Udtalelse om Kommissionens meddelelser til Rådet, til Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om:

- En politik til forbedring af industriens konkurrenceevne i Den Europæiske Union, samt om - Handlingsprogram og tidsplan for iværksættelsen af de initiativer, der var anført i meddelelsen om »En politik til forbedring af industriens konkurrenceevne i Den Europæiske Union« (96/C 39/01)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 11. november 1994 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »En politik til forbedring af industriens konkurrenceevne i Den Europæiske Union«.

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 20. september 1995 under henvisning til EF-traktatens artikel 130 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Handlingsprogram og tidsplan for iværksættelsen af de initiativer, der var anført i meddelelsen om "En politik til forbedring af industriens konkurrenceevne i Den Europæiske Union" - Forslag til Rådets afgørelse om iværksættelse af et EF-handlingsprogram til forbedring af den europæiske industris konkurrenceevne«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser, som udpegede Jens Peter Petersen til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 7. november 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 330. plenarforsamling af 22. og 23. november 1995, mødet den 22. november 1995, enstemmigt følgende udtalelse.

SAMMENFATNING

1. Indledning (s. 4)

ØSU tilslutter sig Kommissionens overordnede industripolitiske målsætning, der går ud på at skabe mere hensigtsmæssige og pålidelige rammevilkår, som sikrer en optimal fordeling af ressourcerne gennem markedskræfterne, øger tempoet i strukturtilpasningen og forbedrer det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne. De offentlige myndigheder skal være katalysator og primus motor for innovation, og virksomhederne må kunne forvente, at myndighederne ikke blot tilvejebringer klare og forudsigelige ydre rammevilkår, men også åbner perspektiver for deres aktiviteter. Hovedansvaret for industriens konkurrenceevne hviler dog på virksomhederne selv (jf. pkt. 1.1.3).

Efter ØSU's opfattelse udgør EF-traktatens artikel 130 et sammenhængende retsgrundlag for en horisontal politik til forbedring af industriens konkurrenceevne på EU-plan (jf. pkt. 1.2.5).

2. Den Europæiske industris konkurrenceevne (s. 6)

Det bevidnes af de makroøkonomiske variabler, som Kommissionen har lagt til grund for sin empiriske analyse, at europæiske virksomheder indtager en klart svagere position i den globale økonomiske arbejdsdeling end deres vigtigste konkurrenter. ØSU beklager, at Kommissionen i sin analyse ikke har ofret tilstrækkelig opmærksomhed på faktoren »tid«, dvs. afkortningen af produktionscyklusserne (jf. pkt. 2.1.3 til 2.1.7).

Kommissionen understreger med rette, at de makroøkonomiske data ikke afdækker de afgørende elementer, der til enhver tid ligger til grund for konkurrenceevnen, nemlig den mikroøkonomiske dimension, initiativlyst og iværksætterånd, arbejdskraftens høje kvalitet og den individuelle indsats (jf. pkt. 2.2.1).

ØSU har derfor tilsluttet sig den strategiske orientering i hvidbogen om »Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse«, hvorefter en teknologiintensiv, højproduktiv og rentabel industri skal udgøre den økonomiske rygrad i en europæisk økonomisk udviklingsmodel (jf. pkt. 2.1.1 og 2.1.2).

3. Fællesskabets prioriterede industripolitiske aktionsområder (s. 8)

ØSU tager i sin udtalelse overvejende udgangspunkt i Kommissionens industripolitiske handlingsprogram fra marts 1995. Efter ØSU's mening opstykkes de prioriterede aktionsområder i for mange isolerede enkelttiltag, og gængse politikområder splittes ad. Endelig svæver det i det uvisse, hvordan den fremtidige rollefordeling mellem virksomheder og stat og mellem Unionen og dens medlemsstater skal se ud og fungere i praksis. Der gør sig også forståelsesproblemer gældende med hensyn til den indbyrdes prioritering af katalogerne over målsætninger og tiltag, hvis man sammenligner den industripolitiske meddelelse med handlingsprogrammet (KOM(95) 87 endelig udg.) (jf. pkt. 3.1.1 og 3.1.2).

ØSU tilslutter sig de prioriterede aktioner (for de kommende to år?), som Kommissionen indleder sit handlingsprogram med: udvikling af det indre marked, bedre hensyntagen til industriens behov i forskningspolitikken, etablering af informationssamfundet og fremme af industrielt samarbejde. Imidlertid er det overraskende, at andre og lige så vigtige industripolitiske målsætninger enten kun nævnes perifert eller ganske simpelt forbigås (jf. pkt. 3.2.1).

Med henblik på gennemførelsen af politikken til forbedring af industriens konkurrenceevne fremlægger Kommissionen et handlingsprogram med målsætninger og planlagte foranstaltninger samt en vejledende tidsplan. I denne forbindelse afstikker Kommissionen - som det allerede fremgår af dens industripolitiske meddelelse fra september 1994 - fire hovedakser, som vil præge den fremtidige kurs under skyldig hensyntagen til den teknologiske udvikling:

- fremme af immaterielle investeringer,

- udbygning af det industrielle samarbejde,

- sikring af retfærdige konkurrencevilkår, og

- modernisering af det offentliges engagement.

Fremme af immaterielle investeringer (s. 11)

ØSU beklager, at de foreslåede enkelttiltag på uddannelsesområdet ikke synes at afspejle en overordnet strategi. Kun hvis det i højere grad end tidligere lykkes at skabe samklang mellem uddannelses- og beskæftigelsessystemerne, vil det være muligt at reducere spændingerne på arbejdsmarkedet og undgå, at udviklingen løber skævt. Der må lægges større vægt på faglig videreuddannelse (jf. pkt. 3.3.3.1).

Kommissionen går udtrykkeligt ind for en modernisering af arbejdets tilrettelæggelse; så meget des mere må ØSU beklage, at den ingen konkrete forslag fremsætter (jf. pkt. 3.3.3.4).

Kommissionens plan om at fremme udviklingen af miljøvenlige teknikker og sikre deres hurtige udbredelse gennem fastlæggelsen af egnede regelsæt må bifaldes (jf. pkt. 3.3.3.6).

Udbygning af det industrielle samarbejde (s. 13)

Kommissionen påpeger med rette, at EU ikke er ansvarlig for iværksættelsen af industrielle samarbejdstransaktioner. Dog har den til opgave at fremme det industrielle samarbejde, bl.a. ved at afholde »Industrial Round Tables«. ØSU beklager, at Kommissionen ikke tager stilling til sammensætningen af disse »Round Tables« (jf. pkt. 3.3.4.1).

ØSU er helt enig med Kommissionen i, at virksomhederne i EU stadig ikke råder over retlige instrumenter, der er egnede til at fremme grænseoverskridende organisation og samarbejde. Det er nu på tide at stille europæiske selskabsformer til virksomhedernes rådighed. Dette gælder især Det Europæiske Selskab (jf. pkt. 3.3.4.2).

ØSU støtter de opregnede initiativer til fremme af et snævrere samarbejde med de associerede lande i Centraleuropa og de uafhængige republikker i den tidligere Sovjetunion (jf. pkt. 3.3.4.5).

Sikring af retfærdige konkurrencevilkår (s. 14)

ØSU tilslutter sig Kommissionens tanke om at tilstræbe multilaterale konkurrenceregler og mekanismer til at sikre effektiv overholdelse af disse regler for at opnå en yderligere åbning af eksterne markeder. Dog skal ØSU påpege, at tanken om f.eks. bindende mæglingsprocedurer for tiden ikke er realistisk. Kommissionen bør indledningsvis forbedre samarbejdet mellem handelspartnernes eksisterende konkurrencemyndigheder, frem for alt med henblik på at tilvejebringe en ensartet administrativ praksis (jf. pkt. 3.3.5.3).

Hvad angår det indre marked, beklager ØSU, at Kommissionen i meddelelsens konkurrencepolitiske del fokuserer helt ensidigt på støtteordningerne. Dermed yder den langtfra fuld retfærdighed over for konkurrencepolitikken, som er en bærende søjle i europæisk industripolitik. Efter ØSU's mening har EU's konkurrencepolitik ikke holdt trit med erhvervslivets internationalisering. Med undtagelse af fusionskontrollen stammer EU's procesretlige regler i konkurrencesager fra starten af 1960'erne og tog dengang sigte på seks medlemsstater (jf. pkt. 3.3.5.8, 3.3.5.9 og 3.3.5.11).

ØSU tilslutter sig fuldt og helt Kommissionens erklærede plan om at tage sin politik for kontrol med national støtte op til revision. Oplysningerne i Kommissionens seneste støtteberetning bekræfter ØSU's bange anelser. Således er forskellene i referencetidsrummet (1990-1992) relativt set blevet endnu mere markante til ugunst for de lande, som stadig er bagude i den økonomiske udvikling (Grækenland, Irland, Portugal og Spanien). Kommissionen må skaffe sig et klarere overblik over og foretage en grundigere vurdering af de konkurrenceforvridninger, som offentlig støtte fra medlemsstaterne giver anledning til (forslag om et offentligt tilgængeligt register) (jf. pkt. 3.3.5.12 til 3.3.5.14).

Modernisering af de offentlige myndigheders engagement (s. 16)

ØSU udtrykker tilfredshed med Kommissionens skridt i retning af en lovgivningsmæssig og administrativ nyformulering af de offentlige myndigheders opgaver. Dertil hører også en målrettet videreudvikling af det sæt af instrumenter, hvormed staten varetager sine mangfoldige reguleringsopgaver. I de industripolitiske oplæg leder man imidlertid forgæves efter konkrete forslag fra Kommissionen. Samtidig beklager ØSU, at Kommissionen i sit handlingsprogram kun sporadisk kommer ind på de makroøkonomiske rammevilkår. ØSU har gentagne gange påpeget stabile og forudsigelige makroøkonomiske rammevilkårs store betydning for industriens konkurrenceevne (jf. pkt. 3.3.6.1 og 3.3.6.2).

For en fælles statslig indsats kan der tages afsæt i fremme af vækstområder, som har samfundsmæssig relevans, således som Kommissionen påpeger i tilknytning til sine strategiske målsætninger. Efter ØSU's opfattelse disponerer Fællesskabet og medlemsstaterne på disse vækstområder over væsentlige reguleringsmuligheder. Det gælder især hele infrastrukturområdet (f.eks. trafik, energi og miljø). Andre muligheder er knyttet til fastsættelsen af retlige, lovgivningsmæssige og administrative grundvilkår. Efter ØSU's opfattelse bør de statslige myndigheder gribe deres reguleringsopgave målrettet an, således at der frigøres innovative impulser gennem fastlæggelsen af korrekte rammevilkår. I den forbindelse bør man også - hvor det er muligt og ønskeligt - lette vejen for det privatøkonomiske engagement (jf. pkt. 3.3.6.5).

Kommissionen betragter videreførelsen af dereguleringsprocessen som en integrerende del af sit handlingsprogram. Efter ØSU's mening medfører en overflod af komplicerede forskrifter, som ikke i tilstrækkelig grad er rettet ind efter økonomiske kriterier, bestandigt risiko for, at markedets selvregulerende kræfter svækkes, og - især for små og mellemstore virksomheders vedkommende - at den nødvendige smidighedsgrad ikke kan opnås. Samtidig fremhæver ØSU, at denne nødvendige fleksibilitet hos virksomhederne ikke må gå ud over de ansattes sociale beskyttelse. Hvad angår den rapport om »Lovgivningsmæssig og administrativ forenkling«, som er blevet fremlagt af en uafhængig ekspertgruppe, tilslutter ØSU sig forslaget om, at der i begrundelsen for ethvert nyt forslag skal gøres rede for de forventede konsekvenser, såvel positive som negative, for beskæftigelse, konkurrenceevne, omkostninger og innovation (jf. pkt. 3.3.6.6 til 3.3.6.8).

Kommissionen agter at støtte og fremskynde de industrielle omlægninger ved hjælp af strukturpolitikkens finansielle instrumenter. Navnlig drejer det sig om at skabe favorable vilkår inden for rammerne af de nye programmer for fællesskabsinitiativer, at danne partnerskaber mellem storforetagender og SMV samt at etablere netværk og aktivitetsgrupperinger. ØSU har forståelse for disse projekter, men skal påpege, at enhver statslig indgriben, som rækker videre end katalysatorfunktionen, er uønsket. De offentlige myndigheder bør tilskynde de forskellige industripolitiske aktører til at mødes i en dialog (jf. pkt. 3.3.6.9).

Efter ØSU's mening bør man ikke overbelaste EU's strukturfonde gennem en konstant udvidelse af fremmemålene. Kommissionen bør derfor foretage en løbende revision (aktuel evaluering) af de støtteberettigede foranstaltninger og foretage en klarere prioritering. Desuden finder ØSU det påkrævet, at de enkelte fonde koordineres snævrere indbyrdes, end det hidtil har været tilfældet (jf. pkt. 3.3.6.10).

Tidsplan for handlingsprogrammet (s. 18)

ØSU beklager, at den tidsplan, Kommissionen foreslår for sine mange initiativer, ikke er fuldstændig. Især har Kommissionen i forbindelse med flere vigtige aktioner til forbedring af industriens konkurrenceevne tilsyneladende ikke gjort sig nogen forestillinger om, hvilke skridt der skal tages, og inden for hvilke tidsrammer det skal ske. Man må håbe, at Kommissionen vil benytte den 1996-rapport om de industripolitiske foranstaltningers forløb og eventuelle tilpasninger af handlingsprogrammet, som Rådet har bedt om at få forelagt, til at udfylde de eksisterende huller (jf. pkt. 3.3.7.1).

4. Koordinering af de industripolitiske aktiviteter (s. 19)

ØSU deler Kommissionens bekymring over, at der bliver stadigt flere offentlige beslutningscentre, som influerer på industriaktiviteten, og som udøver deres beføjelser uden nogen egentlig helhedsvision og konsekvent samordning; ØSU henleder i den forbindelse Kommissionens opmærksomhed på EF-traktatens artikel 130, hvori det i stk. 2 udtrykkeligt hedder, at medlemsstaterne rådfører sig med hinanden i kontakt med Kommissionen og om nødvendigt samordner deres (industripolitiske) aktioner (jf. pkt. 4.1).

Efter ØSU's opfattelse omfatter Kommissionens koordineringsopgave to centrale aspekter. På den ende side gælder det om at koordinere de nationale industripolitikker indbyrdes og skabe samklang mellem disse og Kommissionens industripolitiske initiativer. På den anden side bør der mellem Kommissionens tjenestegrene ske en mere snæver koordinering af de mange industripolitiske aktiviteter. Koordineringen af de nationale industripolitikker indbyrdes og afstemningen med de tilsvarende aktiviteter på EU-plan er efter ØSU's opfattelse presserende vigtig. Derfor bør Rådet vedtage det af Kommissionen fremlagte forslag til afgørelse om iværksættelse af et EF-handlingsprogram til forbedring af den europæiske industris konkurrenceevne. De prioriterede aktioner bør ufortøvet føres ud i livet af Kommissionen og medlemsstaterne (jf. pkt. 4.2).

Det er ØSU's opfattelse, at arbejdsmarkedsdialogen udgør en vigtig faktor i den europæiske industris konkurrenceevne. ØSU tilslutter sig fuldt og helt den permanente dialog mellem offentlige myndigheder og samfundets forskellige grupper, men udtrykker dog bekymring over antallet af sådanne rådgivende organer og det tempo, hvori de formerer sig. ØSU henstiller, at man ved nedsættelsen af disse organer går frem efter gennemsigtige udvælgelseskriterier, og at man i højere grad end hidtil tager faglige hensyn ved sammensætningen; hertil hører også, at man på passende vis må tilgodese samfundets forskellige interessegrupper (f.eks. arbejdsgiver- og arbejdstagerrepræsentanter). Endelig bør Kommissionen lægge resultaterne af drøftelserne frem for offentligheden og sørge for den nødvendige opfølgning (jf. pkt. 4.3 og 4.4).

1. Indledning

1.1. En moderne og dynamisk industripolitik

1.1.1. »Hvis der er et område, hvor Fællesskabet har brug for at blive styrket og videreudviklet, så er det inden for industripolitikken« (). Kommissionen var styret af troen på, at det uden videre var muligt at fremhjælpe og fremskynde Europa-politikken ved hjælp af en politik for industriel udvikling. I årtier løb de fleste initiativer dog ud i sandet. Der var så store forskelle mellem de enkelte EF-landes industripolitiske grundprincipper, at der slet ikke var noget at hæfte en fælles industripolitik op på. Nogle medlemsstater satsede primært på interventionisme og overlevelsessubsidier indadtil og på afskærmning udadtil, mens andre i første række benyttede sig af markedet og konkurrencen (). Kommissionen søgte gentagne gange at løse op for dette grundlæggende modsætningsforhold ved at gøre indrømmelser til begge sider, men den tilstræbte enighed kunne ikke tilvejebringes. Der var fortsat fundamentale forskelle mellem medlemsstaternes industri- og handelspolitiske grundholdninger, som man med stort møje slog bro over på EF-rådsmøderne.

1.1.2. Kommissionen kunne notere sig sin første succes i retning af en fælles industripolitik i slutningen af 1990 med sin meddelelse om »Industripolitik i et åbent og konkurrencebaseret miljø« (). Det fremgår allerede af meddelelsens titel, at Kommissionen for at styrke den industrielle basis i højere grad vil satse på markedsøkonomiske principper i den europæiske industripolitik. Der er - ifølge Kommissionen - behov for en EF-industri med ny dynamik. I sin udtalelse erklærede ØSU sig fuldt ud enig med Kommissionen i, at debatten om »den fælles industripolitik« i mange år har savnet en tilstrækkelig begrebsmæssig afklaring (). ØSU bifaldt derfor, at Kommissionen tog tilløb til at udvikle retningslinjerne for en moderne og dynamisk industripolitik, som samtidig kan indpasses i et langsigtet industrielt og teknologisk perspektiv.

1.1.3. Set fra Kommissionens side drejer det sig i al væsentligt om at skabe mere hensigtsmæssige og pålidelige rammevilkår, som sikrer en optimal fordeling af ressourcerne gennem markedskræfterne, øger tempoet i strukturtilpasningen og forbedrer det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne. Man må opgive de defensive, protektionistiske og sektorspecifikke tiltag, som - efter Kommissionens eget udsagn - alt for ofte blev taget i brug tidligere. I stedet bør bestemte regioners eller branchers industrielle problemer i øget omfang løses gennem horisontale foranstaltninger. De offentlige myndigheder skal være katalysator og primus motor for innovation, og virksomhederne må kunne forvente, at myndighederne ikke blot tilvejebringer klare og forudsigelige ydre rammevilkår, men også åbner perspektiver for deres aktiviteter. Hovedansvaret for industriens konkurrenceevne hviler dog på virksomhederne selv.

1.1.4. Fra Rådets side er denne meddelelse senere blevet fulgt op med en række resolutioner og konklusioner om industripolitiske spørgsmål. Adskillige meddelelser og beretninger fra Kommissionen samt hvidbogen om »Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse« underbygger og supplerer EF's indsats. Som begrundelse for den brede vifte af forskelligartede tiltag anfører Kommissionen, at »den fælles aktion til forbedring af industriens konkurrenceevne generelt er baseret på foranstaltninger inden for alle Fællesskabets politikområder« (). Man bør heller ikke glemme Kommissionens branchespecifikke initiativer, som har til formål at forbedre de økonomiske rammevilkår på bestemte markeder. Her nævner Kommissionen selv luftfarts-, automobil-, elektronik-, maskin- og tekstilindustrien samt de maritime erhverv.

1.2. EF-traktatens artikel 130

1.2.1. For ØSU er det helt naturligt, at de vigtigste principper i den markedsbaserede industripolitik, som blev foreslået i 1990, også er blevet medtaget i traktaten om Den Europæiske Union. EF-traktatens artikel 130 bemyndiger Fællesskabet og medlemsstaterne til inden for rammerne af et åbent og konkurrencepræget markedssystem at tilvejebringe de nødvendige forudsætninger for udviklingen af industriens konkurrenceevne. Foranstaltninger, som kan resultere i konkurrenceforvridninger, må ikke tages i anvendelse. Samtidig kan Rådet med henblik på opfyldelsen af traktatens målsætninger ganske vist træffe beslutning om specifikke foranstaltninger, som støtter de enkelte medlemsstaters industripolitiske initiativer, men kun enstemmigt.

1.2.2. Kommissionens meddelelse fra 1990 har også fået en positiv modtagelse i de medlemsstater, som hidtil - hovedsagelig ud fra lovgivningsmæssige argumenter - har stillet sig skeptisk over for ethvert industripolitisk EF-tiltag. Dog bliver der fortsat taget visse forbehold over for medtagelsen af Afsnit XIII om »Industri« i EF-traktaten. Kritikken går i første række på den uklare afgrænsning af henholdsvis medlemsstaternes og Fællesskabets industripolitiske kompetence. Kommissionens påpegning af, at den fastlagte industripolitik skal gennemføres i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, rummer da også en meget bred og ikke helt tilfredsstillende generalisering. Samtidig må ØSU dog give Kommissionen ret i dens beklagelser over, at medlemsstaterne i Rådet hyppigt plæderer for synspunkter, som har mindre at gøre med EF-traktatens artikel 3 B end med deres egen principielle holdning til et forslags indhold. Derfor bør Kommissionen efter ØSU's mening til stadighed insistere på, at medlemsstaterne under ingen omstændigheder må betragte subsidiaritetsprincippet som et middel til uden rimelig grund at besværliggøre en fælles politik eller sågar kvæle den i fødslen. Dette gælder frem for alt gennemførelsen af det indre marked.

1.2.3. Når det gælder et så følsomt område som europæisk industripolitik, bør Kommissionen desuden pointere, at der længe har været tale om et indbyrdes afhængighedsforhold mellem national kompetence og EF-kompetence på bestemte politikområder, og at man i praksis er nået frem til en brugbar grænsedragning. Subsidiaritetsprincippet har fra starten været knæsat i Rom-traktatens konkurrencebestemmelser - for nu at pege på et eksempel, som er af afgørende betydning for industripolitikken. EF-traktatens artikel 85, 86 og 92 samt artikel 90 finder således kun anvendelse, når aftaler mellem virksomheder, vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder eller former for samordnet praksis »kan påvirke handelen mellem medlemsstater«. Også i EF-lovgivningen om kontrol med virksomhedssammenslutninger, hvor der skelnes mellem fusionskontrol på nationalt plan og fællesskabsplan ved hjælp af tærskelværdier, er der taget fyldestgørende højde for subsidiaritetsprincippet ().

1.2.4. Kritikerne sætter også spørgsmålstegn ved de aktionsområder, som opregnes i EF-traktatens artikel 130, stk. 1. Det er blevet hævdet, at der på grund af deres omfattende og samtidig vage formulering mangler den klart nødvendige afgrænsning til en centralstyret industripolitik (). Dog er der i samme artikel forankret et så klart lovfundament, at ØSU ikke kan dele disse betænkeligheder. Samtidig beklager ØSU, at man ikke tilstrækkelig grad er opmærksom på den 1990-meddelelse fra Kommissionen, som danner grundlaget for EF-traktatens Afsnit XIII om »Industri«. Hvis denne meddelelse i højere grad kom til at præge den industripolitiske debat i EF's medlemsstater og samtidig blev skænket større tillid, ville mange betænkeligheder helt sikkert vise sig at være ufunderede.

1.2.5. På baggrund af de potentielle risici, som kritikere af en europæisk industripolitik kan påvise med udgangspunkt i teoretiske enkelttilfælde, kan det næppe overraske, at der fra forskellig side er blevet fremsat forslag om helt at fjerne EF-traktatens artikel 130 på regeringskonferencen i 1996. ØSU går imod dette forslag og minder om, at EF-traktatens Afsnit XIII fungerer som en central bestanddel i et sammenhængende retsgrundlag for en horisontal politik til forbedring af industriens konkurrenceevne på EF-plan. Uden disse vigtige lovgivningsprincipper ender den europæiske industripolitik med igen at få det fragmentariske præg, der karakteriserede den i årevis. Så vil der være god grund til at frygte et gensyn med tidligere tiders defensive, brancheorienterede og protektionistiske politikker på EF-plan, og det kan ske meget hurtigere, end kritikerne ville bryde sig om. Uomgængelige tilpasningsprocesser ville blive besværliggjort og trukket i langdrag, og de ville lægge beslag på ressourcer, som kunne indsættes mere produktivt andetsteds.

1.3. De industripolitiske princippers gyldighed

1.3.1. I sin resolution om styrkelse af fællesskabsindustriens konkurrenceevne fra november 1994 () konstaterer Rådet helt med rette, at de industripolitiske principper, man nåede til enighed om i 1990, har vist deres gyldighed, og at vigtige mål, som Rådet dengang fastlagde (gennemførelsen af det fælles marked/afslutningen af GATT's Uruguay-runde), i mellemtiden er blevet nået. Endelig opfordrer Rådet Kommissionen til at aflægge rapport om alle foranstaltninger, som den har truffet til gennemførelse af de resolutioner og konklusioner med hensyn til industripolitiske spørgsmål, som Rådet har vedtaget siden 1990.

1.3.2. ØSU udtrykker tilfredshed med den omfattende og nyttige rapport (), som Kommissionen for nylig har forelagt. En del af de trufne foranstaltninger har været knyttet til den horisontale industripolitik, mens andre initiativer har haft til formål at forbedre de økonomiske rammevilkår på bestemte markeder. Om indgreb fra centralt hold i erhvervsstrukturen har der ikke været tale. MEDIA II-programmet er det eneste konkrete tilfælde, hvor EF-traktatens artikel 130, stk. 3, har været taget i anvendelse (). Her skal Rådet på forslag fra Kommissionen med enstemmighed træffe afgørelse om specifikke foranstaltninger til fremme af europæiske virksomheder inden for den audiovisuelle programindustri. Med henblik på de foranstaltninger, som Kommissionen har planlagt for de kommende fem år, finder ØSU det påkrævet, at der med mellemrum udarbejdes yderligere rapporter om gennemførelsen af Rådets resolutioner og konklusioner.

2. Den europæiske industris konkurrenceevne

2.1. Den makroøkonomiske baggrund

2.1.1. Konjunkturelle og strukturelle omvæltninger har i de seneste år bremset op for den samlede økonomiske vækst, således at der er sket et væsentligt fald i beskæftigelsen i EF, og arbejdsløsheden tilsvarende er vokset til et uacceptabelt niveau. Ganske vist har der i mellemtiden vist sig tegn på et nyt konjunkturopsving, men som Kommissionen ganske korrekt påpeger, foreligger der stadig store risici, og vigtige økonomisk-politiske spørgsmål har ikke fundet en løsning. I det mindste må man dog glæde sig over den voksende erkendelse af, at det økonomiske genopsving må bygge på en europæisk industri, som er konkurrencedygtig, produktiv og innovationsorienteret på lang sigt. Som ØSU påpegede i sin udtalelse om Kommissionens hvidbog om »Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse« (), befinder den europæiske industri sig i en truet position, og den må derfor styrkes, fordi det ellers vil gå ud over den europæiske økonomi som helhed, flere arbejdspladser vil gå tabt, og på længere sigt vil de sociale sikringsordninger være truede. Hvis det lykkes at styrke virksomhedernes konkurrenceevne, forbedres chancerne for at sikre arbejdspladserne på permanent basis og skabe nye job. Alle bestræbelser i retning af at forbedre produktivitet og beskæftigelse forudsætter dog, at økonomien som helhed fungerer fleksibelt, således at man kan udnytte de chancer, der opstår i takt med de hastige ændringer i de teknologiske og samfundsmæssige rammevilkår.

2.1.2. Samtidig henleder ØSU opmærksomheden på den første rapport fra det rådgivende udvalg om konkurrenceevne (), hvori det betones, at konkurrenceevnen nok omfatter aspekter som produktivitet, effektivitet og rentabilitet, men at den hverken kan eller må blive et mål i sig selv. Den er snarere et vigtigt middel til at forbedre levestandarden og øge samfundets velstand, dvs. et middel til at nå andre mål. Heraf følger, at konkurrenceevnen ikke kan betragtes isoleret fra målsætningerne i den tilstræbte økonomiske udviklingsmodel. ØSU har tilsluttet sig den strategiske orientering i hvidbogen om »Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse«, hvorefter en teknologiintensiv, højproduktiv og rentabel industri skal udgøre den økonomiske rygrad i en europæisk økonomisk udviklingsmodel.

2.1.3. Med sin empiriske analyse tegner Kommissionen et uensartet billede af den europæiske industris effektivitet. Mellem de enkelte markeder, brancher og medlemsstater, men også mellem Den Europæiske Union og tredjelande aftegner sig stærke og svage sider, og gennem tiden sker der mangfoldige ændringer. Branche- og beskæftigelsesstrukturen forskubber sig konstant. I sin undersøgelse af industri- og servicesektorens situation og fremtidsperspektiver i EU leverer Kommissionen overbevisende belæg for, at visse traditionelle industrier og »nationale favoritter« befinder sig i en strukturelt betinget krisetilstand, mens andre erhvervsgrene er inde i en positiv udvikling (). De (varierende) skævheder og de vekslende proportioner er som sådan ikke nødvendigvis et minus, men er snarere udtryk for en samlet udvikling i erhvervslivet. Samtidig har det ofte vist sig, at industrigrene, der er blevet beskrevet som værende uden nogen fremtid, alligevel har formået at sikre sig nye ekspansionsmuligheder gennem udvikling af nye produkter, forbedring af produktiviteten og åbning af nye markeder.

2.1.4. Hvis vækstmargenen indsnævres, vil den strukturelle tilpasningsproces blive vanskeligere, beskæftigelsesproblemerne vil vokse, og de sociale konsekvenser af strukturomvæltningerne vil blive skærpet. Derfor slog ØSU i sin industripolitiske udtalelse fra november 1991 til lyd for, at der ud over horisontale foranstaltninger, som skal lette strukturomlægningerne og forbedre virksomhedernes tilpasningsevne, fortsat må levnes plads til industripolitiske ledsageforanstaltninger, som kan fremme de nødvendige (regionale og brancheorienterede) tilpasningsforanstaltninger i problemområder og afbøde sociale konsekvenser af strukturomlægninger. Konkret er der brug for en regionalt orienteret udligningspolitik, som under hensyntagen til vækstpolitiske målsætninger kan styrke potentialet og udviklingsevnen i regioner, som er bagude i udviklingen eller præget af økonomisk-strukturelle tilpasningsproblemer. Ved strukturkriser og rationaliseringsforanstaltninger, som koster mange arbejdspladser, må der sættes ind med målrettede og tidsmæssigt begrænsede kompensationstiltag, som kan mildne sociale ulemper.

2.1.5. De udvalgte makroøkonomiske variabler bevidner, at europæiske virksomheder i forhold til de vigtigste konkurrenter indtager en klart svagere position i den globale økonomiske arbejdsdeling (). Navnlig må der udtrykkes bekymring over diskrepansen mellem førende positioner på perifere afsætningsmarkeder og den utilstrækkelige tilstedeværelse i nye industrielle områder, bl.a. i Stillehavsområdet. Det samme misforhold gør sig gældende mellem de store »markedsandele« på stabiliserede eller kun langsomt ekspanderende markeder og den ret svage position på dynamiske markeder. Resultaterne skal dog, som Kommissionen selv påpeger, fortolkes med den fornødne forsigtighed. Den empiriske analyse indeholder kun få samlede økonomiske indikatorer, hvor andre undersøgelser (World Competitiveness Report) arbejder med en mangfoldighed af mulige kvantitative og kvalitative sammenligningsskalaer. For de udvalgte indikatorers vedkommende er der desuden for det meste tale om højaggregerede gennemsnitsværdier, som skjuler meget og desuden udviser en væsentlig spredning fra medlemsstat til medlemsstat og fra branche til branche. Der foreligger ikke et tilstrækkelig stort statistisk materiale om serviceindustrierne, som efter Kommissionens skøn tegner sig for mere end 60% af værditilvæksten og beskæftigelsen i den samlede produktion i EF. Der er heller ikke fundet en tilfredsstillende løsning på definitionen og målingen af teknologiintensive produkter. Noget tilsvarende gælder målingen af »markedsandele« i verdensøkonomien, idet relevante undersøgelser viser, at der her kun er tale om andele af verdenshandelen. Endelig peger Kommissionen på den generelt afdæmpede økonomiske aktivitet i de seneste år: ingen kan vide, i hvilket omfang denne afdæmpning har præget og fordrejet indikatorerne.

2.1.6. Kommissionens status over svage punkter giver efter ØSU's mening alligevel vigtige signaler i retning af, at det er nødvendigt at styrke de europæiske virksomheders effektivitet - og dét såvel på det indre marked som på verdensmarkedet. Frem for alt har høje produktionsomkostninger (arbejds-, kapital- og energiomkostninger), utilstrækkelige investeringer i forskning og udvikling, langsommelig omsætning af forsknings- og udviklingsresultater til markedsduelige produkter og klare mangler med hensyn til infrastruktur, offentlige myndigheder og uddannelsesvæsen medført en vedholdende forringelse af virksomhedernes konkurrenceevne.

2.1.7. I denne sammenhæng beklager ØSU, at Kommissionen i sine industripolitiske scenarier ikke har ofret tilstrækkelig opmærksomhed på faktoren »tid«, skønt denne faktor er blevet til en strategisk målstørrelse for virksomheder overalt i verden side om side med omkostninger, kvalitet og mobilitet. Produktcyklusserne bliver kortere, og omkostningerne ved udvikling og indførelse af nye produkter (herunder de nødvendige produktionsinvesteringer) bliver stadig højere. Disse omkostninger skal tjenes ind igen på markederne på stadig kortere tid, hvis man vil klare sig i den accelererende konkurrence. Udnyttelsen af stordriftsfordele gennem produktion af store volumener bliver afgørende for virksomhedernes succes. En forsinkelse af markedsføringen på blot et par måneder kan i mange tilfælde gå mærkbart ud over en virksomheds vækst- og indtjeningspotentiale. Navnlig inden for mikroelektronikken, som influerer på virksomhedernes konkurrenceevne inden for store og betydningsfulde brancher, er det enorme innovationstempo og de usædvanlige produktivitetsforøgelser påfaldende. For virksomhederne inden for dette område kommer tidsorienteringen i første række, og konkurrencen er blevet et kapløb med tiden.

2.2. Den mikroøkonomiske indfaldsvinkel

2.2.1. Makrodata kan strengt taget kun bruges til at diskutere industriens lokalisering. I den forbindelse må man så også rejse og besvare spørgsmålet om årsagerne til de påpegede svagheder. Disse indikatorer, som i hvert enkelt tilfælde refererer til andre aspekter, rummer kun et betinget udsagn om virksomhedernes konkurrenceevne. Kommissionen har med rette understreget, at de makroøkonomiske data ikke afdækker de afgørende elementer, der ligger til grund for enhver form for konkurrencemæssig position, nemlig den mikroøkonomiske dimension, f.eks. initiativlyst og iværksætterånd, arbejdskraftens høje kvalitet, den individuelle indsats, virksomhedernes forretningsstrategier og dynamikken inden for de enkelte brancher og »clusters« af virksomheder (aktivitetsgrupperinger).

2.2.2. Allerede i sin industripolitiske udtalelse fra 1991 påpegede ØSU, at begrebet global konkurrenceevne, der ofte fremstilles som målet for en fælles industripolitik, er uklart og flertydigt. Naturligvis er virksomhedernes rammevilkår i Europa af betydning for deres konkurrenceevne på internationalt plan. Dog findes der ingen generel konkurrenceevne for Den Europæiske Union, for medlemsstaterne eller for de enkelte brancher. Ved en vurdering af den enkelte virksomheds konkurrenceevne må der derfor anlægges andre (mikroøkonomiske) synsvinkler. En voksende rolle for virksomhederne spiller den såkaldte benchmarking, defineret som en proces, hvor man løbende sammenligner og måler sin egen virksomhed i forhold til andre virksomheder, som opererer på verdensplan. Benchmarking har til formål »at etablere den udadvendte betragtning som en permanent (lære-)proces i virksomheden og beskytte denne mod fejlagtige forestillinger om sin egen konkurrenceevne« (). Om »en konkurrencerelateret benchmarking« også på det erhvervspolitiske område - som for nylig foreslået af European Round Table of Industrialists () - kan bidrage til at opnå større indsigt og til at udvikle egnede strategier til forbedring af de makroøkonomiske rammevilkår i medlemsstaterne, kræver en grundig undersøgelse. Umiddelbart stiller ØSU sig temmelig skeptisk over for dette forslag, idet de grundlæggende indvendinger mod at anvende makrodata ved evalueringen af virksomhedernes konkurrenceevne fortsat gør sig gældende.

3. Fællesskabets prioriterede industripolitiske aktionsområder

3.1. Politikken til forbedring af industriens konkurrenceevne

3.1.1. I dette afsnit tager ØSU overvejende udgangspunkt i Kommissionens industripolitiske meddelelse om »Handlingsprogram og tidsplan for iværksættelsen af de initiativer, der var anført i meddelelsen om »En politik til forbedring af industriens konkurrenceevne i Den Europæiske Union« i forbindelse med dens forslag til Rådets afgørelse om iværksættelse af et EF-handlingsprogram til forbedring af den europæiske industris konkurrenceevne, herefter benævnt »handlingsprogrammet«, fra marts 1995 (). Kommissionens redegørelse er imidlertid snævert knyttet til de industripolitiske kommentarer i meddelelsen om »En politik til forbedring af industriens konkurrenceevne i Den Europæiske Union« fra september 1994 (), herefter citeret som »den industripolitiske meddelelse«. I den del af udtalelsen, som beskriver hele udviklingsforløbet, har ØSU derfor fundet det nødvendigt også at komme ind på den daværende meddelelse og - i givet fald - at pege på indbyrdes divergerende synspunkter i de to industripolitiske meddelelser (som så må afklares).

3.1.2. I sin industripolitiske meddelelse redegør Kommissionen for, »på hvilke områder der bør ske en intensivering af fællesskabsindsatsen«. Primært drejer det sig for Kommissionen om at styrke europæisk industris tilstedeværelse på de vækstbærende markeder, som kan bidrage til at øge beskæftigelsen. Kommissionen hævder, at den ved at fastlægge »et begrænset antal målsætninger og aktioner« effektivt kan iværksætte sin politik til forbedring af industriens konkurrenceevne. Men stik mod Kommissionens erklærede hensigt opstykkes de prioriterede aktionsområder i mange isolerede enkelttiltag. Gængse politikområder (f.eks. forsknings- og udviklingspolitik) splittes ad og fordeles på forskellige prioriterede aktionsområder. Det er svært at få overblik over, om enkelte politikelementer overhovedet indgår i et samlet hele. Man må desværre konstatere, at mange formuleringer enten er for vage eller kan misforstås. Endelig svæver det i det uvisse, hvordan den fremtidige rollefordeling mellem de økonomiske aktører, mellem virksomheder og stat og mellem Unionen og dens medlemsstater skal se ud og fungere i praksis.

3.1.3. I sin resolution af 21. november 1994 () udtrykker Rådet alligevel tilfredshed med Kommissionens meddelelse og tager resultaterne af Kommissionens analyse til efterretning. Samtidig minder det Kommissionen om dens mål og industripolitiske handlemuligheder for anden halvdel af 1990'erne. Rådet efterlyser især en konkretisering af programmet og en tidsplan for gennemførelsen af de bebudede initiativer. Rådet finder det »særligt hastende«, at Fællesskabet og medlemsstaterne - på deres respektive kompetenceområder - træffer foranstaltninger inden for fem centrale områder, som hver især er detaljeret underopdelt: tilvejebringelse af overordnede og stabile økonomisk sunde vilkår, afskaffelse af unødige bureaukratiske byrder for virksomhederne, sikring af reel intern og ekstern konkurrence, styrkelse af det industrielle samarbejde med de mest berørte tredjelande og fremme af de immaterielle konkurrencefaktorer.

3.1.4. Kommissionens handlingsprogram indeholder den konkretisering, som Rådet har udbedt sig. Der fremlægges et handlingsprogram med målsætninger og planlagte foranstaltninger samt en »vejledende« tidsplan for gennemførelsen af politikken til forbedring af industriens konkurrenceevne. Primært er der tale om aktioner, som indebærer en ajourføring af eksisterende EU-politikker eller igangsættelse af initiativer, som ikke kræver en ny formel beslutning. Hertil hører de fleste følgeforanstaltninger, som Kommissionen opregner i sin rapport om gennemførelsen af Rådets resolutioner og konklusioner med hensyn til industripolitiske spørgsmål (). Der lægges op til en mangfoldighed af mål og foranstaltninger, og det understreges på ny, hvor bred EF's industripolitiske indfaldsvinkel er. Under alle omstændigheder opstår der forståelsesproblemer, når tildelingskriterierne ændres i løbet af få måneder. Den industripolitiske meddelelse indeholdt et katalog over konkrete forslag, som allerede et halvt år senere var avanceret til et katalog over målsætninger, mens det oprindelige katalog over målsætninger stort set er gået i glemmebogen.

3.1.5. I indledningen til handlingsprogrammet () betoner Kommissionen på ny, at det er op til virksomhederne selv at sikre deres egen konkurrenceevne. Statens opgave består i at skabe et miljø, hvor det er muligt at forbedre industriens konkurrenceevne. Samtidig skal industriens konkurrenceevne og den økonomiske og sociale samhørighed styrke hinanden gensidigt. ØSU er helt enig heri. Derimod opfylder den nærmere redegørelse for den økonomiske og sociale samhørighed næppe de forventninger, som ØSU knytter til dette politikområde. ØSU har gentagne gange henledt Kommissionens opmærksomhed på EF-traktatens artikel 130 A, hvori det helt klart hedder, at Fællesskabet udvikler og fortsætter sin indsats for at styrke sin økonomiske og sociale samhørighed »for at fremme en harmonisk udvikling af Fællesskabet som helhed«. Denne målsætning mærker man ikke meget til i Kommissionens meddelelse. Hvad menes der f.eks. konkret med sætningen: »Ved at forbedre infrastrukturen og ved at optimere det generelle investeringsniveau kan en større økonomisk og social samhørighed skabe eksterne virkninger, der vil påvirke den private sektors præstation gunstigt«? ØSU finder det nødvendigt at udvikle klare industripolitiske strategier og at formulere dem lige så klart.

3.2. Kommentarer til de prioriterede industripolitiske mål

3.2.1. Som nævnt opregner Kommissionen i sit handlingsprogram fire målsætninger (foranstaltningens prioriteter), som er »særlig vigtige« for politikken til forbedring af industriens konkurrenceevne:

- udvikling af det indre marked,

- bedre hensyntagen til industriens behov i forskningspolitikken,

- etablering af informationssamfundet, og

- fremme af industrielt samarbejde ().

ØSU er enig med Kommissionen i, at disse målsætninger er af stor relevans for en politik til forbedring af industriens konkurrenceevne. Imidlertid er det overraskende, at andre og lige så vigtige industripolitiske målsætninger enten kun nævnes perifert og i helt generelle vendinger eller ganske simpelt forbigås. Så sent som i sin industripolitiske meddelelse () lagde Kommissionen »øget vægt« på de immaterielle investeringer (hertil hører efter ØSU's mening investeringer til humanisering af arbejdet) i alle de politikker, som vedrører investeringsstøtte, og placerede forbedring af erhvervsuddannelsen og fremme af de menneskelige ressourcer blandt de vigtigste målsætninger. Endvidere påpegede den, at det er »specielt vigtigt« for industriens konkurrenceevne, at den internationale samhandel åbnes yderligere, og at konkurrencen skærpes på det indre marked, så der sker en gensidig styrkelse af udviklingen på disse to fronter. Moderniseringen af de offentlige myndigheders engagement var efter Kommissionens mening »en nødvendig forudsætning« for at få forbedret industriens konkurrenceevne. Kommissionen opfordrede alle berørte parter til at samordne deres indsats for at sikre hurtige resultater af alle de nødvendige initiativer på disse områder. ØSU kan ikke forstå, hvorfor Kommissionen i løbet af få måneder har foretaget en så gennemgribende ændring af vægtningen af de foranstaltninger, hvis påtrængende karakter den betonede i september 1994.

3.2.2.

Udvikling af det indre marked

3.2.2.1. Set med Kommissionens øjne ligger EU's vigtigste bidrag til forbedringen af industriens konkurrenceevne i en videreudvikling af det indre marked, som kan sikre, at det fungerer effektivt. Ud fra en samlet økonomisk synsvinkel tilslutter ØSU sig denne opfattelse. ØSU hilser velkommen, at også det rådgivende udvalg om konkurrenceevne nu har taget fat i denne problemstilling, og at det uden forbehold tilslutter sig ØSU's forslag om målrettet at fremskynde integrationen på det indre marked, både når det gælder selve gennemførelsen og en mere vidtrækkende markedsintegration ved hjælp af færre, men bedre EU-regler. Det rådgivende udvalg om konkurrenceevne påpeger, at hvis de eksisterende hindringer blev fjernet, ville det få positive konsekvenser for beskæftigelsen og kvaliteten af serviceydelser.

3.2.2.2. Desværre er Kommissionens redegørelse for udviklingen af det indre marked holdt i meget generelle vendinger. ØSU ville have fundet det mere relevant, om Kommissionen havde fremlagt en detaljeret vifte af tiltag med henblik på at fremskynde Fællesskabets interne integrationsproces. Allerede i det forløbne år gav ØSU sig i kast med en regelmæssig evaluering af den lovgivning, som sætter de retlige rammevilkår for det indre marked. Til det formål etableredes et nyt arbejdsorgan - et observationscenter. I sin første udtalelse på området () fremsatte ØSU en række henstillinger, som kan bidrage til at konsolidere det indre marked yderligere. ØSU foreslår, at Kommissionen tager disse henstillinger til sig og fører dem ud i livet.

3.2.2.3. Hvad angår den frie vareudveksling, bør Kommissionen frem for alt insistere på, at EF-traktatens artikel 115 omsider fjernes. Som også påpeget af ØSU i sin industripolitiske udtalelse fra 1991 er nationale beskyttelsesforanstaltninger ikke forenelige med en åben, konkurrenceorienteret industripolitik. ØSU erklærede sig dengang udtrykkelig enig med Kommissionen i, at fjernelsen af nationale kvoter og foranstaltninger med tilsvarende virkning over for tredjelande er et vigtigt aspekt af industripolitikken. De nationale markeder udsættes dermed for en kraftigere international konkurrence, hvilket vil ruste dem bedre til de globale udfordringer. Fjerner man EF-traktatens artikel 115, vil det dog efter ØSU's opfattelse være påkrævet, at der i særligt vanskelige tilfælde træffes strukturpolitiske ledsageforanstaltninger, således at de strukturelle tilpasninger kan klares så gnidningsløst som muligt.

3.2.2.4. Problemer opstår bl.a. på grund af ringe gennemsigtighed og uensartethed, når det gælder standardiseringsforskrifter og -praksis, reglerne om produktsikkerhed og produktansvar samt miljøreglerne og reglerne om mærkning af produkter. Man må heller ikke glemme liberaliseringen af offentlige indkøb, som er af stor industripolitisk betydning inden for alle områder. ØSU har gentagne gange med beklagelse konstateret, at små og mellemstore virksomheder (SMV) stadig ikke er sikret tilstrækkelig adgang til offentlige indkøbskontrakter. Frem for alt er det nødvendigt med yderligere forbedringer inden for underleverandørvirksomhed, hvor der i hvert enkelt tilfælde bør sættes en øvre grænse. Desuden er den frie bevægelighed for tjenesteydelser, personer og kapital udsat for hindringer. Kommissionen bør sætte seriøst ind på hurtigst muligt at fjerne disse hindringer ved hjælp af passende foranstaltninger. Samtidig håber ØSU, at det rådgivende udvalg om konkurrenceevne i senere rapporter vil fremkomme med specifikke henstillinger vedrørende udvalgte områder af det indre marked.

3.2.3.

Bedre hensyntagen til industriens behov i forskningspolitikken

3.2.3.1. Som begrundelse for sin anden prioriterede aktion anfører Kommissionen, at innovation spiller en afgørende rolle for forbedringen af industriens konkurrenceevne. ØSU deler helt denne erkendelse. Produkt-, proces- og markedsinnnovation kan, kombineret med nye former for netværkstænkning, udgøre et centralt bidrag til løsningen af vækst- og beskæftigelsesproblemerne. At forsknings- og innovationsintensive virksomheder klarer sig bedre på markedet end andre virksomheder og frembyder gode jobmuligheder, kan næppe længere bestrides. Som Kommissionen selv påpeger, bør der dog ske en fortsat forbedring af forskningsresultaternes formidling og overførelse til samt udnyttelse i industrien.

3.2.3.2. Omkostningerne til forskning og innovation øges til stadighed. Især for små og mellemstore virksomheder resulterer dette i en væsentlig belastning, som ofte tvinger dem til at begrænse deres forsknings- og udviklingsarbejde. For dog ikke at blive afskåret fra tekniske nyskabelser må disse virksomheder i stedet - som også Kommissionen foreslår - sikres adgang til teknisk knowhow gennem teknologirådgivning og teknologioverførsel. Dette resulterer samtidig i, at teknisk viden mærkbart hurtigere kan omsættes til markedsduelige produkter og processer.

3.2.3.3. ØSU udtrykker tilfredshed med, at Kommissionen vil udarbejde flere fælles projekter af industriel interesse for at sammenføre forsknings- og teknologitiltagene gennem et tættere samarbejde (også på tværs af grænserne) og opnå en synergieffekt ved hjælp af det indre marked. Desuden støtter ØSU tanken om at udarbejde en meddelelse om et bedre samspil mellem forskning og industri og en grønbog om fremme af en innovationspolitik i Den Europæiske Union. Den rapport vedrørende de stedfundne EF-aktiviteter inden for forskning og teknologisk udvikling, som i henhold til EF-traktatens artikel 130 P skal forelægges hvert år, vil efter ØSU's mening kunne yde et vigtigt bidrag til at gøre forskningspolitikken gennemsigtig. ØSU håber, at Kommissionen forelægger en første rapport i løbet af indeværende år.

3.2.4.

Etablering af informationssamfundet

3.2.4.1. Som et tredje vigtigt skridt peger Kommissionen på foranstaltninger, som kan fremme informationssamfundet. Den nye tekniske revolution vil få mærkbare konsekvenser for alle industrielle aktiviteter, og dét ikke bare i Den Europæiske Union. Den vil sikre og styrke virksomhedernes innovationsevne og sætte sit tydelige præg på den fremtidige produktion og beskæftigelse, og samtidig vil den i mangfoldige henseender influere på udviklingen i leve- og arbejdsvilkår. ØSU har fra starten bakket op om Kommissionens initiativer vedrørende informationssamfundet og tillige tilsluttet sig den handlingsplan, som skal forberede Europa på informationssamfundet. Dog beklager ØSU i sin udtalelse om spørgsmålet (), at aktionsprogrammet ikke fastsætter lige præcise handlingsoplæg på alle områder. Tilmed tages der ikke nok hensyn til sociale, samfundsmæssige og kulturelle aspekter. Nok spiller de en rolle i forbindelse med de påtænkte foranstaltninger, men når det gælder de allerede igangsatte aktioner, lades de fortsat ude af betragtning. Dette er især tilfældet for områder som sundhed, grunduddannelse, miljø, erhvervsuddannelse, handicappede og filmindustrien.

3.2.4.2. På nuværende tidspunkt ser Kommissionen det som en vigtig opgave at fremskynde liberaliseringsprocessen inden for telekommunikationssektoren, således at de infrastrukturer (kabler, radionet, satelitter) og tjenester, som stadig betjenes af monopoler, skal åbnes for konkurrence. Ifølge Kommissionens arbejdsprogram for 1995 er det derfor et prioriteret mål at etablere en konkurrenceordning på telekommunikationsområdet.

3.2.4.3. ØSU er enig med Kommissionen i, at betingelserne for adgang til information, til de net, hvor den cirkulerer, og til de tjenester, der fremmer dens anvendelse, spiller en stadig større rolle for industriens konkurrenceevne. ØSU bifalder derfor tanken om at tilvejebringe klare og pålidelige rammevilkår, men finder det samtidig nødvendigt, at overgangen til informationssamfundet fremhjælpes med ledsageforanstaltninger navnlig på det teknologi-, beskæftigelses- og socialpolitiske område.

3.2.4.4. Under hensyn til de talrige udfordringer, som rejser sig på vejen frem mod informationssamfundet, bifalder ØSU også etableringen af to selvstændige rådgivende organer, som skal sikre en snæver kontakt til alle berørte parter. Dette er helt sikkert den rigtige vej at følge, hvis man vil sikre, at informationssamfundet kan opfylde alle borgeres og virksomheders behov (). I »Forummet om Informationssamfundet« mødes repræsentanter for samfundets grupperinger (bl.a. parlamentarikere, arbejdsmarkedets parter, brugergrupper og netoperatører) til en åben drøftelse af informationssamfundets forskellige aspekter. I en årsrapport vil der blive informeret om Forummets arbejde og gjort samlet status over de opnåede fremskridt. Det andet organ, en gruppe af fremtrædende eksperter på det sociale område, skal belyse de sociale og samfundsmæssige aspekter af informationssamfundet og behandle de seks højt prioriterede emner, som er nævnt i Kommissionens oplæg til Det Europæiske Råd i Essen: »Informationssamfundet i Europa: første vurdering efter Korfu« (). De fjorten eksperter er ligeledes blevet udpeget, og en første interimsrapport (som også omhandler beskæftigelsespotentialet) skulle ligge klar inden udgangen af november 1995.

3.2.4.5. Endelig udtrykker ØSU tilfredshed med Kommissionens plan om ved hjælp af pilotprojekter at skabe større forståelse for informationssamfundet og øget rutine i omgangen med de moderne informations- og kommunikationsteknikker. Kontoret for Informationssamfundet skal fungere som centralt kontaktorgan for sådanne pilotprojekter i EF og fremme udvekslingen af erfaringer.

3.2.5.

Fremme af industrielt samarbejde

3.2.5.1. Tilbage står den fjerde søjle i de prioriterede aktioner, som samtidig indtager sin egen plads (punkt 3.3.5) i Kommissionens (flerårige) handlingsprogram. For at undgå overlapninger skal ØSU kun fremføre enkelte bemærkninger på dette sted. Konkret peger Kommissionen på LEONARDO-programmet, der har til formål at udvikle samarbejdet mellem virksomhederne og de andre berørte sektorer inden for faglig uddannelse. Desuden nævner Kommissionen det integrerede program til fordel for SMV og håndværk fra maj 1994, som især skal bidrage til at mobilisere SMV's vækst- og beskæftigelsespotentiale (). ØSU har i det forløbne år udtrykt stor tilfredshed med det integrerede program (). Især bifaldt det forsøget på at tackle de europæiske SMV's problemer ud fra en samlet indfaldsvinkel og skabe indbyrdes samklang mellem EF's og medlemsstaternes forskellige aktioner til fordel for SMV. Når konkrete støtteforanstaltninger skal vurderes, eller man forsøger at øge fremmeprogrammernes effektivitet, bør Kommissionen dog til stadighed have den nødvendige afvikling af national støtte og EF-støtte for øje.

3.2.5.2. ØSU beklager, at Kommissionen ikke har givet prioritet til yderligere specifikke foranstaltninger til fremme af industrielt samarbejde. I stedet hedder det ganske kortfattet, at »Unionen bør ... bestræbe sig på at fjerne hindringerne for industrielt samarbejde ved at udvikle værktøjer til industrielt samarbejde«. Efter ØSU's opfattelse bør Kommissionen bidrage til, at der på europæisk plan udvikles principper, som kan forbedre leverandørforholdene mellem virksomheder af forskellig størrelse samt mellem industrirelaterede tjenesteydelser og fremstillingsindustrien. De komplicerede produktionssystemer indebærer, at den europæiske industri mere end nogensinde har brug for et partnerskab mellem virksomheder, som er baseret på langsigtet samarbejde. Den klassiske strukturmodel (tre-sektormodellen) for industriel omstilling må erstattes af en integrationsbaseret indfaldsvinkel. Der er tale om en ny form for netværk af varer, tjenesteydelser og information. Det er nødvendigt at foretage kvalitative ændringer i traditionelle strukturer, som helt sikkert fordrer en kraftpræstation af alle berørte parter: det snævre samarbejde mellem virksomhederne må indledes tidligere. Producenter og leverandører må i fællesskab tage vare på omkostningsplanlægning, rationalisering, kvalitetssikring og logistik for fremtidens produkter. På baggrund af disse krav er det derfor også utilfredsstillende, når Kommissionen nøjes med helt generelt at påpege, at det »for at fremme dette samarbejde er ... nødvendigt at styrke alle mulige forbindelser på det industrielle, økonomiske og handelsmæssige område, samt at øge investeringerne i og overførslen af knowhow til tredjelande, således at det bidrager til at integrere dem fuldt ud i verdensøkonomien«. Frem for alt savner ØSU konkrete initiativer fra Kommissionens side, f.eks. i form af en erklæring om, at man agter at tage EF's konkurrenceret op til revision for at få afklaret, om den lægger hindringer i vejen for det globale industrielle samarbejde.

3.3. Kommentarer til (de flerårige) prioriterede industripolitiske aktioner

3.3.1. I henhold til handlingsprogrammet () vil - som beskrevet i den industripolitiske meddelelse - Kommissionens fremtidige industripolitiske kurs følge fire hovedakser under skyldig hensyntagen til den teknologiske udvikling:

- fremme af immaterielle investeringer,

- udbygning af det industrielle samarbejde,

- sikring af retfærdige konkurrencevilkår, og

- modernisering af det offentliges engagement.

3.3.2. De prioriterede aktionsområder omfatter tre typer foranstaltninger: foranstaltninger, der er ved at blive gennemført eller kan iværksættes hurtigt, og som straks kan bidrage til EF-industriens konkurrenceevne; foranstaltninger, der kræver en mere præcis definition af de politiske retningslinjer med henblik på senere iværksættelse; foranstaltninger, der kræver vedtagelse af lovforslag, før de kan gennemføres.

3.3.3.

Fremme af immaterielle investeringer

3.3.3.1. ØSU tilslutter sig helhjertet Kommissionens forslag om at fremme immaterielle investeringer. Imidlertid beklager ØSU, at de foreslåede enkelttiltag på uddannelsesområdet ikke synes at afspejle en overordnet strategi. Allerede i sin industripolitiske udtalelse fra 1991 () pointerede ØSU, at udbredelsen af edb- og informationsteknikker på alle områder inden for erhverv og samfund vil få ansvarsbevidst håndtering af nye teknikker til at fremstå som en væsentlig faktor i stadig flere menneskers livs- og fremtidsplanlægning. De nye informationsteknikker gør det muligt for den enkelte at skaffe sig detailviden i hidtil uhørt tempo og omfang. Det bliver stadigt vigtigere at kunne placere detaljer i en helhed og erkende sammenhænge. Disse ændringer stiller EF-landenes uddannelsessystemer over for nye opgaver. For det første må der tages højde for de nye og sædvanligvis skærpede kvalifikationskrav, som er forbundet med den teknologiske udvikling, således at der f.eks. allerede i skolerne tilbydes en edb-teknisk grunduddannelse. For det andet bør eleverne under uddannelsesforløbet sættes i stand til intellektuelt at følge med i denne udvikling.

3.3.3.2. Kun hvis det i højere grad end tidligere lykkes at skabe samklang mellem uddannelses- og beskæftigelsessystemerne, vil det være muligt at fjerne den eksisterende kløft mellem kvalifikationsudbud og -efterspørgsel, således at spændingerne på arbejdsmarkedet reduceres, og det undgås, at udviklingen løber skævt. Forskelle i evner hos den enkelte samt i arbejdspladsens krav til viden og færdigheder skaber behov for et større udbud af ligeværdige uddannelsesforløb og eksaminer. Man bør bevidst fremme evnen til sammenhængende analytisk tænkning, som er særlig nødvendig i omgangen med de nye teknikker. Uddannelsen i skole, på højere læreanstalter og på fagskoler er imidlertid kun en »grundlæggende ballast«, som til stadighed skal udbygges i erhvervslivet. Derfor må der lægges større vægt på faglig videreuddannelse, så udnyttelsen af de tekniske fremskridt ikke strander på manglende kvalifikationer og accept. Som det rådgivende udvalg om konkurrenceevne har påpeget, må de europæiske virksomheder spille en større rolle i uddannelsen både i egen interesse og af hensyn til samfundet som helhed. Denne rolle er overordentlig vigtig, når det gælder omskolingen af de erhvervsaktive og udbredelsen af nye indlæringsmetoder, som strækker sig over hele livsforløbet. Der er brug for et behovsorienteret, skræddersyet videreuddannelsesarbejde.

3.3.3.3. Videreuddannelse på lederniveau er lige så vigtig. Ledelsesmetoderne har afgørende betydning for arbejdets kvalitet, arbejdsklimaet, de ansattes motivation og andre faktorer, som indvirker på virksomhedens rentabilitet. Videreuddannelsens målsætninger må indrettes herefter. Ud over at supplere de specifikt jobrelaterede fagkundskaber er der især behov for træning i anvendelse af moderne ledelsesprincipper. Videreuddannelsen skal tage sigte på, at værdifuld viden fra forskning og praksis hurtigst muligt bringes i effektiv anvendelse. Virksomhedslederne lever ikke op til deres ansvar, hvis deres reaktion på teknikkens og innovationens dynamik består i en afventende fastholden af status quo. Den øgede internationale konkurrence gør det nødvendigt til stadighed at udtænke og anvende nye løsninger. Virksomhedsledere må være åbne over for forandringer - ikke mindst af hensyn til de ansatte.

3.3.3.4. Kommissionen går udtrykkeligt ind for en modernisering af arbejdets tilrettelæggelse, men fremsætter ingen konkrete forslag. I den forbindelse tænker ØSU ikke på f.eks. forslag til forbedring af virksomhedernes interne driftsprocesser, thi dette er hverken en opgave for Kommissionen eller andre offentlige instanser. Snarere savner ØSU et konstruktivt bidrag til formuleringen af rammevilkår på området. Bestræbelserne på at finde frem til nye former for arbejdstilrettelæggelse - på nationalt plan eller EF-plan - vil i øvrigt kun kunne drage fuld fordel af det eksisterende kreativitets- og produktivitetspotentiale, hvis arbejdstagerne eller deres lovligt anerkendte repræsentanter inddrages i processen. Arbejdstagernes faglige kvalifikationer og motivation er vigtige ressourcer ved løsningen af denne komplicerede opgave. For så vidt støtter ØSU Kommissionens plan om at styrke arbejdsmarkedsdialogen under hensyntagen til nationale procedurer og erfaringer. Dette gælder også inddragelsen af arbejdsmarkedets parter i initiativer, som indvirker på beskæftigelsen.

3.3.3.5. ØSU tilslutter sig Kommissionens forslag om på grundlag af en global strategi at tilvejebringe rammevilkår vedrørende intellektuel og industriel ejendomsret, bl.a. inden for patenter, varemærker, designs og modeller samt oprindelsesbetegnelser. Instrumenterne til beskyttelse af den intellektuelle og industrielle ejendomsret ligger næsten helt klar: München-aftalen om patenter, patentsamarbejdsaftalen, EF-forordningen om varemærkeret, forordningen om EF-mønstre (under udarbejdelse) samt forskellige direktiver om ophavsret (edb-programmer, udlejnings- og udlånsrettigheder, beskyttelsesvarighed). Blot må det beklages, at direktivet om retlig beskyttelse af bioteknologiske opfindelser er blevet forkastet af Europa-Parlamentet. Dette er med sikkerhed et negativt signal for hele forskningsindustrien. Ved EF's ydre grænser kan toldmyndighederne med hjemmel i forordning (EØF) nr. 3295/94 () om piratkopiering gribe ind over for importvarer, som krænker varemærke-, ophavs- eller mønsterrettigheder. Forordningens succes er dog betinget af, at det i større omfang rent faktisk lykkes toldmyndighederne at få færden af mistænkelige forsendelser. Man bør derfor undersøge, hvordan toldmyndighederne i praksis kan rustes bedre til at varetage denne opgave. Desuden er det absolut påkrævet at styrke det internationale samarbejde også med de østlige partnerlande - så piratkopiering kan bekæmpes effektivt allerede i oprindelseslandene.

3.3.3.6. ØSU udtrykker tilfredshed med Kommissionens plan om at fremme udviklingen af miljøvenlige teknikker og sikre deres hurtige udbredelse gennem fastlæggelsen af egnede regelsæt. Der er en bred vifte af muligheder: fra genbrugsteknikker til oparbejdning af produktionsrester og affald til mikroelektronik, som på produktions- og anvendelsessiden kan betragtes som den mest miljøvenlige teknik. Ganske vist skal der på forhånd fastlægges miljøpolitiske målsætninger, men efter ØSU's mening vil det være mærkbart lettere at opdyrke nye markeder, hvis det overlades til virksomhederne at afgøre, hvordan de vil opfylde målsætningerne. En sådan strategi vil fremme et innovativt klima, som kan fremhjælpe den tekniske udvikling og samtidig udløse positive effekter for vækst og beskæftigelse. Det er værd at fremhæve Kommissionens korrekte påpegning af, at miljøbeskyttelse er en grænseoverskridende opgave, som de enkelte lande ikke kan løse på egen hånd. Den Europæiske Union og dens medlemsstater skal - i samarbejde med de forskellige samfunds- og interessegrupper - fastlægge det ønskelige og nødvendige, og samtidig økonomisk acceptable niveau for miljøbeskyttelsen, for på dette grundlag at kunne vedtage og gennemføre effektive foranstaltninger til opfyldelse af de økologiske målsætninger. Her mener Kommissionen, at »en global strategi ..., der tager hensyn til konkurrencevilkårene på verdensplan, (vil være) at foretrække frem for en lang række forskelligartede afgiftssystemer, der anvendes på de enkelte produkter« ().

3.3.4.

Udbygning af det industrielle samarbejde

3.3.4.1. Kommissionen påpeger med rette, at Den Europæiske Union »ikke (er) ansvarlig for iværksættelsen af industrielle samarbejdstransaktioner«. Dette sorterer først og fremmest under virksomhedernes og virksomhedsledernes eget ansvarsområde. Dog har Kommissionen til opgave at fremme det industrielle samarbejde, bl.a. ved at afholde »Industrial Round Tables« i lighed med dem, der har været arrangeret sammen med Japan og de baltiske lande eller inden for bestemte industrisektorer. ØSU beklager, at Kommissionen ikke omtaler sammensætningen af disse »Round Tables«. Under alle omstændigheder bør man undgå kun at sammenkalde »gruppen af generaldirektører« med henblik på drøftelse af industrielle samarbejdsforanstaltninger. ØSU sætter et stort spørgsmålstegn ved, om Kommissionen og regeringsrepræsentanter alene er i stand til at foretage en bred vurdering af sådanne spørgsmål og fremsætte praktisk orienterede forslag. Der må udtrykkes tilfredshed med Kommissionens plan om at fjerne juridiske og skattemæssige hindringer for det industrielle samarbejde samt at fremlægge en grønbog om juridiske instrumenter for industrielt samarbejde på fællesskabsplan. ØSU bifalder også Kommissionens plan om at integrere de østeuropæiske lande i et samlet europæisk økonomisk område.

3.3.4.2. ØSU er helt enig med Kommissionen i, at virksomhederne i EF stadig ikke råder over retlige instrumenter, der er egnede til at fremme grænseoverskridende organisation og samarbejde. Anvendelsesområdet for forordningen om Europæiske Økonomiske Firmagrupper er begrænset til snævert definerede typer af samarbejde. Efter de store fremskridt, som er gjort med lovgivningsharmoniseringen for det indre markeds vedkommende, er det nu på tide at stille europæiske selskabsformer til virksomhedernes rådighed.

3.3.4.3. Dette gælder især forslagene om Det Europæiske Selskab. ØSU har gentagne gange tilkendegivet sit syn på dette projekt, senest i udtalelsen om Statut for Det Europæiske Selskab (). Efter ØSU's mening vil en sådan selskabsform være egnet til at forbedre virksomhedernes grænseoverskridende samarbejde og fremme den økonomiske integration i Fællesskabet. Det rådgivende udvalg om konkurrenceevne er inde på det samme: endnu vigtigere end de mulige omkostningsbesparelser forekommer det at være, at små og mellemstore virksomheder lettere vil kunne ekspandere hen over Europas grænser, således at integrationen fremmes på permanent basis. Også forslagene om Statutten for Det Europæiske Andelsselskab, Statutten for Det Europæiske Gensidige Selskab og Statutten for Den Europæiske Forening kan være velegnede retlige instrumenter på bestemte aktivitetsområder og er blevet hilst udtrykkeligt velkommen af ØSU (). ØSU appellerer til Rådet om hurtigst muligt at genoptage forhandlingerne om Statutten for Det Europæiske Selskab, som er blokeret af politiske grunde, og at vedtage forordnings- og direktivforslagene. Det rådgivende udvalg om konkurrenceevne påpeger, at det indre marked først er en fuldbyrdet realitet, når europæiske virksomheder fleksibelt og effektivt kan udfolde sig i hele Unionen.

3.3.4.4. Der er uklart, hvad Kommissionen mener, når den slår til lyd for udvikling af et sammenhængende retsgrundlag til effektiv fælles fremme af europæiske investeringer i tredjelande. ØSU er ganske vist enig med Kommissionen i, at det er overordentlig vigtigt for europæiske virksomheder, at deres direkte investeringer i tredjelande beskyttes effektivt, men OECD er for øjeblikket i fuld gang med at udarbejde en omfattende aftale om investeringsbeskyttelse. ØSU mener, at der på grundlag af en sådan aftale ligeledes bør udarbejdes en aftale om investeringsbeskyttelse i WTO-regi, som skal omfatte såvel udviklingslande og nyligt industrialiserede lande som landene i Øst- og Centraleuropa.

3.3.4.5. I såvel den industripolitiske meddelelse som i handlingsprogrammet () nævnes gentagne gange samarbejdet med de associerede lande i Centraleuropa og de uafhængige republikker i den tidligere Sovjetunion. ØSU støtter de opregnede initiativer. Det har i flere udtalelser taget indgående stilling til Europa-aftalerne. Det samme gælder partnerskabs- og samarbejdsaftalerne med enkelte SNG-republikker (Rusland, Ukraine og Hviderusland) (). De initiativer, Kommissionen foreslår, dækker dog kun nogle få aspekter af det industrielle samarbejde med landene i Central- og Østeuropa.

3.3.4.6. Således omfatter det aftalte industrielle samarbejde - for at vælge et eksempel, som er repræsentativt for andre aftaler - i partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Ukraine følgende initiativer: etablering af forretningsforbindelser mellem økonomiske aktører fra begge sider (f.eks. med henblik på teknologi- og knowhow-overførsel); EF-deltagelse i (Ukraines) bestræbelser på omstrukturering og teknologisk modernisering af landets industri; managementforbedring; udvikling af egnede handelsregler og -fremgangsmåder (herunder produktmarketing); miljøbeskyttelse; strukturel tilpasning af industriproduktionen til den moderne markedsøkonomis normer; omstilling af det militært-industrielle kompleks.

3.3.4.7. Desuden berøres også samarbejdet mellem små og mellemstore virksomheder i detaljer. Det omfatter såvel teknisk bistand (specielt til fastlæggelse af et retsgrundlag for SMV), opbygning af en passende infrastruktur for SMV samt etablering af teknologiparker. Der er også udførlige aftaler om investeringsfremme og -beskyttelse. Især satses der på bedre vilkår for investeringsbeskyttelse, kapitaloverførsel og udveksling af informationer om investeringsmuligheder. ØSU har indtaget en overvejende positiv holdning til traktaternes indhold. Det skal derfor ikke fremsætte yderligere bemærkninger til initiativerne vedrørende de central- og østeuropæiske lande i de to industripolitiske meddelelser, men henviser i stedet til sine udtalelser om Europa-aftalerne samt partnerskabs- og samarbejdsaftalerne.

3.3.5.

Sikring af retfærdige konkurrencevilkår

3.3.5.1. I sin industripolitiske meddelelse fra november 1990 påpeger Kommissionen, at en åben handelspolitik er et nødvendigt supplement til åbningen af det indre marked. Denne strategi indebærer, at »spillereglerne (må) følges af alle handelspartnere, eftersom EF's økonomi i takt med den stadigt voksende åbning bliver stadig mere sårbar over for overtrædelser af spillereglerne« (). Kommissionen lægger derfor særlig vægt på »fair« konkurrence og »fair« handel, der begge er en logisk konsekvens af »fri« handel. For at nå sine mål vil Kommissionen træffe foranstaltninger i relation til såvel de eksterne markeder som det indre marked.

3.3.5.2. Retfærdige konkurrenceforhold på de eksterne markeder skal tilvejebringes ved bl.a. at bringe GATT's Uruguay-runde til definitiv afslutning. Navnlig skal forhandlingerne om stål, luftfart og tjenesteydelser samt arbejdet med at harmonisere ikke-præferencereglerne videreføres og bringes til afslutning inden for en overskuelig fremtid. Det er nødvendigt med multilaterale løsninger inden for rammerne af WTO. I lyset heraf skal man også se Kommissionens planer om i samarbejde med ILO at deltage i drøftelserne om sociale spørgsmål, der frem for alt skal anspore det sociale fremskridt.

3.3.5.3. ØSU tilslutter sig Kommissionens tanke om at tilstræbe multilaterale konkurrenceregler og mekanismer til at sikre effektiv overholdelse af disse regler for at opnå en yderligere åbning af eksterne markeder. Dog skal ØSU påpege, at tanken for tiden ikke er realistisk. Inden for Triaden (EF, USA og Japan), hvor konkurrencen raser hårdest, findes der allerede effektive konkurrencelovgivninger, men de håndhæves på højst uensartet vis. I stedet for at barsle med ny lovgivning bør Kommissionen indledningsvis forbedre samarbejdet mellem de vigtigste handelspartneres eksisterende konkurrencemyndigheder, frem for alt med henblik på at tilvejebringe en ensartet administrativ praksis. I internationale sager bør myndighederne desuden nå til enighed om deres kompetence. Man bør fremover undgå parallelle procedurer og ekstraterritorial anvendelse af nationale konkurrenceregler. Ved verdensomspændende transaktioner har virksomhederne udpræget interesse i korte og forudsigelige procedurer. Multilaterale konkurrenceregler med bindende mæglingsprocedurer kan kun blive et langsigtet mål. Endnu er de enkelte landes grundopfattelser for forskellige.

3.3.5.4. Anderledes forholder det sig med hensyn til landene i Central- og Østeuropa. I sine udtalelser om Europa-aftalerne har ØSU fuldt og helt tilsluttet sig de vigtigste traktatbestemmelser om konkurrence og statsstøtte. Fællesskabet bør tilskynde de associerede traktatpartnere til at lægge deres nationale konkurrencelovgivning så tæt op ad EF's konkurrenceregler som muligt. Kommissionen har helt ret i, at det her ikke blot gælder om at tilnærme selve lovgivningen, men også om at tilvejebringe de administrative forudsætninger for, at bestemmelserne rent faktisk bliver brugt (). ØSU har påpeget, at konkurrencebestemmelserne udgør et svagt punkt i partnerskabs- og samarbejdsaftalerne med de uafhængige republikker i den tidligere Sovjetunion. Parterne forpligtes ganske vist til at vedtage og anvende deres egen konkurrencelovgivning, men aftalerne på konkurrenceområdet er - sammenlignet med Europa-aftalerne - udtrykt i så vage og uforpligtende vendinger, at de næppe kan give anledning til noget krav, hverken fra kontrahenterne eller de europæiske virksomheder. ØSU håber dog, at Fællesskabet vil have interesse i at tilskynde de østlige partnerlande i Samarbejdsrådet til at vedtage en konkurrencelovgivning, som er i tråd med EF's principper.

3.3.5.5. I den internationale (europæiske) handel er det ofte de »små« ordninger, f.eks. standarder, som hæmmer markedsadgangen mest. ØSU har ved flere lejligheder understreget, at harmoniserede standarder er en væsentlig forudsætning for markedsintegrationen. De fjerner tekniske handelshindringer og har en deregulerende virkning, hvorved de letter det grænseoverskridende industrisamarbejde og gør det muligt at udnytte stordriftsfordele i virksomhederne. ØSU opfordrer Kommissionen til at styrke sin indsats for at harmonisere standarderne - internationalt og på EU-plan - samt til at arbejde på, at der bliver fastlagt effektive procedurer for deres anvendelse. Kommissionen bør tackle disse problemer hurtigst muligt i samarbejde med sine internationale handelspartnere. ØSU tilslutter sig derfor Kommissionens plan om at indføre en »Industrial Assessment Mechanism«. Netop når det gælder bestræbelserne på at få åbnet de japanske markeder, har dette instrument vist sig velegnet til at fremme den indbyrdes forståelse.

3.3.5.6. ØSU finder det påtrængende nødvendigt at foretage en bedre koordinering af medlemsstaternes og Fællesskabets investeringsfremme. Formålet med koordineringen skal være at gøre investeringsfremmeordningerne mere effektive og gennemsigtige samt at undgå overlapninger og ressourcespild. Også Fællesskabets eksportfremmesystem kan forbedres. Især kniber det med gennemsigtigheden. Medlemsstaterne, private organer og EF har opbygget parallelle strukturer. Dette afstedkommer et dobbeltarbejde, som også er forbundet med betydelige omkostninger. Efter ØSU's opfattelse bør man undgå et kapløb mellem national og europæisk eksportfremme. Effektiviteten af de eksisterende strukturer bør tages op til vurdering.

3.3.5.7. Skønt ØSU kan bifalde hovedparten af de foranstaltninger, som Kommissionen foreslår, advarer det mod, at man søger at skabe »fair« konkurrence på internationalt plan ved hjælp af ensidige initiativer. Betænkelig er ikke mindst Kommissionens tanke om at »forbedre de handelspolitiske instrumenter med henblik på større effektivitet og operationalitet under hensyntagen til udviklingen i produktions- og handelsstrukturerne og specielt til konsekvenserne af produktionens voksende internationalisering«. Samme sigte har dens plan om at anvende »handelspolitiske instrumenter og beskyttelsesforanstaltninger ... til udviklingen af tjenesteydelser, der har tilknytning til den voksende dematerialisering af økonomien, og til at få markederne for disse tjenesteydelser til at fungere hensigtsmæssigt« (). Disse bemærkninger sår tvivl om Fællesskabets principielle åbenhed over for omverdenen. Det ville være langt at foretrække, om Kommissionen - i pagt med den bebudede »Industrial Assessment Mechanism« - sammen med sine handelspartnere forsøgte at løse konkrete problemer inden for rammerne af de til formålet etablerede bi- eller multilaterale procedurer.

3.3.5.8. Hvad angår det indre marked, beklager ØSU, at Kommissionen på det konkurrencepolitiske område fokuserer helt ensidigt på støtteordningerne. Dermed yder den langtfra fuld retfærdighed over for konkurrencepolitikken, som er en bærende søjle i europæisk industripolitik. Hvor Kommissionen overhovedet nævner traktatens konkurrenceregler, begrænser den sig til selvfølgeligheder, som f.eks. betydningen af strategiske alliancer. Strategiske alliancer er blot et samarbejde mellem virksomheder på verdensmarkedsplan. De fortjener hverken at få en specielt gunstig eller en specielt ugunstig behandling af konkurrencemyndighederne. ØSU kan ikke få øje på nogen akut fare, som kunne begrunde, at gennemførelsen af en sammenhængende og koordineret fremgangsmåde over for strategiske alliancer tillægges central betydning.

3.3.5.9. EF's konkurrencepolitik har ikke holdt trit med erhvervslivets internationalisering. Med undtagelse af fusionskontrollen stammer EF's procesretlige regler i konkurrencesager fra starten af 1960'erne og tog dengang sigte på seks medlemsstater. I et EF med femten medlemslande er de forældede og lever ikke op til den aktuelle retspraksis. Det gælder især med hensyn til grund-, hørings- og forsvarsrettigheder. Virksomhederne klager endvidere over de alt for langvarige procedurer, den komplicerede retlige situation, den utilstrækkelige gennemsigtighed samt Kommissionens manglende prioritering i behandlingen af enkeltsager.

3.3.5.10. Kommissionens hidtidige politik med at lade samtlige vertikale samarbejdsformer være underkastet forbudet i EF-traktatens artikel 85 bør tages op til revision. Såfremt der ikke er tale om konkurrencebegrænsninger, bør man gå fleksibelt til værks. De forordninger om gruppefritagelse for bestemte kategorier af aftaler, som Kommissionen har udstedt, har skabt en uoverskuelig og ikke altid logisk sammenhængende retlig situation. Der opstår konkurrencepolitiske skævheder, fordi Kommissionen tvinger virksomhederne ind i standardiserede aftaler. ØSU påpeger, at på et europæisk indre marked bør virksomhederne principielt selv kunne bestemme frit over tilrettelæggelsen af deres aktiviteter. ØSU noterer med tilfredshed, at Kommissionen i nær fremtid vil forelægge en grønbog om den fremtidige konkurrenceretlige behandling af disse tilfælde. ØSU opfordrer allerede nu til, at man kun medtager sådanne vertikale samarbejdsformer, som i mærkbar grad risikerer at skabe hindringer for markedsadgangen på det indre marked. Først når dette stadium er overskredet, er det relevant at tale om en konkurrencebegrænsning som omhandlet i EF-traktatens artikel 85, stk. 1.

3.3.5.11. Kommissionen bør tage større hensyn til den internationale konkurrencesituation, end den hidtil har gjort. ØSU udtrykker betænkelighed ved, at Kommissionen i praksis ikke med den fornødne konsekvens foretager en egentlig økonomisk analyse. Et konkret eksempel: i sin seneste forvaltningspraksis har Kommissionen vist sig mere og mere restriktiv, når det drejer sig om afgrænsningen af de relevante markeder. Det gælder især fusionskontrollen på EF-plan, men også for anvendelsen af EF-traktatens artikel 85. ØSU anbefaler på ny Kommissionen i sin fremtidige praksis at tage større hensyn til den internationale konkurrence. Ikke kun i Europa, men over hele verden er markederne i støbeskeen (stikordet er her: informationssamfundet). Konkurrenceretten må ikke blive en hæmsko for den nødvendige omstrukturering af virksomhederne.

3.3.5.12. ØSU tilslutter sig fuldt og helt Kommissionens erklærede plan om at tage sin politik for kontrol med national støtte op til revision. ØSU sætter imidlertid spørgsmålstegn ved Kommissionens påstand om, at opnåelse af økonomisk og social samhørighed til enhver tid harmonerer med princippet om, at fair konkurrence bør resultere i en begrænsning af statsstøtten. Medlemsstaternes samlede offentlige støtte (herunder støtte fra regioner, kommuner og andre instanser) bør nedbringes under skyldig hensyntagen til de regionale skævheder. Kriterierne for godkendelse af støtte bør revideres, der bør tilvejebringes en mere logisk sammenhæng mellem strukturpolitikkerne og den nationale støtte, og de eksisterende regler bør forenkles. ØSU understreger, at de bebudede foranstaltninger er både vigtige og hastende. På et fungerende indre marked er konkurrenceforvridende følger af ikke blot medlemsstaternes nationale støtteforanstaltninger, men også af EF's støtteprogrammer voldsommere og mere direkte mærkbare for virksomhederne.

3.3.5.13. Oplysningerne i Kommissionens seneste støtteberetning bekræfter ØSU's bange anelser. Således er den nationale støtte til medlemsstaternes industri taget som årsgennemsnit kun faldet beskedent i beretningens referencetidsrum (1990-1992) (). Målt efter bruttoproduktionen i de forarbejdende erhverv faldt statsstøtten i EF's største nationale økonomier () gennemsnitligt blot fra 4% (1988-1990) til 3,3% (1990-1992), mens den samme indikator gik væsentligt mere tilbage, nemlig fra gennemsnitligt 6% til 3%, i de lande, som stadig er bagude i den økonomiske udvikling (Grækenland, Irland, Portugal og Spanien). Lige så utilfredsstillende forholder det sig med landenes relative andel i EU's samlede støtteudgifter: de fire mindre landes andel faldt fra gennemsnitligt 15% (1988-1990) til 8% (1990-1992), mens der for de fire største landes vedkommende kun kunne registreres en tilbagegang fra 82% (1988-1990) til godt 72% (1990-1992). Der er altså fortsat store forskelle mellem medlemsstaterne, og relativt set er disse forskelle blevet endnu mere markante i de små landes disfavør i referencetidsrummet. Kommissionen påpeger med rette, at den mindre tilbagegang i de fire største medlemsstaters gennemsnitlige offentlige støtte strider mod samhørighedsmålet. Ganske vist bliver de konkurrenceforvridninger, som den offentlige støtte giver anledning til, delvist opvejet af interventioner fra strukturfondene, men dette er under ingen omstændigheder nok til at gennemføre denne EU-målsætning.

3.3.5.14. Allerede i sin industripolitiske udtalelse fra 1991 () opfordrede ØSU EU's medlemsstater, og især de fire største lande, til at tynde yderligere ud subventionsjunglen og foretage mærkbare nedskæringer i den nationale støtte. ØSU opfordrer på ny såvel medlemsstaterne som EU til omsider at foretage en nøje vurdering af, om den ydede støtte virkelig er påkrævet. Støttens samlede omfang i EU må nedbringes væsentligt. For EU's fremmepolitik må gælde de samme støtteregler som for medlemsstaternes (EF-traktatens artikel 92). Desuden må Kommissionen skaffe sig et klarere overblik over og foretage en grundigere vurdering af de konkurrenceforvridninger, som den direkte eller indirekte offentlige støtte giver anledning til. Den bør derfor være mere lydhør over for de involverede aktører, forvalte de prioriterede målsætninger med større konsekvens og vurdere, om der i Kommissionens regi uden overflødigt bureaukrati kan etableres et offentligt tilgængeligt register over al ydet støtte. Kommissionen påpeger selv, at stringent støttedisciplin er en forudsætning for den øgede konkurrence, uden hvilken man kun i meget ringe grad vil opnå de gevinster, som forventes af det indre marked. Med henblik på den globale konkurrence må Kommissionen dog også være opmærksom på tredjelandes støttepraksis. Under alle omstændigheder bør Kommissionen indbringe tredjelandestøtte, som strider klart mod GATT's støtteregler, for WTO's mæglingspanel.

3.3.6.

Modernisering af de offentlige myndigheders engagement

3.3.6.1. I sin industripolitiske meddelelse og i handlingsprogrammet () understreger Kommissionen med rette gentagne gange, at hovedansvaret for industriens konkurrenceevne ligger hos virksomhederne selv. Som allerede antydet er de offentlige myndigheder begrænset til rollen som katalysator og innovativ banebryder; af dem skal virksomhederne kunne forvente klare og pålidelige ydre rammevilkår og perspektiver for deres aktiviteter. Derudover kan de offentlige myndigheder med deres vigtige funktion som både kunde og investor i væsentlig grad bidrage til markedernes dynamiske udvikling. ØSU udtrykker tilfredshed med Kommissionens skridt i retning af en lovgivningsmæssig og administrativ nyformulering af de offentlige myndigheders opgaver. Dertil hører også en målrettet videreudvikling af det sæt af instrumenter, hvormed staten varetager sine mangfoldige reguleringsopgaver. I det industripolitiske aktionsprogram leder man imidlertid forgæves efter konkrete forslag fra Kommissionen. Det hedder ganske kortfattet, at den nye definition af målsætningerne for det offentliges service skal fastlægges.

3.3.6.2. Samtidig beklager ØSU, at Kommissionen i sit handlingsprogram kun sporadisk og brudstykkevis kommer ind på de makroøkonomiske rammevilkår. ØSU har i sine udtalelser om spørgsmålet gentagne gange påpeget stabile og forudsigelige makroøkonomiske rammevilkårs store betydning for styrkelsen af industriens konkurrenceevne. Langsigtede investeringer forudsætter, at man kan beregne såvel omkostninger som afkast. Jo før det lykkes at skabe bedre makroøkonomiske rammevilkår for virksomhedernes aktiviteter, jo hurtigere udvides spillerummet for alle aktører i den økonomiske proces, lige som det vil stimulere den økonomisk-tekniske risikovilje og styrke præstationslysten. Af betydning er desuden de generelle politiske rammevilkår, hvis strukturprægende effekt man er tilbøjelig til at overse.

3.3.6.3. Heller ikke betydningen af infrastrukturen og de transeuropæiske net (TEN) får tilstrækkelig omtale i Kommissionens handlingsprogram. En højtudviklet industri kræver effektive infrastrukturer. Den Europæiske Union er endnu langt fra dette mål. Selv de traditionelle transportinfrastrukturer er ikke længere tilfredsstillende. Tiltagende kødannelser og flaskehalse medfører en mærkbar velfærdsforringelse, som kræver hurtig handling. I de fleste medlemsstater er efterslæbet særlig stort, når det gælder fremtidsorienterede infrastrukturer, f.eks. inden for informationsteknologien. Men også de transeuropæiske net lader meget tilbage at ønske. ØSU understreger på ny, at effektive infrastrukturer repræsenterer en høj økonomisk merværdi for den europæiske industri. Ved at sænke transaktions- og transportomkostningerne øges produktiviteten. Endelig minder ØSU om, at man trods velformulerede erklæringer ikke engang er nået så vidt som til at løse de organisatoriske, tekniske og finansielle problemer i tilknytning til projekter, som Det Europæiske Råd udtrykkeligt har tillagt højeste prioritet.

3.3.6.4. I øvrigt bør Rådet og Kommissionen med langt større grundighed end hidtil tage fat på spørgsmålet om, hvordan man kan sikre en koordineret optræden fra alle berørte parters side. Endelig forpligter EF-traktatens artikel 130, stk. 1, Fællesskabet og medlemsstaterne til at sørge for, at de nødvendige betingelser for udviklingen af industriens konkurrenceevne er til stede. Som også Rådet påpeger i sin resolution af 21. november 1994 (), er det derfor på makroøkonomisk plan særligt hastende, at medlemsstaternes politik konsekvent afstemmes efter Fællesskabets konvergensmål, at budgetkonsolideringen fortsættes resolut på alle statslige niveauer, at Den Økonomiske og Monetære Union gennemføres, og at statens aktiviteter på alle områder er kendetegnet ved langsigtet pålidelighed. Lige så vigtigt er det at begrænse de finansielle og ikke-finansielle byrder, som belaster virksomhederne, bl.a. for at styrke deres investeringsevne og dermed forbedre deres evne til at skabe nye arbejdspladser.

3.3.6.5. For en fælles statslig indsats kan der også tages afsæt i fremme af vækstområder, som har samfundsmæssig relevans, således som Kommissionen påpeger i tilknytning til sine strategiske målsætninger. Også her er det påkrævet med et snævrere samarbejde og en mere effektiv koordinering omkring de planlagte foranstaltninger. Efter ØSU's opfattelse disponerer Fællesskabet og medlemsstaterne på disse vækstområder over væsentlige reguleringsmuligheder. Det gælder især hele infrastrukturområdet (f.eks. trafik, energi og miljø). Der kan tages mange instrumenter i brug, lige fra offentlige indkøb til de forskellige blandingsformer på finansieringsområdet (som f.eks. når det gælder energiinfrastrukturer). Fællesskabet og medlemsstaterne kan også gribe regulerende ind ved at fastsætte retlige, lovgivningsmæssige, administrative og politiske grundvilkår. Dette viser sig navnlig inden for informations-, bio- og miljøteknik. Efter ØSU's opfattelse bør de statslige myndigheder gribe deres reguleringsopgave målrettet an, således at der frigøres innovative impulser gennem fastlæggelsen af korrekte rammevilkår. I den forbindelse bør man også - hvor det er muligt og ønskeligt - lette vejen for det privatøkonomiske engagement.

3.3.6.6. Kommissionen betragter videreførelsen af dereguleringsprocessen som en integrerende del af sit handlingsprogram. Her drejer det sig dels om at fjerne forskellene mellem divergerende nationale bestemmelser (EF-traktatens artikel 101 og 102) og dels om at komme overflødige og hæmmende bureaukratiske regler til livs. Allerede i 1990 påpegede Kommissionen, at det indre marked bør gennemføres så ubureaukratisk som muligt. Også ØSU betonede dengang i sin industripolitiske udtalelse, at en overflod af komplicerede forskrifter, som ikke i tilstrækkelig grad er rettet ind efter økonomiske kriterier, bestandigt medfører risiko for, at markedets selvregulerende kræfter svækkes og - især for små og mellemstore virksomheders vedkommende - at den nødvendige smidighedsgrad ikke kan opnås. Samtidig fremhævede ØSU, at denne nødvendige fleksibilitet hos virksomhederne ikke må gå ud over de ansattes sociale beskyttelse. Også Kommissionen påpeger, at et passende socialt beskyttelsesniveau skaber et »sikkerhedsnet«, som imødegår (struktur)omlægningernes indbyggede risici og fremmer mobiliteten.

3.3.6.7. I mellemtiden har en uafhængig ekspertgruppe aflagt rapport om »Lovgivningsmæssig og administrativ forenkling« over for Det Europæiske Råd i Cannes (26.-27. juni 1995) (). Rådet har taget rapporten til efterretning uden kommentarer og anmodet Kommissionen om inden årets udgang at foreslå »konkrete foranstaltninger til administrativ forenkling«. ØSU giver Det Europæiske Råd ret i, at man for at stimulere beskæftigelse, konkurrenceevne og innovation bør bekæmpe overdreven regelbrug på de steder, hvor forenkling er berettiget, uden dog at sætte spørgsmålstegn ved EF's hidtil opnåede resultater. Det drejer sig med andre ord om en regulering, som på længere sigt støtter den samfundsmæssige og økonomiske omlægningsproces og samtidig tøjler lovgivnings- og forvaltningsapparatets perfektionstrang. I sin betænkning om Kommissionens industripolitiske meddelelse peger Europa-Parlamentet i nogenlunde samme retning (). I betænkningen argumenteres der således for en nyskabende regulering, som - alt efter udgangssituationen - bl.a. omfatter fjernelsen af overflødige regler, forenkling og fremskyndelse af administrative procedurer, øget anvendelse af markedsøkonomiske stimuleringsmidler og, i givet fald, privatisering.

3.3.6.8. ØSU udtrykker tilfredshed med, at eksperterne i en generel del fremsætter procedureforslag, som skal dæmme op for strømmen af regulerende tiltag. Vigtig i denne del af rapporten er især forslaget om, at der i den lovforberedende fase skal foretages en effektiv, systematisk og rettidig høring af de mest berørte parter, specielt forbrugere, virksomheder og arbejdstagere. Vigtigt er ligeledes forslaget om, at der i begrundelsen for ethvert nyt forslag skal gøres rede for de forventede konsekvenser, såvel positive som negative, for beskæftigelse, konkurrenceevne, omkostninger og innovation. Endelig tilslutter ØSU sig forslaget om, at Kommissionen opmærksomt skal følge forenklingen af retsforskrifter på EF- og nationalt plan og aflægge rapport herom til Det Europæiske Råd. ØSU går ud fra, at også Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg bliver informeret.

3.3.6.9. Kommissionen agter at støtte og fremskynde de industrielle omlægninger ved hjælp af strukturpolitikkens finansielle instrumenter. Navnlig drejer det sig om at skabe favorable vilkår inden for rammerne af de nye programmer for fællesskabsinitiativer (), at danne partnerskaber mellem storforetagender og SMV samt at etablere netværk og aktivitetsgrupperinger (clusters). ØSU har forståelse for disse projekter, men skal påpege, at f.eks. opbygningen af partnerskaber, dvs. det strukturerede samarbejde mellem virksomheder, udelukkende henhører under de berørte virksomheders ansvarsområde. Enhver statslig indgriben, som rækker videre end katalysatorfunktionen, er uønsket. ØSU går ud fra, at Kommissionen er enig heri. Det anbefales derfor, at sådanne aktionsområder formuleres med ekstra omhu, så man på forhånd udelukker enhver risiko for at udsende forkerte signaler. På den anden side medfører ikke mindst gennemgribende strukturomlægninger, at alle berørte parter bliver mere villige til at gå ind i en dialog. De offentlige myndigheder bør tilskynde de forskellige industripolitiske aktører til at mødes i en sådan dialog og i fællesskab at søge lovende løsninger. Problemerne er så komplicerede, at de ikke kan løses gennem direkte konfrontation og øget polarisering. Myndighederne (medlemsstaterne og EF) har her en vigtig formidlende rolle at spille.

3.3.6.10. Når det gælder finansieringen af handlingsprogrammets forskellige initiativer, nævner Kommissionen flere gange, at man skal udnytte Fællesskabets strukturfonde. Dette betragter ØSU som en nærliggende løsning, men det må i stigende grad befrygtes, at den konstante udvidelse af fremmemålene vil føre til en overbelastning af EF's strukturfonde, og at målrettetheden vil gå tabt. Indtil nu har EF's strukturfonde stort set kunnet leve op til deres opgaver. For at sikre, at dette også bliver tilfældet fremover, bør Kommissionen foretage en løbende revision af de støtteberettigede foranstaltninger og foretage en klarere prioritering. Støtteforanstaltningerne bør også underkastes et skrappere finanstilsyn, og resultaterne bør kontrolleres nøjere. Rapporterne fra EF's Revisionsret er et positivt skridt i denne retning. Indledningsvis slår ØSU til lyd for en hurtig evaluering, som gør det muligt at afbryde foranstaltninger før tiden, hvis de ikke synes at give positive resultater. Med henblik på de yderligere finansieringsbehov forekommer det i øvrigt ØSU påkrævet, at de enkelte fonde koordineres snævrere indbyrdes, end det hidtil har været tilfældet.

3.3.7.

Tidsplan for handlingsprogrammet

3.3.7.1. Der er ingen grund til at gå i dybden med tidsplanen, der kun er tænkt som noget rent vejledende. Mange enkeltfaktorer, som kun Kommissionen kender, spiller ind her. Dog er det beklageligt, at man i forbindelse med flere vigtige aktioner til forbedring af industriens konkurrenceevne tilsyneladende endnu ikke har gjort sig nogen forestillinger om, hvilke skridt der skal tages, og inden for hvilke tidsrammer det skal ske. Dette gælder den uomgængeligt nødvendige revision af godkendelseskriterierne for støtte og den forbedrede sammenhæng dels mellem strukturpolitikkerne og kontrollen med statsstøtten og dels mellem statsstøtteordningerne og vilkårene for EF-finansiering inden for rammerne af andre, ikke-strukturbetingede politikker. Man må håbe, at Kommissionen vil benytte den 1996-rapport om foranstaltningernes forløb og eventuelle tilpasninger, som Rådet har bedt om at få forelagt, til at udfylde de eksisterende huller i det flerårige handlingsprogram og i tidsplanen for at kunne foretage en overbevisende industripolitisk prioritering for de kommende år.

4. Koordinering af de industripolitiske aktiviteter

4.1. I sin industripolitiske meddelelse udtrykker Kommissionen bekymring over, at der bliver stadigt flere offentlige beslutningscentre, som influerer på industriaktiviteten, og som udøver deres beføjelser uden nogen egentlig helhedsvision og konsekvent samordning (). ØSU deler denne bekymring og henleder Kommissionens opmærksomhed på EF-traktatens artikel 130, hvori det i stk. 2 udtrykkeligt hedder, at medlemsstaterne rådfører sig med hinanden i kontakt med Kommissionen og om nødvendigt samordner deres (industripolitiske) aktioner. Kommissionen kan tage de initiativer, den finder hensigtsmæssige for at fremme deres samordning. ØSU mener, at der på baggrund af de indhøstede erfaringer er et akut behov for at skride til handling. Samtidig opfordrer ØSU Kommissionen til snarest muligt at undersøge, hvordan man effektivt kan »forenkle de mange forskelligartede strukturer, som man i dag opererer med inden for industripolitikken, og gøre dem mere sammenhængende«. Man bør i vid udstrækning sætte en stopper for dobbeltarbejde og den dermed forbundne forringelse af effektiviteten inden for industripolitikken.

4.2. Efter ØSU's opfattelse omfatter Kommissionens koordineringsopgave to centrale aspekter. På den ende side gælder det om at koordinere de nationale industripolitikker indbyrdes og skabe samklang mellem disse og Kommissionens industripolitiske initiativer. På den anden side bør der mellem Kommissionens tjenestegrene ske en mere snæver koordinering af de mange industripolitiske aktiviteter:

- Koordineringen af de nationale industripolitikker indbyrdes og afstemningen med de tilsvarende aktiviteter på EU-plan er efter ØSU's opfattelse presserende vigtig. Derfor bør Rådet vedtage det af Kommissionen fremlagte forslag til afgørelse om iværksættelse af et EF-handlingsprogram til forbedring af den europæiske industris konkurrenceevne (). De prioriterede aktioner bør ufortøvet føres ud i livet af Kommissionen og medlemsstaterne. ØSU udtrykker tilfredshed med, at den diskussion, som er blevet ført på EU-plan om den korrekte, markedsafstemte industripolitik, har udløst positive »kædereaktioner« i de enkelte EU-lande. Nu gælder det om at finde en fælles industripolitisk vej, som styrker de europæiske virksomheders konkurrenceevne og dermed skaber nye arbejdspladser.

- For at forbedre koordineringen på EU-plan har Kommissionen etableret en række High-Level-Panels (f.eks. for de maritime erhverv, luftfartsindustrien og »Auto/Oil-programmet«). Dermed kan en første prioritering foretages. Desuden findes (eller påtænkes) High-Level-grupper for informationssamfundet samt Round Tables for enkelte lande (Japan, Rusland) og geografiske områder (Central- og Østeuropa, Middelhavsområdet og Asien). Endelig er der indsat eller planlagt Task Forces for udvalgte områder, der f.eks. skal definere fælles europæiske forskningsmålsætninger og skabe større samklang mellem forskningsprogrammerne (bl.a. fremtidens bil, multimedia-undervisningsprogrammer eller flybyggeri).

4.3. ØSU understreger betydningen af arbejdsmarkedsdialogen, som efter ØSU's opfattelse i si