Nr. C 225/38 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 9. 90 
Udtalelse om den økonomiske situation i EF medio 1990 
(90/C 225/15) 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 18. december 1989 i henhold til 
forretningsordenens artikel 20, stk. 4, at fremsætte udtalelse om den økonomiske situation i EF 
medio 1990. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for økonomiske, finansielle og monetære 
spørgsmål, som udpegede Paul Kaaris til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 20. juni 1990. 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 278. plenarforsamling, den 5. juli 1990 med stort 
flertal for, 2 stemmer imod og 8 hverken for eller imod, følgende udtalelse: 
0. Indledende bemærkninger 
Denne udtalelse udarbejdes på et tidspunkt af stor 
betydning for EF, idet der skal træffes nogle meget 
afgørende strategiske valg. Derfor kan den ikke begrænses 
til et »normalt« indhold, som blot består i at behandle en 
række økonomiske spørgsmål. Der må først redegøres for 
den dybereliggende problematik. 
Dette at stå over for strategiske valg er naturligvis ikke 
noget "nyt for en institution, der har eksisteret i over tre 
årtier. I det tidsrum er der sket store fremskridt i EF (fra 
Rom-traktaten til Fusionstraktaten fra Bruxelles 1965, fra 
ikrafttrædelsen af Toldunionen i 1968 til topmødet i Haag i 
1969, fra oprettelsen af Det Europæiske Monetære System i 
1979 til vedtagelsen af hvidbogen om gennemførelsen af det 
indre marked, fra de på hinanden følgende udvidelser af EF 
til Den Europæiske Fælles Akt og Delors-planen). EF har 
været ramt af mere eller mindre åbne interne konflikter 
(»den tomme stols politik« i 1965, valutaslangekriserne i 
1973 og 1976 og problemet med det britiske budgetbidrag). 
EF har været konfronteret med de internationale politiske 
og økonomiske omskiftelser (dollarkrisen i 1971, den 
verdensomspændende energikrise i 1973, den anden 
oliekrise og de forskellige ændringer i verdenskonjunktu­
ren i 1980'erne). Om ikke andet har disse kriser bidraget til 
at forme EF's strategi og har således spillet en væsentlig 
rolle i udviklingen af EF's strukturer og konsolideringen af 
dets position. 
Hvad der adskiller situationen i dag fra disse tidligere 
skelsættende begivenheder er, at nye og meget mere 
spændende begivenheder indvirker på EF's strategi. 
Samtidig med at der er kommet nyt skub i opbygningen af 
EF, er der i Østeuropa indtrådt en række omvæltninger 
med uundgåelige konsekvenser for hele kontinentet og 
resten af verden. Med andre ord foreligger der nu et 
program med tidsfristen for den europæiske integration 
beroende på radikalt ændrede præmisser som følge af begivenhederne i Østeuropa. Disse begivenheder hilses 
velkommen uden forbehold, men stiller også nye krav til 
EF. 
Behovet for at reagere hensigtsmæssigt på begivenheder 
uden for EF bør ikke indebære, at den interne udvikling i EF 
mister fart. Dette bør for enhver pris afværges. EF bør 
holde fast ved sin genvundne interne dynamik og bør 
fortsat topprioritere gennemførelsen af det indre marked 
og Den Økonomiske og Monetære Union. Dette, at 
udviklingen uden for EF tager fart, gør kun disse 
målsætninger endnu mere presserende. Hvis ikke EF 
fastholder sin position i første række, vil det ikke have den 
potentielle styrke til at spille den aktive rolle, det ønsker, i 
udformningen af det fremtidige europæiske kontinent. 
1. Verdensøkonomien 
1.1. Verdensøkonomien i 1990 samt udviklingsperspek­
tiverne på kort og mellemlang sigt 
Verdensøkonomien i 1990 er stadigvæk i høj grad påvirket 
af tendenser, der opstod i det forløbne tiår, især de 
allerseneste år. 
Skønt det forventes, at den globale økonomiske vækst 
fortsat vil holde en støt omend langsommere rytme— 1990 
er det ottende år i træk med positiv vækst — ventes der 
midlertidigt ifølge de seneste prognoser et markant fald på 
1 procentpoint i denne vækst (3,3 % i 1989 og 2,4 % i 
1990), hvilket er foruroligende. 
Hvad angår de andre økonomiske variabler, har den 
positive vækst og forskellige beskæftigelsesforanstalt­
ninger reduceret arbejdsløsheden i OECD. 
De vigtigste kilder til større international økonomisk uro er 
for OECD-områdets vedkommende de inflatoriske spæn­
dinger, de offentlige finanser og betalingsbalanceproble­
merne : 
— den seneste stabilisering af forbrugerprisindekserne, (en 
stigning på omkring 4,5 %) har ikke fuldstændigt 
10. 9. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 225/39 
opvejet de mange komplicerede faktorer, der ligger bag 
prisstigningerne konstateret sidst i firserne 
— de seneste års omfattende budgetsaneringsbestræbelser 
har langt fra skabt konvergens i retning af sammenligne­
lige niveauer. De fleste lande har ikke engang sikret en 
tilfredsstillende konsolidering af budgettet 
— den nyligt indtrufne forbedring i situationen på 
betalingsbalancerne i de vigtigste økonomiske områder 
bør hverken skjule den stadigt større afstand mellem det 
amerikanske underskud over for udiandst (98 mia ecu i 
1989) og det japanske overskud {65 mia ecu samme år) 
eller de divergerende tendenser i EF (selv om EF 
betragtet under ét stort set har ligevægt, har Vesttysk­
land siden begyndelsen af firserne haft et voksende 
overskud, som i 1989 nåede op på en værdi af 48 mia 
ecu). 
Verdensøkonomien vil fortsat i vidt omfang være præget af 
usikkerhed i de nærmeste år. Udviklingen i ovennævnte 
økonomiske variabler afhænger af yderst ustabile faktorer 
og giver kun grund til en meget forsigtig optimisme. 
Derudover hersker der stadigvæk uklarhed omkring så 
forskellige spørgsmål som: 
— internationale monetære/valutamæssige aftaler 
— de finansielle markeders stabilitet og effektivitet, som 
synes stærkt truet af de seneste alarmerende prognoser 
for USA's budgetunderskud, der skulle blive tredoblet i 
1991 
— gældsproblemet i den tredje verden og forværringen af 
udviklingslandenes økonomiske resultater 
— det multilaterale handelssystems fremtid over for den 
nyopblussede protektionisme 
— de ubekendte faktorer, der vil gøre sig gældende, nu 
hvor landene i Østeuropa er begyndt at bevæge sig i 
retning af markedsøkonomi; hertil kommer de andre 
vanskeligheder som følge af disse landes forventede 
øgede gældsætning over for udlandet 
— ligeledes bør man være opmærksom på de politiske 
forpligtelser i forbindelse med den prekære politisk­
økonomiske situation i Latinamerika (centrum og syd), 
den islamiske integristiske bevægelse, den truende uro 
og de etniske problemer i USSR, den uvisse udvikling i 
forbindelserne mellem Balkanlandene, sprækkerne i det 
jugoslaviske føderale system og endelig uvisheden om, 
hvor Kina bevæger sig hen. 
Kort sagt er vejen fremad trods flere og flere tegn på 
fremskridt inden for det internationale samarbejde uden tvivl endnu lang og farefuld. Således antyder perspek­
tiverne for 90'erne i et klima, der fortsat er præget af 
alvorlige politiske risici, at koordinerede bestræbelser og 
samarbejde er den eneste mulige måde at sikre en effektiv 
og varig stabilitet på makroøkonomisk plan. Dette vil 
ubestrideligt give fordele for de økonomiske aktører og 
nationer, som er i stand til at udnytte dette »åndehul« til at 
forberede fremtiden enten ved at fjerne de ubalancer, de har 
arvet fra fortiden, eller ved at konkretisere de strukturvalg, 
der forekommer mest adækvate med henblik på fremtiden. 
2. EF's økonomiske udvikling 
Ovennævnte kommentarer gælder især EF's situation. 
Dette er der to grunde til. For det første træder EF ind i 
dette nye årti med stadigt forbedrede økonomiske 
nøgleindikatorer. Dette afspejler en stigende erkendelse i 
medlemsstaterne af den økonomiske politiks betydning for, 
at den økonomiske, finansielle, monetære og sociale 
integration kan lykkes. For det andet fordi bestræbelserne 
for at gennemføre en sådan integration udfoldes i en 
afgørende periode i EF's udvikling; en sådan integration er 
den mest effektive vej fremad, hvis man ønsker, at EF igen 
skal spille en afgørende rolle i verdensøkonomien ved 
begyndelsen af det 21. århundrede. 
2.1. Nøgletendenser: de vigtigste økonomiske parame­
tre i EF's økonomi 
Ifølge Kommissionens økonomiske årsberetning 1989/90 
bør EF's økonomiske politik være i stand til at tage to 
vigtige udfordringer op: nemlig konsolideringen af de 
økonomiske vækstfaktorer og større konvergens mellem 
medlemsstaternes økonomiske politik og budgetpolitik 
med det mål at øge stabiliteten og beskæftigelsen. 
For at realisere disse målsætninger skal der træffes effektive 
foranstaltninger for at afværge risikoen for, at de seneste 
års ugunstige økonomiske parametre fortsat gør sig 
gældende eller endog forværres. I visse medlemsstater bør 
man sætte ind på at reducere de høje arbejdsløshedstal for 
at sikre, at de fornyede inflationsforventninger ikke bringer 
den nuværende vækst i fare. Man bør ligeledes i visse 
medlemsstater gøre en indsats for at nedbringe de markante 
forskelle, der fortsat gør sig gældende inden for inflation, 
de løbende balancer og nettosaldi på deres budgetter. 
2.2. De nye faktorer: virkningerne af udviklingen i 
Østeuropa 
Da forholdene i Østeuropa for tiden ændrer sig med lynets 
hast, vil økonomiske prognoser i sagens natur være 
forbundet med stor usikkerhed. På langt sigt vil det gavne 
verdensøkonomien betydeligt, at lande med en samlet 
Nr. C 225/40 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 9. 90 
befolkning på 400 mio har besluttet at lade sig integrere i 
den internationale handel og den internationale arbejdsde­
ling på markedsøkonomiske vilkår. Men overgangen fra 
den nuværende situation, hvor de østeuropæiske lande 
nærmest lever i fuldstændig økonomisk isolation, til det 
tidspunkt, hvor de deltager fuldt ud i verdensøkonomien, er 
spækket med risiko for massearbejdsløshed og med 
økonomisk uvished med hensyn til deres omstillingsevne på 
det teknologiske plan, deres økonomiske muligheder og 
deres adgang til markederne. Dermed bliver det noget af et 
vovestykke at stille prognoser på mellemlang og lang sigt. 
DDR adskiller sig fra de andre østeuropæiske lande, da det 
er mere sandsynligt, at landets store økonomiske potentiel 
vil blive udnyttet inden for en nær fremtid. Dette vil få en 
umiddelbar og væsentlig indflydelse på den økonomiske 
vækst og beskæftigelsen inden for Det Europæiske 
Fællesskab, da det kan sammenlignes med en udvidelse af 
EF med et 13. medlemsland, og med en areal- og 
befolkningsforøgelse på 5 %. De østtyske virksomheder vil 
være sikret behørig adgang til kapital og vestlige markeder, 
og dermed vil deres økonomiske perspektiver på mellem­
lang og lang sigt også være sikre. 
Østtysklands integration i Fællesskabet frembyder mulig­
heder for investorer fra alle medlemsstater. Hvad angår 
tyske investeringer i de østlige dele af Tyskland og i landene 
længere mod øst, må de givet mindske misforholdet mellem 
Forbundsrepublikkens positive handelsbalance og mange 
andre EF-landes væksthæmmende underskud på betalings­
balancen. 
På baggrund af den statsaftale (Staatsvertrag), der blev 
indgået i maj, kan der ikke være tvivl om, at Deutsche 
Bundesbank fortsat vil sikre, at D-markens værdi holdes 
stabil, og at inflationen på længere sigt fastholdes på et lavt 
nivea. De inflationsfremmende impulser, der i begyndelsen 
vil udgå fra det østtyske forbrug, vil næppe true 
valutastabiliteten på lang sigt; men de kan meget vel 
medføre en let prisstigningstendens i Tyskland. En sådan 
udvikling vil imidlertid betyde en lempelse af de krav, der 
stilles til de andre EF-lande, for at man kan opnå den 
konvergens i den økonomiske politik, som er nødvendig for 
en vellykket påbegyndelse af processen frem mod en 
økonomisk og monetær union. 
Det tempo, der præger Forbundsrepublikkens og DDR's 
integration — der er kun gået 8 måneder fra Berlin-murens 
åbning til den monetære unions ikrafttrædelse — er en 
udfordring for Fællesskabet, som har en noget mere sindig 
tidsplan for gennemførelsen af sine ambitioner. Når EF 
efter planen skal bruge lige så mange år, som tyskerne har 
brugt uger, for at gennemføre en monetær union, må man 
sætte spørgsmålstegn ved troværdigheden af EF's integra­
tionsproces og påstand om, at det tilbyder en passende 
europæisk ramme for den tyske integration. 2.3. Gennemførelsen af Den Europæiske Fælles Akt 
Takket være Den Europæiske Fælles Akt har EF været i 
stand til at udarbejde størstedelen af den EF-lovgivning, der 
er en forudsætning for, at det indre marked kan realiseres 
inden udgangen af 1992. Der er dog stadig uløste opgaver: 
lovene skal indarbejdes i national ret, og der skal føres 
kontrol med deres overholdelse på nationalt plan. 
Fællesakten rokkede ikke ved kravet om, at finanspolitiske 
beslutninger skal vedtages enstemmigt, og bidrog dermed 
ikke til at gøre det muligt for Rådet at træffe beslutning om 
harmoniseringen af momssatserne og om opkrævning af 
moms i varernes oprindelsesland, når det drejer sig om 
handel inden for EF. Kommissionen har derfor måttet 
skrue sine ambitioner ned til et niveau, hvor man kan opnå 
enstemmighed. Heldigvis udgør dette ikke nogen trussel 
mod grænsekontrollens ophævelse, da momskontrol ikke 
nødvendigvis indebærer, at man skal standse varestrøm­
men over grænserne. Det er imidlertid spørgsmålet, om 
man kan ophæve grænsekontrollen, når man praktisk taget 
ikke har gjort fremskridt, hvad angår harmoniseringen af 
visabestemmelserne og indvandringsreglerne. Indtil nu er 
der ikke blevet etableret noget politisamarbejde, som man 
kan sætte sin lid til i stedet for den nuværende grænsekon­
trol, og der er nu mindre end 1000 dage til den 1. januar 
1993. 
Ministerrådets højtidelige erklæringer om en politisk union 
kan ikke erstatte fremskridt hen mod løsningen af sådanne 
grundlæggende politiske spørgsmål. 
2.3.1. Den økonomiske og sociale samhørighed og 
iværksættelsen af »pakken« fra fe­
bruar 1988 
Inden for rammerne af EF's aktuelle målsætninger er dette 
spørgsmål tosidet: selv om de nuværende foranstaltninger 
blev indført for at afstive EF's rolle i verdensøkonomien, 
var det De Tolv, der definerede denne udfordring, og dette 
rejser specifikke interne krav til EF for så vidt angår 
komplementære foranstaltninger, som helt legitimt søger 
at fremme samhørigheden ved at hjælpe de mindre 
velstillede regioner med at indhente deres økonomiske 
udviklingsefterslæb. Der er en stigende erkendelse af, at de 
allerede foreslåede foranstaltninger sandsynligvis ikke vil 
bevirke, at dette mål nås. Hvis der ikke iværksættes 
incitamenter for at holde på kapitalen, kan kapitalbevægel­
ser fra disse områder opveje effekten af de hidtil foreslåede 
supplerende foranstaltninger. 
Det bør her bemærkes, at selv om to problemer (regionale 
forskelle og muligvis mere markante skævheder i vente) er 
umiddelbart evidente, er situationen særlig kritisk i de 
perifere områder af EF, som ligger langt fra de vigtigste 
økonomiske og politiske centre; derfor er transportom­
kostningerne højere, og ressourcerne allokeres på en 
uøkonomisk måde. 
10. 9. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 225/41 
Denne beklagelige situaton gøres ikke bedre af, at en mere 
centralt placeret medlemsstat agter ensidigt at lægge 
brugerafgifter på vejtransport. Dette problem illustrerer 
behovet for en integreret transportpolitik, som også 
beskæftiger sig med transitrettigheder inden for EF og 
gennem nabolandene. I denne sammenhæng skal der 
eksplicit mindes om, at en integreret transportpolitik stiller 
krav om en snarlig harmonisering af de økonomiske 
rammevilkår på specielt det afgiftsmæssige område. 
Under alle omstændigheder vil 1990 være et mærkeår for 
EF's strukturpolitik. Dette fremgår ikke blot af iværksæt­
telsen af fællesskabsstøtterammerne og de dertil hørende 
operationelle programmer, men også af den første pakke af 
»EF-initiativprogrammer«. På trods af visse kontroversielle 
aspekter heri, vil tiltag i retning af at stabilisere landbrugs­
markederne samt den nye udviklingspolitik for land­
bodistrikterne supplere den igangværende reformproces, 
hvilket varsler godt for de næste år. 
Disse strukturreformer viser med al tydelighed behovet for 
budgetdisciplin og en revision af de finansielle perspektiver 
indtil 1992. Ikke desto mindre opstår der nye problemer, 
som kan volde bekymringer, eftersom EF's solidaritet over 
for begivenhederne i Østeuropa næsten uvægerligt vil føre 
til, at det må påtage sig nye ansvarsområder. På et område, 
hvor ressourcerne altid har været knappe, og det altid har 
været vanskeligt at indgå kompromis, stiller den nødvendi­
ge prioritering endnu en gang krav om omtanke og 
strategisk planlægning. 
2.3.2. Den teknologiske dimension 
På trods af de forbehold, som Det Økonomiske og Sociale 
Udvalg udtrykte om Rammeprogrammet for perioden 
1990-1994, vedtaget den 15. december 1989, giver pro­
grammet ikke desto mindre den bedste garanti for 
fremskridt på et område, der uanset dets vitale betydning 
har været underfinansieret. 
Det er bydende nødvendigt højt og tydeligt at fastslå, hvor 
vigtigt det er at koordinere ressourcerne for at undgå spild. 
Dette problem skyldes primært meget vidtgående omsorg 
for nationale interesser. 
De 15 forslag var fordelt på tre hovedkategorier (radio-
spredningsteknologier, forvaltning af naturlige ressourcer, 
udvikling af intellektuelle ressourcer). Innovationer som 
følge heraf vil give forskeruddannelsen en europæisk 
dimension, styrke forbindelserne med EUREKA-projektet, 
udvikle informations- og kommunikationsteknologier med 
henblik på transeuropæiske net og fremme forskernes 
mobilitet. Sammen med engagementer i vitale sektorer 
(rumfart, forbrugerelektronik, bioteknologi) er disse 
innovationer et bevis på, at denne positive approach indeholder hidtil ukendte muligheder for at forbedre EF's 
stilling i verdensøkonomien. 
Med dette formål for øje er det af afgørende betydning at 
koordinere udgifterne for at undgå spredning af midlerne 
på grund af nationale prestigehensyn. EF's præstationer 
inden for teknologisk innovation kan ikke stå mål med 
Japans, selv om de tolv medlemsstaters samlede F&U-
udgifter overstiger de japanske investeringer på området. 
2.3.3. Miljø 
Selv om EF's miljøforanstaltninger endnu kun er på 
barnestadiet, udvikler EF's miljøpolitik sig dog i den rigtige 
retning. 
Den vil blive mere effektiv, når Det Europæiske Miljøagen­
tur og det dertil knyttede overvågningsnet bliver operativt, 
når både harmoniseringen af nationale foranstaltninger og 
indførelsen af EF-normer bliver en realitet, og når 
naturbeskyttelsesbestræbelserne intensiveres. I den forbin­
delse bør der for alvor tages fat på spørgsmål som 
håndhævelsen af forureneren-betaler-princippet og erstat­
ning i tilfælde af ulykker og katastrofer. 
Igangværende og planlagte aktioner på dette område viser 
den stadig større konsensus om præmisserne for Den 
Europæiske Fælles Akts approach til miljøpolitikken. 
Dette gælder især den indbyrdes afhængighed mellem a) 
fremskridt på forskellige områder af den fælles politik og b) 
behovet for at sikre et sundt miljø og fortsat økonomisk 
vækst; og en forudsætning herfor er en bæredygtig 
miljøpolitik. Dette er et godt eksempel på et område, hvor 
det særlige ved EF's approach kommer til sin fulde ret, og 
hvor de forskellige forpligtelser, det har indgået, ikke under 
nogen omstændigheder kan nedprioriteres (f.eks. begræn­
set finansiering). 
2.4. På vej mod Den Økonomiske og Monetære Union 
ØSU opfatter på nuværende tidspunkt gennemførelsen af 
Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU) som en af de 
afgørende faktorer i opbygningen af EF-samarbejdet. ØSU 
anbefaler på den baggrund kraftigt, at der ikke skys nogen 
anstrengelser, når man skal udforme de forskellige aspekter 
af første etape af Den Økonomiske og Monetære Union, 
som snart skal træde i kraft. Den multilaterale overvåg­
ningsmekanisme angående den økonomiske politik, som 
Rådet for nylig har oprettet, er et initiativ, der fortjener 
særlig opmærksomhed i lyset af behovet for konstante 
Nr. C 225/42 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 9. 90 
fremskridt i retning af konvergens mellem medlemsstater­
nes økonomiske præstationer. 
Ligeledes udgør liberaliseringen af kapitalbevægelserne, 
den yderligere styrkelse af Det Europæiske Monetære 
System og udviklingen af ecu'en områder, som kræver 
velforberedte undersøgelser af de deraf følgende økonomi­
ske og institutionelle konsekvenser. Det er med andre ord 
vigtigt at forberede anden og tredje fase af ØMU, specielt 
oprettelsen af en uafhængig Europæisk Centralbank, som 
skal have til opgave at opretholde pengenes værdi, hvis 
regeringskonferencen sidst i 1990 under det italienske 
formandskab skal nå frem til vægtige konklusioner. 
2.5. Eksterne forbindelser, handels- og samarbejdspoli­
tik 
Det er klart, at EF's ønske om at spille en aktiv rolle i den 
nye økonomiske verdensorden, som langsomt tager form, 
uløseligt hænger sammen med den måde, hvorpå det 
markerer sig i sine eksterne forbindelser. For at være en 
troværdig partner og forvalte de relevante ansvarsområder 
må EF have en fælles handelspolitik, der kombinerer 
tyngden af den fælles viljestyrke med en solid og samordnet 
praksis, en sammenhængende samarbejdspolitik for at 
styrke dets århundredgamle bånd med andre kontinenter 
og regioner og et fælles syn på dets rolle i den multipolære 
verden, der nu bryder frem. 
Også her ses der afslørende og opmuntrende tegn. På EF-
plan er disse først og fremmest (hvilket bliver mere og mere 
klart) forhandlingen af samarbejdsaftaler, som styrker 
forbindelserne med EFTA-landene samt forpligtelser, der 
er indgået, og som vil blive indgået, om økonomisk bistand 
til landene i Østeuropa. Dette er afgørende skridt i retning 
af en opbygning af en ny enhed, som EF vil være centrum 
for: det økonomisk integrerede Europa. 
På grund af deres geografiske nærhed og deres tætte 
kontakter med EF bør middelhavslandene gives særlig — 
og måske større — opmærksomhed. 
Der bør anspores til partnership såvel inden for finansie­
ring som erhvervsuddannelse. Dette vil sætte disse lande i 
stand til at forbedre deres økonomiske vækst, hvorved de 
afgørende vil kunne løse problemer som stor udvandring og 
de alvorlige politiske konsekvenser heraf for mange EF-
medlemsstater. Uden at undervurdere den interesse, der ligger i et nærmere 
samarbejde med andre lovende områder, som f.eks. 
Latinamerika, Kina og hele det asiatiske kontinent, er der 
store forhåbninger om, at bistand og omstrukturering i 
AVS-landene vil føre til vigtige resultater på mellemlang 
sigt, især efter ikrafttrædelsen af den nye og mere 
omfattende Lomé-konvention, som for nylig blev underteg­
net. Dette er et andet område, der kaster lys over EF's 
position på den internationale skueplads. Dette er en grund 
til, at EF bør tilvejebringe de nødvendige midler, således at 
man kan videreføre denne positive approach til udviklings­
bistand. 
Forbindelserne med de store industrialiserede blokke rejser 
lige så vigtige (omend andre) spørgsmål. Dominansen af de 
kommercielle forhandlinger med USA har sløret betyd­
ningen af et øget samarbejde. USA's reaktion på EF's 
projekt om det indre marked (oprettelse af et frihandelsom­
råde med Canada) varsler om større amerikansk accept og 
åbenhed over for EF. 
Hvad angår Japan bør opmærksomheden henledes på, at 
der er tale om forsigtige fremskridt. De uhyre store 
japanske handelsoverskud, den stadig vanskelige adgang til 
det japanske marked og dets markant styrkede tilstedevæ­
relse på internationalt økonomisk plan fører til den 
konklusion, at Japan blot har tilpasset sin ekspansionisti­
ske strategi, efter at der flere gange er blevet lagt pres på 
landet, hvilket samtidig med at det viser, at landets 
aktionsradius er begrænset, nødvendiggør større fasthed og 
mere strategisk fornemmelse. 
ØSU glæder sig især over de positive virkninger af G-7 
aftalen om at stoppe den internationale glidning i yen­
kursen, som truede med at bringe den harmoniske 
udvikling af de fremtidige handelsstrømme i fare ved at 
skabe endnu større japanske handelsoverskud. 
Ikke desto mindre bør de bebudede interne politiske 
ændringer, den nye mentalitet og de seneste finans- og 
børsskandaler få Japan til at udvise større smidighed og 
konkurrere loyalt inden for den multilaterale liberalisering 
af samhandelen. 
Afslutningen af den ottende GATT-forhandlingsrunde 
(Uruguay-runden) sidst i 1990 kan tænkes at medføre 
yderligere kvantitative spring inden for handelspolitikken. 
EF kan forventes at spille en aktiv rolle f.eks. i forbindelse 
med åbningen af mange markeder (især i Sydøstasien), 
fremskridt på landbrugsfronten, den globale styrkelse af 
det multilaterale system (beskyttelsesklausuler, »waivers« 
(ikke-opkrævning af udligningstold), bilæggelse af tvistig-
10. 9. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 225/43 
heder) og inddragelsen af nye aktivitetssektorer (intellek­
tuel ejendomsret, tjenesteydelser). 
På lignende måde vil behandlingen af nye generelle 
præferenceordninger, forhandlingen af nye internationale 
aftaler om visse varer og engagementer i en lang række 
multilaterale kontakter være en anledning til at fremføre 
EF-principper om bl.a. frihandel, arbejdsmarkedsforhold 
og særlige mærkesager (narkotikabekæmpelseskampag-
ner). 
2.6. Andre aspekter 
Dette afsnit kan ikke afsluttes uden en støtteerklæring til 
den pakke af foranstaltninger, der er beregnet på at gøre EF 
til en konkret størrelse. Foranstaltningerne dækker den 
audiovisuelle sektor, uddannelses- og ungdomspolitik, 
mindre virksomheder og distributionssektoren, turisme, 
forbrugerpolitik, borgerrettigheder, social solidaritet og 
sundhed. Disse foranstaltninger kan forekomme begrænse­
de, men er grundpiller i et forbedret EF. 
Efter ØSU's opfattelse kræver det aktuelle økonomiske 
klima, at der ofres særlig opmærksomhed på forbrugerbe­
skyttelsen. I en tid, hvor de markedsøkonomiske principper 
får større og større succes, er der al mulig grund til at 
understrege, hvor afgørende en rolle forbrugerne spiller i en 
markedsøkonomisk kontekst og især, hvor vigtigt det er at 
forsvare deres krav om kvalitet. 
3. Sociale og arbejsmarkedsaspekter i EF 
Skønt denne tekst fokuserer på EF's økonomiske situation, 
er det formentlig på sin plads med en kommentar om den 
sociale og arbejdsmarkedsmæssige situation. ØSU's sær­
lige rolle gør en sådan kommentar særlig relevant, da det nu 
står klart, at der skal findes en balance mellem erhvervs- og 
arbejdsmarkedsparterne på det indre marked. 
3.1. Arbejdsmarkedet og arbejdsløsbeden 
Situationen på arbejdsmarkedet er fortsat de nationale og 
EF-myndighedernes største bekymring. Før dette emne 
behandles, skal et teknisk punkt fremhæves: statistikken 
over det samlede antal nye arbejdspladser i EF medtager 
fortsat forskellige former for beskæftigelse (fuldtid, deltid, 
midlertidig beskæftigelse) og afspejler således ikke præcist 
den skabte arbejdsmængde, eftersom dette samlede tal 
bruges til at beregne stigningstakten i den samlede beskæftigelse (som er struktureret anderledes end de nye 
arbejdspladser, der skabes hvert år). 
Ikke desto mindre forekommer beskæftigelsesstigningen i 
EF mærkbart stabiliseret (1989 var tredje år i træk med en 
beskæftigelsesstigning på gennemsnitligt 1,5 % årligt). Der 
er dog stadig store forskelle i forhold til vore vigtigste 
partneres arbejdsløshedstal (5,2 % i USA, 2,3 % i Japan og 
et gennemsnit på lidt over 2,5 % i EFTA-landene). 
Det er meget foruroligende, at den registrerede udvikling i 
beskæftigelsen ikke giver sig udslag i et tilsvarende fald i 
arbejdsløsheden; arbejdsløshedstallet vil falde med en 
lavere takt i 1991 end gennem de seneste to år (se 
Kommissionens dokument om budgetterne 1990/91, 
side 1). På den baggrund påpeger ØSU lige som de 
foregående år, at man også skal øge stigningstakten inden 
for beskæftigelsen ved af føre en egnet politik på 
udbudssiden, så man opnår en bedre konvergens mellem 
udbud og efterspørgsel. Foranstaltninger, der tager sigte på 
at omlægge og nedsætte arbejdstiden under hensyntagen til 
produktiviteten, må også tages i anvendelse for at forbedre 
beskæftigelsessituationen. 
Tre andre områder vækker bekymring: 
For det første er de strukturelle faktorer, der ligger til grund 
for den tidligere stigning i arbejdsløsheden, stadigvæk 
latente og kan dukke op til overfladen igen. 
For det andet er der stadigvæk uhyre forskelle inden for EF 
(gennemsnittet på 8,6 % i januar dækker over så høje tal 
som 16,7 % i Irland, 15,9 % i Spanien og 10,9 % i Italien). 
Dette begrænser naturligvis den tilstræbte konvergens. 
Endelig forekommer der stadigværk en vis inerti på 
områder, hvor det ville være muligt at løse problemerne, 
f.eks. a) en bedre fordeling af resultaterne af den 
økonomiske vækst. De vedvarende vækstrater, der er 
noteret i de fleste EF-lande, produktivitetsgevinsten, der i 
de fleste tilfælde er meget markant, og investeringernes 
øgende rentabilitet skal give sig udslag i, at vækstgevinsten 
fordeles bedre mellem arbejdstagerne (hvis behov for øget 
købekraft i nettolønningerne ikke drages i tvivl) og 
virksomhederne, b) erhvervsuddannelse og kvalifikationer. 
En sådan træghed går hånd i hånd med en foruroligende 
stigning i usikre arbejdsforhold, f. eks. midlertidigt eller 
deltidsarbejde med ringe eller ingen social sikring. 
På trods af betydelige fremskridt på nøgleområder 
(sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, maskinsikker-
Nr. C 225/44 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 9. 90 
hed, individuelt beskyttelsesudstyr, uddannelse og er­
hvervsuddannelse) har der været store forsinkelser på 
områder som udvidelsen af bevægelsesfriheden og retten til 
at tage bopæl i EF, overførslen af sociale ydelser, gensidig 
anerkendelse af kvalifikationer og EF's rammeprogram for 
integration af migranter fra tredjelande, selv om en sådan 
integration ville være en kilde til spændinger i de lande og 
regioner, hvor der samtidig er høj arbejdsløshed og høj 
forekomst af immigranter. 
3.2. Det sociale og arbejdsmarkedsmæssige EF 
EF's Pagt om de fundamentale sociale og arbejds­
markedsmæssige rettigheder — som skal ledsages af et 
socialt handlingsprogram — blev godkendt af Rådet i form 
af en erklæring. ØSU tog på et tidligt stadium stilling til 
pagten og appellerede om en bredere approach, hvor der 
blev taget større hensyn til samfundsmæssige og miljømæs­
sige værdier, samt til forbrugerne, de selvstændige, 
kooperativer og non-profit-grupper. 
ØSU's betænkeligheder på det tidspunkt affødte ingen 
passende reakton fra de berørte myndigheders side, så disse 
kommentarer er stadigvæk aktuelle. Uden at ville forklejne 
de glædelige bestræbelser, der udfoldes på den sociale 
front, vil ØSU understrege, at det er nødvendigt at sætte ind 
imod den begyndende mathed på dette afgørende område. Blandt de mange uafklarede punkter henleder ØSU specielt 
opmærksomheden på retsgrundlaget for forslagene i det 
sociale handlingsprogram. 
4. Slutkommentar 
Efter at have berørt de mest presserende europæiske og 
internationale økonomiske temaer ønsker ØSU at udtrykke 
håb om, at denne historiske periode ikke vil blive husket 
som en brydningstid, men snarere som en tid, hvor 
nationale og EF-myndigheder modstod fristelsen til at slå 
bremserne i for så vidt angår det projekt, der oprindeligt 
blev symboliseret ved 1992, hvor de koncentrerede 
indsatsen om Den Økonomiske og Monetære Union og 
således bevægede sig i retning af en formaliseret demokra­
tisk og politisk integration og banede vej for en styrket og 
mere markant tilstedeværelse i verden. 
Bruxelles, den 5. juli 1990. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg 
Udtalelse om udviklingen i den sociale situation i Fællesskabet i 1989 
(90/C 225/16) 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 5. juli 1990 i henhold til sin forretningsordens 
artikel 20, stk. 4, at fremsætte en udtalelse om udviklingen i den sociale situation i Fællesskabet i 
1989. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for social-, familie-, uddannelses- og 
kulturspørgsmål, som udpegede Giorgio Liverani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 
17. maj 1990. 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 278. plenarforsamling den 5. juli 1990 uden 
stemmer imod og med 4 hverken for eller imod følgende udtalelse: