesser ville blive bedre 
tilgodeset inden for end uden for EF. 
3. Norge er medlem af FN, CSCE, Europarådet, OECD og mange andre 
internationale organer. Landet har spillet en fremtrædende rolle, når 
det har drejet sig om strengere våbenkontrol og afrustning, 
udviklingsbistand samt bistand til landene i Central- og Østeuropa (i 
G24's regi). Desuden er landet medlem af Østersørådet og har taget 
Barentshav-initiati vet med henblik på at fremme det regionale samarbejde 
i den europæiske del af det arktiske område. Norge har også deltaget i 
mange af FN's fredsbevarende aktioner. 
4. En analyse af Norges udenrigs- og sikkerhedspolitik viser, at opfat­
telserne i vid udstrækning er sammenfaldende med de holdninger, der 
kommer til udtryk inden for Det Europæiske Politiske Samarbejde (EPS). 
Norge har erklæret, at det fuldt ud tilslutter sig Traktaten om Den 
Europæiske Union, også afsnit V om den fælles udenrigs- og 
sikkerhedspolitik og de dertil hørende erklæringer. 
Udenrigsminister Thorvald Stoltenberg erklærede på Nordisk Råds møde den 
9. november 1992, at "ansvaret for Europas sikkerhed påhviler i stadig 
højere grad europæerne selv - via EF og WEU, omend stadig inden for 
rammerne af Atlantpagten EF er drivkraften, når det drejer sig om 
at fremme fred og stabilitet i Europa. Problemet er ikke, at der er for 
meget samarbejde i Europa, men at der er for lidt". 
5. Norge har accepteret, at dets sikkerhed bedst kan varetages inden for en 
forsvarsalliance. Som medlem at Atlantpagten har Norge deltaget fuldt ud 
i de politiske konsultationer og i den fælles militærkommando. Det har 
dog hverken accepteret permanent stationering af udenlandske styrker 
eller placering af atomvåben på sit territorium. 
Norge går ind for en styrkelse af WEU som den europæiske gren af 
Atlantpagten og anerkender, at de europæiske medlemmer bør påtage sig en 
større del af byrden og acceptere et øget ansvar. Norge blev i november 
1992 associeret medlem af WEU. 
- 38 -
Norge anser det for særdeles vigtigt, at forbindelserne med Rusland 
forbedres, men mener på den anden side, at det er vigtigt at opretholde 
et troværdigt forsvarsberedskab. Der er i en hvidbog, som fremkom for 
nylig, skitseret en række muligheder for at omlægge det norske forsvar 
på en sådan måde, at der tages hensyn til den nye sikkerhedssituation. 
Norge har en 200 km lang grænse fælles med Rusland. Der har i årtier 
fungeret en stabil grænseordning. 
Der er et enkelt udestående problem i forholdet til Rusland - den 
langvarige tvist om aftegningen af kontinetalsoklen. Forhandlingerne 
herom mellem Oslo og Moskva fortsætter. 
Der kan drages den konklusion at en analyse af Norges udenrigs- og 
sikkerhedspolitk og de norske myndigheders tilkendegivelser, at Norge 
kan opfylde alle sine forpligtelser inden for rammerne af unionens 
fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det kan endog forventes, at Norge 
vil yde et vigtigt bidrag til denne politk. 
- 39 -
Samarbejde om retlige og indre anliggender. 
Ved sin erklæring af, at det accepterer alle bestemmelser i Traktaten om 
Den Europæiske Union, har Norge implicit angivet, at det accepterer alle 
bestemmelser om samarbejdet om retlige og indre anliggender, der er 
medtaget i afsnit VI i Traktaten om Den Europæiske Union. Det drejer sig 
om asylpolitikken, tredjelandsstatsborgernes passage af Fællesskabets 
ydre grænser samt indvandringspolitikken inkl. tredjelandsstatsborgeres 
indrejse, færden og ophold. Norge er særdeles velinformeret på alle 
disse områder, fordi aftalen om Den Nordiske Pasunion har gjort det 
nødvendigt at overvåge disse aspekter meget nøje. 
Norge vil ligeledes være rede ti I at deltage i samarbejdet om bekæmpelse 
af narkotikamisbrug og svig på internationalt plan, civil- og 
strafferetligt samarbejde, toldsamarbejde og politisamarbejde med 
henblik på forebyggelse og bekæmpelse af terrorisme, ulovlig 
narkotikahandel og andre former for grov international kriminalitet. 
Norge har både midler og vilje til at deltage fuldt ud i samarbejdet på 
disse områder og er allerede en af de partnere, der regelmæssigt 
konsulteres inden for rammerne af TREVI. 
- 40 -
Indfødte befolkninger (samerne) 
Samerne er en befolkningsgruppe med oprindelse på Ko I a-halvøen og med 
traditionelt hjemsted i Norge, Finland, Sverige og Rusland. Der bor 
flest samer i Norge, nemlig omkring 50 000, og den største koncentration 
findes i landets nordligste fylke Finnmark. I Sverige og Finland bor 
samerne i Lapland. 
Samerne er en gammel befolkningsgruppe, der første gang er nævnt af den 
romerske historiker Tacitus. Anden verdenskrig og årene umiddelbart 
derefter markerede et vendepunkt i deres situationen og i statens politk 
over for dem. I 1980 nedsatte den norske regering en kommission for 
samers rettigheder og en kommission for samers kultur. Begge 
kommissioners arbejde bygger på en anerkendelse af samerne som 
selvstændigt folk med egen kultur og eget sprog. Både regeringen og det 
norske storting går ind for dette ud fra en erkendelse af, at 
folkeretten giver indfødte kulturer vidtrækkende retlig beskyttelse. I 
medfør af samer loven af 1987 er der oprettet et rådgivende 
samerparlament, og det anerkendes i artikel 110A i den norske grundlov 
af 1988, at staten Norge består af ikke ét, men to folks territorier, 
nemlig nordmændenes og samernes. 
Det samiske sprog har fundamental betydning som primært middel til 
overlevering af samerfolkets historie og kunnen fra generation til 
generation. Indtil for nylig blev sproget ikke overleveret skriftligt, 
men kun mundtligt. De traditionelle Økonomiske aktiviteter (jordbrug, 
rensdyrhold, fiskeri i fjorde, søer og elve, Jagt og håndværk) udgør 
også en grundlæggende del af samernes identitet. 
Forbindelserne mellem staten og samerne stemmer fuldt ud overens med den 
holdning, der er opbygget i De Forenede Nationer og andre 
interguvernementale organisationer vedrørende indfødte folk. Norge har 
desuden ratificeret De Forenede Nationers konvention om borgerlige og 
politiske rettigheder (1966) og ILO-konvention nr. 169 om indfødte 
befolkningsgrupper og stammebefolkninger i uafhængige lande (1989). 
Samernes økonomiske aktivitet er kendetegnet af stor produktion inden 
for primære erhverv (ca. 30%), begrænsede investeringer og et stort 
antal vandrende arbejdstagere. Det er helt afgørende for landbruget, at 
samerne er bosat i arktiske eller subarktiske områder, hvor produktionen 
i alt væsentligt er begrænset til kød og mælk. Samernes fiskeri - ofte 
kombineret med anden økonomisk aktivitet - er koncentreret på fjorde og 
kystfarvande. Samernes parlament har siden 1992 haft sæde i det norske 
reguler ingsnævn (rådgivende organ for den norske regering vedrørende 
fordeling af fiskekvoter). Det samiske rensdyrhold er det mest typiske 
udtryk for den samiske livsform, og samerne har ifølge norsk lov eneret 
t i I denne akt iv i tet. 
Den norske regering har gjort en stor og varieret indsats for at styrke 
den samiske kultur og det samiske samfund. 
Der er foretaget visse geografiske eller funktionsmæssige afgrænsninger 
af hensyn til administrationen af de forskellige særlige foranstalt­
ninger, der er truffet. Den mest følelige afgrænsning angår samernes ret 
til rensdyrhold (lov om rensdyrhold), som omfatter rensdyrhoIdsområdet 
på basis af samernes historiske brugsrettigheder. 
- 41 -
Den funktionsmæssige afgrænsning af Den Samiske Udviklingsfonds 
dækningsområde (i henhold til kongelig anordning) omfatter alle seks 
kommuner i fylket Finnmark (hvor samerne udgør et flertal af 
befolkningen), én kommune i fylket Troms samt de dele af fylket 
Nordland, hvor der er et betydeligt antal samer. 
Staten finansierer samernes parlament og en række andre af samernes 
aktiviteter. Statens samlede udgifter til samernes særlige aktiviteter 
andrager ca. 320,662 mio. NOK (ca. 38 mio. ECU) eksl. statens samlede 
udgifter til uddannelse, sundhed, social velfærd samt overordnet 
udvikling af industri og handel m.v. i samernes område. 
Samarbejdet mellem Norges, Sveriges og Finlands regeringer om samer-
spørgsmål er i de seneste årtier stærkt udbygget. Der afholdes med Jævne 
mellemrum møder mellem embedsmænd for at identificere og løse samer-
spørgsmål af fælles interesse. På den seneste nordiske samerkonference 
i Helsingfors i juni 1992 blev sammenslutningen af samerfolk i Rusland 
fuldgyldigt medlem af Det Nordiske Samerråd. Det Nordiske Samerråds 
udgifter dækkes af de nordiske regeringer via Nordisk Råd. 
- 42 
Konk I us i oner 
1. I henhold til Traktaten om Den Europæiske UnionC) Ska I en stat, der 
ansøger om medlemskab, opfylde alle tre grundlæggende betingelser, dvs. 
europæisk identitet, demokratisk status og respekt for 
menneskerettighederne. Disse betingelser opfyldes af Norge. Desuden skal 
ansøgerlandet være villigt til at acceptere og i stand til at leve op 
til Fællesskabets regler og struktur i den form, de har, efter at 
Traktaten om Den Europæiske Union er trådt i kraft. 
2. Kommissionen bemærkede i sin rapport "Europa og udfordringen forbundet 
med udvidelsen", at tiltrædelsen af de EFTA-lande, der har ansøgt om 
medlemskab, næppe vil skabe uovervindelige problemer af økonomisk art og 
i virkeligheden vil styrke Fællesskabet i en række henseender. 
Nærværende udtalelse giver et mere detaljeret billede heraf for Norges 
vedkommende. 
3. Frihandel med industrivarer mellem Norge og Fællesskabet er allerede nu 
en realitet i medfør af frihandeIsoverenskomsterne af 1973. Den norske 
ratifikation af EØS-aftalen viser, at landet er rede til at overtage en 
betydelig del af Fællesskabets "acquis". 
4. Der kan dog opstå problemer på visse områder. Overtagelsen af 
Fællesskabets "acquis" vil meget vel kunne blive en betydelig udfordring 
for norsk landbrug. Den norske regering er i Øjeblikket i færd med at at 
gennemføre en reform, der kan bringe landbrugspolitikken mere på linje 
med den fælles landbrugspolitik 
Det vil være nødvendigt at gøre de norske regler om regionalpolitik 
forenelige med Fællesskabets "acquis". 
Det vil også være nødvendigt at foretage tilpasninger i fiskerisektoren. 
Der vil blive behov for ændringer på en række omrder som statsstøtte og 
statsmonopoler, f.eks. for alkoholholdige drikkevarer. 
Der vil blive tale om øget konkurrence i almindelighed på en række 
områder. 
Efter Kommissionens mening vil det i alle de ovennvænte tilfælde være 
muligt at nå frem til tilfredsstillende løsninger under 
t i Itrædelsesforhandlingerne. 
5. Norges tiltrædelse vil styrke unionen på en række måder. Eksempelvis 
skal det om makroøkonomien bemærkes, at det i de seneste år er lykkedes 
for Norge at føre en penge- og valutakurspolitik, som har skabt en 
lavinflation, der er fuldt ud forenelig med den fremtidige Økonomiske og 
Monetære Unions krav. Desuden vil de norske erfaringer inden for 
miljøpolitikken og landets omfattende og integrerede "approach" på dette 
område være til stor fordel for EF-politikken og uddybe denne 
yder Iigere. 
6. Med hensyn til udenrigs- og sikkerhedspolitik har Kommissionen noteret 
sig, at Norge har været medlem af NATO siden starten og har opnået 
status af associeret medlem af WEU. Som medlem af unionen vil Norge ikke 
få vanskeligt ved at accepteie denne politik, således som den udvikler 
sig. Norge kan forventes at yde et væsentligt bidrag på dette område. 
7. Hvad angår de tilpasninger af traktaterne, som er omhandlet i artikel 0 
i Traktaten om Den Europæiske Union, og som det er nødvendigt at 
foretage i forbindelse med Norges tiltrædelse, vil det naturligvis være 
(1) Art i kel F og 0. 
- 43 -
nødvendigt at tage hensyn til ikke alene særtilfældet Norge, men 
tillige det forhold, at en række andre EFTA-lande vil tiltræde unionen 
på samme tidspunkt. 
8. På basis af de ovenstående betragtninger bekræfter Kommissionen for 
Norges vedkommende den generelle konklusion, den tidligere har draget i 
sin rapport om udvidelsen i henseende til ansøgninger fra EFTA-lande, og 
henstiller, at der indledes tiltrædelsesforhandlinger med Norge så 
hurt igt som muligt. 
Liste over diagrammer 
1. BNP-vækst i EF og Norge (i alt og på fastlandet) 1970-1992 
2. BNP i Norge og EF 1970-1993 
3. Intern efterspørgsel i Norge og EF 1970-1993 
4. BNP per capita i Norge og EF 1970-1993 
5. Investeringskvote i Norge og EF 1970-1992 
6. Norges og EF's varehandel 1991 
7. Norges bytteforhold 1970-1992 
8. Betalingsbalance, i % af BNP, 1980-1992 
9. Industriproduktion, Norge og EF, 1970-1991 
10. Produktivitet, Norge og EF, 1970-1991 
11. Reale enhedslønomkostninger i Norge og EF 1970-1991 
12. Arbejdsløshed, Norge og EF, 1970-1992 
13. Forbrugerpriser, Norge og EF, 1980-1992 
14. Fordeling af den offentlige sektors samlede indtægter, EF og Norge, 
1991 
15. Fordeling af den offentlige sektors samlede udgifter, EF og Norge, 1991 
16. Den offentlige sektors samlede indtægter i % af BNP, Norge og EF, 1981-. 
1993 
17. Skatter og bidrag til sociale sikringsordninger i % af BNP, Norge og 
EF, 1981-1993 
18. Den offentlige sektors samlede udgifter i % af BNP, Norge og EF, 1981-
1993 
19. Den offentlige sektors regnskabssaldo i % af BNP, Norge og EF, 1981-
1993 
20. Den offentlige gæld i % af BNP, Norge og EF, 1981-1992 
21. Vekselkurser mellem EFTA-landenes valutaer og ECU 1987-1992 
22. Vekselkurs ECU/NKR 1989-1993 
23. Rentesatser i Norge 1989-1993 
24. Renteforskel kroner/ECU 
^ 
BNP 
10 
-5 Årlig procentvis vækst i faste priser 
1971 1973 1975 1977 1979 1981 1983 1985 1987 1989 1991 1993 
J Norges samlede BNP j^ BNP pa det norske 
fastland EF 
Kilder: EUROSTAT, EF-Kommissionen, det norske finansministerium og Statistisk 
Sentralbyrå 
^ 
240 
220 
200 BNP 
Indeks 1970 - 100 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 
Kilde: EF-Kommissionen og Statistisk Sentralbyra 
^ 
Indenlandsk efterspørgsel 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 
1970= 100 
Faste priser, 1970 = 100 
Kilde: EF-Kommissionen og Statistiske Sentralbyra 
/, r?-
BNP per capita 
Norge/EF 
140 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 
Der er anvendt købekraftspariteter, EUR-12 = 100, med 1989 som basisår; i andre 
tilfælde er beregningen baseret på vækst i faste priser. 
Kilde: EUROSTAT, EF-Kommissionen, det norske finansministerium og Statistisk 
Sentralbyra 
li i 
Invester ingskvote 
O 71/81 O 82/86 1987 1988 1989 
Norge RH EF 1990 1991 
Investeringer i % af BNP i løbende priser. 
Kilde: EF-Kommissionen og det norske finansministerium 
<w 
Norges varehandel, 1991 
IMPORT 
EF (48.2%) 
Andre E = TA-lande (21.2K) 
Kilde: Statistisk Sentralbyra resten af (3o.6%) verden ( •' EKSPORT 
EF (66.2%) 
Resten af (19.2%) 
verden 
Andre EFTA-lande (14.6%) 
IMPORT EF's varehandel, 1991 
EKSPORT o 
>ndre EF-lande (.'•S6%) 
Norge a.S'i) 
Andre EFTA-lande ('•*''>) Resten af (.v.iv) 
verden Andre EF-lande (61.6%) 
Norge (n.o%) 
Andre EFTA-lande (8.9%) est en af (2S.67r) 
verden 
Kilde: OECD og EF-Kommissionen 
^1 
Norges bytteforhold 
(Indeks 7970 = 100) 
120 
110 
100 
90 
80 
70 traditionelle varer 
samlet 
udenrigshandel 
"--/ *•—7*"-*^z—m~^r~ -—>v U-/ 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 
Baseret på nationalregnskabstal 
Kilde: Statistisk Sentralbyra 1992 
S 4 
10 
-10 Betalingsbalance 
i % af BNP 
1980 1982 1988 1984 1986 
K^ Norge HH EF 
Kilde: EUROSTAT, EF-Kommissionen og Statistiske Sentralbyra 1990 1992 
C* 
120 Samlet industriproduktion 
110 
100 
90 ^ 
Norge (forarbejdningsindustri )f 
+ »^Norge (industri) 
80 
1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 
Indeks 1985 = 100, faste priser 
Kilde: OECD, EF-Kommissionen, det norske finansministerium og Statistisk 
Sentralbyra 
T3 
10 
240 
220 
200 r-
180 
160 
140 
120 
100 
80 Produktivitet 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 
Den samlede økonomi. Indeks 1970= 100 
Kilde: EUROSTAT, EF-Kommissionen og Statistiske Sentralbyra 
n<i 'n 
11 
120 
115 
110 
105 
100 
95 
90 
85 Reale enhedslønomkostninger 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 
BNP-def lator, indeks 1970 = 100 
Kilde: EUROSTAT, EF-Kommissionen og Statistisk Sentralbyra 
ÇÏ 
1 2 
Arbejdsløshed 
12 
10 U 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1980 
På undersøgelsesbasis, % af den civile arbejdsstyrke 
Kilde: EUROSTAT og Statistisk Sentralbyra 1988 1990 1992 
^ 
1 3 
Forbrugerpriser 
15 
10 
5 k 
Årlige procentvise ændringer 
Kilde: EF-Kommissionen og Statistisk Sentralbyra 
CV 
1 A 
Fordeling af den offentlige sektors samlede indtægter 1991 
, EF 
direkte skatter (29.1%) indirekte (29.7%) 
skatter 
andet (7-9%) 
bidrag til sociale 
sikringsordninger (33.3%) 
Kilde: EF-Kommissionen 
NORGE 
direkte skatter (33.9%) 
bidrag, til sociale 
sikringsordninger indirekte (2S.4%) 
skatter 
(15.5%) 
(22.2%) 
Kilde: Det norske finansministerium 
si 
1 5 
Fordeling af den offentlige sektors samlede udgifter 1991 
EF 
Konsum (37.4%) 
Indkomstove rførsler(44.3%) Investe- (7.8%) 
ringer 
Rentebeta-(io.5%) 
linger 
Kilde: EF-Kommissionen 
NORGE 
Konsum (38 3-;;) 
Indkomstoverførsler (49 Investe- »> v/< > 
ringer 
entebeta-(6.4o-<) 
inger 
Kilde: Det norske finansministerium 
«y 
1 6 
Den offentlige sektors samlede indtægter i % af BNP 
70 
60 
50 
40 
30 
20 
10 
1981 1983 1985 1987 
•• EF 1989 1991 1993 
Norge 
Kilde: EF-Kommissionen, det norske finansministerium og Statistisk Sentralbyra 
(r° 
1 / 
Skatter og bidrag til sociale sikringsordninger i % af BNP 
60 
50 
40 
30 
20 
10 
1981 1983 1985 1987 1989 
EF K^Norge 1991 1993 
Kilde: EF-Kommissionen, det norske finansministerium og Statistisk Sentralbyra 
L-
Den offentlige sektors samlede udgifter i % af BNP 
70 
60 
50 
40 
30 r 
20 
10 
1981 1983 1985 
EF 1987 1989 
£883 Norge 1991 1993 
Kilde: EF-Kommissionen, det norske finansministerium og Statistisk Sentralbyra 
i-i 
19 
15 
10 Den offentlige sektors regnskabssaldo 
0 -
10 
1981 1983 1985 1987 1989 1991 1993 
Den offentlige sektors samlede nettolångivning eller -tagning i % af BNP. 
Kilde: EF-Kommissionen, det norske finansministerium og Statistisk Sentralbyra 
bi 
20 
Den offentlige gæld i % af BNP 
00 
80 
60 
40 
20 
0 i 
^Hv 
r > r > 
\å 
1981 1982 1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 
EF Æ Nor9e 
Kilde: EF-Kommissionen, det norske finansministerium og Statistisk Sentralbyra 
^ 
21 
LS 
23 RENTESATSER I NORGE 
25 25 
20 
15 
10 KORTFRIST. MELLEMVÆRENDER (1) 
LANGFRIST. MELLEMVÆRENDER (2) 
i • i i i • H i • 'i • • i I_J i L_i—i—i_i—iiiii—i—i I i—L_I—i—i—i—i_ 
19B9 1900 1991 19-2 
(1) 3-MÅNEDERS MELLEMVÆRENDER 
(2) AFKAST AF STATSOBLIGATIONER MED OVER 6 ÅRS LØBETID 
24 RENTEFORSKEL KRONER/ECU 
12 
LO 12 
10 
-2 KORTFRIST. MELLEMVÆRENDER 
LANGFRIST. MELLEMVÆRENDER 
_L_I l I J l—L I I I I I I _____ I I l_l I I l_ J I L. ._.._-
10BO 100O 1001 _____ 1 
1992 
.6 
Liste over tabeller 
1. Udvalgte statistikker 1984-1993 
2. BNP og beskæftigelse opdelt på sektorer, % af samlet tal 
3. Varehandel 1991, % af samlet tal 
4. Den samlede offentlige sektors indtægter og udgifter i % af BNP 1981-
1991 
5. Produktion og beskæftigelse i enkeltsektorer 1970-1991 
6. Subsidier, værditilvækst og beskæftigelse 1989 
n 
Tabel 1 Udvalgte statistikker 
Årlig procentvis ændring (medmindre andet er anført) 
Norge EF 
1984- 1987- 1984- 1987-
1986 1991 1992 1993 1986 1991 1992 1993 
Privat konsum 
Offentligt konsum 
Faste bruttoinvesteringer 
Eksport 
Import 
BNP 
BNP for norsk fastland 6.0 
2,6 
5,8 
5,5 
13,5 
5,1 
4,4 -0,8 
2,3 
-6,7 
6,3 
-2,0 
1,1 
-0,3 2,0 
2,6 
-3,7 
5,4 
2,7 
2,6 1.1 
2,0 
25,3 
0,8 
2,5 
1,0 2,6 
1,8 
2,5 
4,7 
5,3 
2,5 3,3 
2,0 
5,0 
5,8 
7,2 
2,9 1,3 
1,5 
-0,3 
3,8 
3,7 
1,1 0,7 
0,8 
"1,0 
3,6 
2, 5 
0,8 
1,0 1,5 
Handelsbalance (1) 4,6 3,6 6,4 5,9 
Betalingsbalancens løbende poster (1) 1,4 -0,1 2,3 2,5 -0,3 -0,6 -1,0 -1,0 
0,8 0,0 -0,5 -0,7 
BNP-deflator 
Privatforbrugsdef lator 
Enheds lønomkostninger 3,3 4,8 -0,8 2,4 6,1 4,8 4,7 3,8 
6,6 5,4 2,4 2,2 5,7 4,4 4,5 4,4 
7,5 3,1 0,0 -0,8 2,8 4,6 4,2 2,9 
Beskæftigelse (mandtimer) 
Arbejdsløshedsprocent (2) 1,7 -1,2 -0,6 0,1 0,5 1,2 -0,5 -0,8 
2,6 4,2 5,9 .. 10,7 9,2 9,5 10,6 
(1) i % af BNP i løbende priser 
(2) i % af den civile arbejdsstyrke 
Kilde: EF-Kommissionen og nationale prognoser. 
Tabel 2 BNP og beskæftigelse opdelt på sektorer- andel af samlet tal 
Landbrug, skovbrug og fiskeri 
Energi 
Forarbejdningsindustri 
Bygge- og anlægsvirksomhed 
Finansielle tjenesteydelser 
Andre tjenesteydelser 
Transport 
Detailhandel, hoteller 
Andet 
Den offentlige sektor BNP (1) 
Norge EF 
3,3 
4,6 
17,6 
5,8 
5,5 
63,2 
44,7 
18,5 2,9 
4,6 
23,1 
5,8 
7,1 
53,6 
39,7 
13,9 Beskæftigelse (2) 
Norge EF 
5,5 
1,0 
14,7 
6,1 
7,6 
63,5 
7,8 
17,6 
38, 1 6,7 
1,5 
23,9 
7,8 
7,9 
52,0 
5,9 
18,9 
27,2 
I alt 100,0 100,0 
(1) For Norge: andel af fastlandets ^NP. 
Kilde: EUROSTAT og Statistiske Sentralbyra 100,0 100,0 
Q\ 
Tabel 3 Varehandel 1991, andel af samlet tal 
SITC Eksport 
Norge uden for EF Import 
Norge uden for EF 
0 Fødevarer og dyr 
1 Drikkevarer og tobak 
2 Råstoffer 
3 Energi 
4 Vegetabilsk og animalsk olie 
5 Kemiske produkter 
6 Forarbejdede materialer 
7 Maskiner og transportmidler 
8 Forskellige færdigvarer 
9 Andre varer 7,3 
0,1 
3,0 
48,8 
0,2 
6,3 
16,4 
14,7 
3,2 
0,0 5,4 
1,9 
1,9 
2,5 
0,3 
12,0 
16,9 
40,8 
13,4 
4,8 5,2 
0,7 
7,5 
4,3 
0,2 
8,9 
17,7 
38,3 
17,2 
0,1 7,1 
0,6 
6,7 
14,4 
0,3 
6,6 
14,2 
30,0 
14,9 
5,1 
I alt 100,0 100,0 100,0 100,0 
Kilde: EUROSTAT og Statistiske Sentralbyra. 
Tabel 4 Den samlede offentlige sektors indtægter og udgifter i % af BNP i markedspriser 
Norge 
1981 1986 1991 EUR-12 (i) 
1981 1986 1991 
Samlede indtægter 
Olieindtægter 
Andre direkte skatter 
Indirekte skatter 
Bidrag til soc.sikr.ordninger 
Andet 51,7 54,7 55,0 
8,0 3,6 6,2 
13.7 13,3 14,6 
15,2 18,2 15,6 
11.8 13,1 12,2 41,0 44,3 44,7 
11,3 12,3 12,7 
12,5 13,3 13,4 
13,7 15,0 15,2 
2,9 6,5 6,4 3,5 3,7 3,4 
Samlede udgifter 
Konsum 
Indkomstoverførsler 
Husholdninger 
Vi rksomheder 
Rentebetalinger 
Investeringer 
Kapitaloverførsler, netto 48,1 
19,1 
21,8 
14,5 
6,5 
3, 3 
2,7 
1,2 51,5 
19,8 
22,6 
15,9 
5,8 
4,3 
2,2 
2,6 56,0 
21,4 
27,9 
20,5 
6,3 
3,6 
2,4 
0,6 47,8 
19,2 
20,9 
16,2 
2,5 
3,7 
3,0 
1,0 48,8 
18,6 
21,6 
17,7 
2,6 
4,9 
2,8 
0,9 49,0 
18,7 
21,5 
2,2 
5,0 
3,0 
0,8 
(1) Tallene for 1981 og 1986 omfatter ikke Østtyskland, 
Kilde: GD II og det norske finansministerium. 
éf 
Tabel 5 Produktion (andel af værditilvækst) og beskæftigelse i enkeltsektorer 
VærditiIvækst 
1970 1980 1991 Beskæftigelse 
1970 1980 1991 
Landbrug og skovbrug 
Jagt og fiskeri 
Forarbejdningsindustri og minedrift 
Elektricitet 
Bygge- og anlægsvirksomhed 
Engros- og detailhandel 
Transport og kommunikation 
Finansielle tjenesteydelser 
Andre private tjenesteydelser 
Staten 
Lokale administrationer 
Korrektioner 4.2 
1.4 
2 
7 
11 
6 
2 
12.8 
5.0 
6.8 
9.5 3.1 
0.8 
2 
5 
10 
4 
3 
12 
4 2.2 
0.6 
22.3 16.4 13.6 
15.8 
4.7 
9.1 11.2 11.5 
1.4 
0.8 
8.2 
13 
6 
1 
11 
6 7.4 
1.0 
0.9 
7.7 
14.5 
7.2 
2. 3 
13.2 
6.9 5.2 
0.9 
24.3 20.2 14.6 
2 
16 
7 13.8 
7.2 
10.0 16.3 21.3 
7.5 6.1 
Det norske fastland 
Olieaktiviteter 
Søtransport og boring 91.4 80.6 81.4 96.6 97.6 97.5 
0.0 15.1 15.8 0.0 0.3 0.7 
8.6 4.3 2.8 3.4 2.1 1.8 
BNP i alt 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 
Kilde: Nationalregnskaber. 
Tabel 6 Subsidier (1), værditilvækst i løbende priser og beskæftigelse (mandtimer) i 
industrierne på det norske fastland, 1989. I % af det samlede tal. 
Subsidier 
% af samlet 
tal % af vt (2) Værditilvækst Beskæftigelse 
% af samlet % af samlet 
tal tal 
Landbrug 
Skovbrug 
Fiskeri/fiskeopdræt 
Traditionel minedrift 
Fødevareproduktion 
Fremstilling af skibe/olieplatforme 
Anden forarbejdningsindustri 
Engros- og detailhandel 
Transport 
Boligbyggeri 
Finansielle institutioner 
Uddannelse/forskningsi nsti tutter 
Erhvervs- og arbejdskraftmæssig service 
Rekreative og kulturelle tjenesteydelser 
Andre erhverv 18,9 
1,3 
1,6 
1,0 
9,4 
3,7 
5,4 
11,1 
8,2 
2,6 
13,9 
10,5 
3,6 
5,8 
3,0 1,8 
0,1 
0,1 
0,1 
0,9 
0,3 
0,5 
1,0 
0,8 
0,2 
1,3 
1,0 
0,3 
0,5 
0,3 2,7 
0,9 
0,9 
0,5 
2,5 
1,8 
18,6 
15,9 
5,5 
7,3 
6,6 
0,1 
0,3 
1,3 
35, 1 9,8 
0,6 
1,7 
0,4 
3,3 
2,1 
17,3 
18,8 
7,1 
0,1 
3,1 
1,1 
0,9 
1,0 
32,6 
Alle erhverv, det norske fastland 
p.m.: % af samlet BNP 100,0 9,3 
5,7 100,0 
63, 1 100,0 
„73,7 
(1) Pa nationalregnskabsbasis, inkl. renteoverførsler til husholdninger. 
(2) Subsidier til sektoren i % af værditilvæksten for alle erhverv på det norske fastland 
Kilde: norske nationalregnskaber. 
^c? 
Tabel 1 
Bedriftsstruktur i landbruget 
. . Landbrugsareal. Kornareal ; Malkekvæg i Kvægbestand (inkl. kalve) 
i i pr. bedrift • pr. bedrift • . .._ • 
« i ha j ha (2) i Gennemsn. 
1 ! ! ! Pr- bedrift 
! ! 1 ! antal (2) 
Norge ! 10,2 (3) ! 11,1 î 11,5 
| Tyskland j 17,6 i 8,8 î 16,2 
! Frankrig ; 30,7 ! 14,3 ! 20,0 
! Italien i 7,7 ! 4,3 ! 9,7 
i Nederlandene ! 17,2 î 8,7 | 39,8 
! Belgien. | 17,3 i 7,7 ! 24,3 
[Luxembourg | 32,9 ! 11,2 ! 31,2 
! Det Foren. Kong. | 69,0 ! 43,6 i 60,8 
! Irland • 22,7 j 7,6 i 21 ,8 
j Danmark ; 32,6 ! 18,8 ! 30,4 
j Grækenland j 5,3 ; 3,3 ; 3,7 
! Spanien ; ^,0 ! 11,2 ! 6,7 
! Portugal j 8,3 ! 3,2 ! 3,4 
! EF_12 ! 16,5 ! 8,9 j 15,5 Bedrifter > 30 | Gennemsn. 
% af national ; pr. bedrift 
bestand j antal (2) 
1,6 ! 26,1 
37,8 ! ' 36,4 
50,8 ! .41 ,5 
42,2 i 20,3 
84.7 ! 69,6 
59.4 ! 48.6 
73.8 ! 73,0 
93.5 ! 78,6 
62,4 ! 37,5 
72,8 ! 57,7 
12,4 ! 8,3 
19,4 ! 12,5 
14.4 ! 5,7 
53.5 ! 31.2 Bedrifter >100 
% af national 
bestand 
0.7 
23,9 
29,3 
36,8 
51 ,7 
36,9 
56,6 
65,4 
29,7 
50,5 
10,6 
21 ,5 
14.2 
35,8 Grisebestand 
Gennemsn. 
pr. bedrift 
antal (2) 
82,1 
65,6 
55,9 
20,9 
405,9 
221 ,8 
78,2 
370,5 
187.2 
245,9 
10,4 
27,3 
7,4 
49,6 Bedrifter> 400 
'% af national 
bestand 
4,0 
37,3 
66,5 
70,6 
76,4 
66,5 
37,7 
85,5. 
87,3 
66,4 
41 ,3 
57,5 
36,1 
60,8 
(1) Norge: 1990 
EF : 1987; strukturundersøgelse 
(2) Bedrifter, der er beskæftiget med denne produktionsform. 
(3) Bedrifter på 0,5 ha og derover. 
Tabel 2 
Norges landbrugsproduktion (gennemsnit 1988-1990) 
VARE i i % af EF's Selvforsynings-
1 000 t produktion grad 
Hvede 165 0,2 37 
Korn (1) 1154 0,7 77 
Oliefrø 9 0,05 3 
Sukker 0 0 0 
Kartofler 460 1,2 99 
/tg 54 1,1 110 
Mælk 1895 1.8 100 (2) 
Smør 23 1,3 153 
Okse- og kalvekød 75 1.0 99 
Fårekød 24 2,2 100 
Svinekød 90 0,7 107 
Fjerkrækød 18 0,3 95 
(1) Ekskl. ris. 
(2) Selvforsyning med flydende mælk til direkte konsum, 
71. 
Tabel 3 
Den norske landbrugsproduktions beskyttelsesniveau 
Brutto-enhedsproduktionsstøtteækvivalent (1) i NKR/t 
VARE 1985 1989 1990(2> 1991(3> 
Hvede 1.538 
Foderkorn 2.697 
Sukker — 
Mælk 3.601 
Okse- og kalvekød 31.078 
Svinekød 13.521 
Fjerkrækød 8.848 
Fårekød 41.094 
Æg 6.052 
Oliefrø uopl. 2.296 
2.963 
4.332 
36.401 
13.824 
11.822 
57.768 
9.294 
uopl. 2.774 
3.102 
4.998 
35.100 
12.589 
9.903 
53.885 
7.441 
uopl. 2.700 
2.986 
5.444 
35.833 
14.850 
11.696 
51.899 
8.076 
uop. 
Produktionsstøtteækvivalent i % 
VARE 1985 1989 1990<2> 1991(3) 
Hvede 58 
Foderkorn 84 
Sukker 
Mælk 82 
Okse- og kalvekød 74 
Svinekød 51 
Fjerkrækød 47 
Fårekød 84 
Æg 40 
Oliefrø uopl. 73 
83 
76 
71 
48 
55 
94 
58 
uopl 81 
90 
81 
69 
44 
46 
93 
45 
uopl 84 
86 
83 
71 
51 
50 
89 
48 
uopl 
Alle \/arer 75 73 76 77 
(1) Netto-produktionsstøtteækvivalent for animalske produkter (<_) Overslag. 
(3) Foreløbige tal. 
ingen produktion 
uopl. ikke beregnet allokeringsfej I p.m. 
-V* 
Tabel 4 
Norges udenrigshandel med landbrugs- og fødevarer 
i mio. ECU (1)(2) 
; ; IMPORT ; EKSPORT ; 
! Fra/til ! 1985 1989 1990 ! 1985 1989 1990 ! 
! I alt ! 1318.0 1442.8 1335.8 ! 1490.5 1705.4 1869.3 ! 
! EF ! 479.6 688.0 647.3 ! 618.7 923.5 1081.3 ! 
! i % af samlet ! 36.4 47.7 48.5 ! 41.5 54.2 57.9 ! 
tal ; ; ; 
! EFTA ! 210.0 200.7 194.0 ! 341.2 297.4 314.8 ! 
! i % af samlet ! 15.9 13.9 14.5 ', 22.9 17.4 16.8 ! 
! tal ! ! ; 
! Østlandene i % af ! ,25.2 45.1 42.8 ', 24.1 38.5 33.6 ! 
; samlet tal ; 1.9 3.1 3.2 ! 1.6 2.3 1.8 : 
(1) 
(2) Varerne i kapital 1 til 24 i den norske toldtarif. Fisk (kapitel 3) 
tegner sig for størstedelen af eksporten. 
Vekselkurser: 1985 : 100 ECU = 654 898 NKR 
1989 : 100 ECU = 749 455 NKR 
(gns. markedskurs) 1990 : 100 ECU = 793 072 NKR 
ni, 
OLIEPRODUKTIONEN I NORDSØEN 
— FRA 1974 TIL ÅR 2000 DIAGRAM 1 
MIO. TOE 
A 
* 
i i i i i i i i i 
95 2000 
GASPRODUKTIONEN I NORDSØEN 
FRA 1974 TIL &R 2000 
Mia TOE 
I ALT 
__ 
EF- ZONEN* 
DET FORENEDE KONGER: 
-. x-
NORGE 
J L J BGE 
95 .1 L_.J 
2000 
1Ç 
PÅVISTE FOREKOMSTER AF OLIE OG NATURGAS I DET FORENEDE KONGERIGE, 
NORGE OG EF PR. 1.1.1993 
DET FORENEDE KONGERIGE 
OLIE 
NORGE - OLIE 
EF - OLIE 
DET FORENEDE KONGERIGE 
GAS 
NORGE - GAS 
EF - GAS r^ 
80 70 60 50 40 30 20 10 O 800 1600 2400 3200 
FOREKOMSTER (antal års 
produktion på 1992-niveau) FOREKOMSTER (MIO. TOE) 3> 
C-
Kilde: Olie & Gas Journal 28.12.1992 
5N 
NORDSØOLIENS BIDRAG TIL DÆKNINGEN AF EF's BEHOV FOR RÅOLIE FRA 
1975 TIL 1991 
MIO. TONS 
75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 
TILFØRSLER TIL EF FRA 
KJ EF-FOREKOMSTER I NORDSØEN 
EF's BEHOV FOR RÅOLIE EF's IMPORT FRA NORGE 
3> 
CD 
3> 
W 
J 
vJ 
NORDSØOLIENS BIDRAG TIL DÆKNINGEN AF EF's BEHOV FOR RÅOLIE FRA 
1975 TIL 1991 
PROCENT 
3> 
_> 
75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 
NETTOTILFØRSLER FRA EF-FOREKOMSTER I NORDSØEN + EF's IMPORT FRA NORGE 
NETTOTILFØRSLER FRA EF-FOREKOMSTER I NORDSØEN 

ISSN 0254-1459 
KOM(93) 142 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 01 
Katalognummer : CB-CO-93-165-DA-C 
ISBN 92-77-54399-X 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg