DA Den Europæiske Unions Tidende C 347/48

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om fremme af de socioøkonomiske aspekter i forbindelserne mellem EU og Latinamerika

(initiativudtalelse)

(2010/C 347/07)

Ordfører: José María ZUFIAUR NARVAIZA

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede på sit plenarmøde den 26. februar 2009 under henvisning til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at udarbejde en initiativudtalelse om:

Fremme af de socioøkonomiske aspekter i forbindelserne mellem EU og Latinamerika.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Eksterne Forbindelser. Sektionen vedtog sin udtalelse den 3. februar 2010.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 460. plenarforsamling den 17.-18. februar 2010, mødet den 17. februar, følgende udtalelse med 110 stemmer for, ingen imod og 2 hverken for eller imod:

1. Henstillinger

1.1 Et kvalitativt spring fremad i det biregionale strategiske partnerskab. I det nye globale klima er det efter EØSU's mening afgørende, at den politiske dialog styrkes, og at der udarbejdes en ny dagsorden, som i lige så høj grad fokuserer på den gensidige afhængighed som på spørgsmål, der kræver bedre international lovgivning, f.eks. miljø, mindskelse af uligheder, migration, fred og sikkerhed. På det biregionale område bør konklusionerne fra topmøderne gennemføres på en mere effektiv måde.

1.2 Nyt liv til de traditionelle politikker. Dette indebærer, at migrationsproblematikken gøres til et af de centrale punkter på den biregionale dagsorden. Desuden bør der anlægges en global synsvinkel på den sociale samhørighed, som indebærer et større samarbejde om dette mål. Endvidere bør der oprettes mekanismer til strukturel konvergens og tilskyndes til udarbejdelse af sektorpolitikker og fastlæggelse af betingelser, som lægger grunden til anstændige arbejdsvilkår. I associeringsaftalerne bør der tages behørigt hensyn til de eksisterende skævheder gennem anvendelse af instrumenter såsom evaluering af bæredygtigheden, faktisk anerkendelse af princippet om særlig og differentieret behandling for de mindre udviklede lande, indførelse af undtagelser og overgangsperioder i de sektorer, hvor det måtte være nødvendigt, og et differentieret fokus på udviklingssamarbejdet. Samarbejdet med de latinamerikanske mellemindkomstlande bør rette sig mod makroøkonomisk stabilitet, styrkelse af institutionerne, forbedret konkurrenceevne og bedre handelskapacitet, skattereformer, innovation og samarbejde i forbindelse med uddannelse, videnskab og teknologi.

1.3 Opstilling af en dagsorden for innovation som faktor for udvikling og tilpasning af produktionsprocesserne, som berører de sociale aspekter af innovationen. EØSU opfordrer til, at der tages hensyn til innovationens sociale dimension i dens forskellige aspekter. Det gælder således betydningen af de sociale og kulturelle sammenhænge i de teknologiske innovationsprocesser, de sociale barrierer som f.eks. fattigdom, der lægger hindringer i vejen for innovationen, de sociale følger af innovationspolitikkerne, og innovationens evne til at skabe social sammenhængskraft. Desuden er det nødvendigt, at den sociale innovation, som skabes af samfundet, og som stammer fra nedarvet, fælles eller praktisk viden, og som bl.a. kommer til udtryk på det sociale og miljømæssige område, inddrages i overvejelserne og omdannes til offentlige politikker. Endelig har inddragelse af civilsamfundet stor betydning for accepten og integrationen af innovationsaktiviteter og -politikker.

1.4 Inddragelsen af det organiserede civilsamfund sættes i centrum for det strategiske partnerskab mellem EU og Latinamerika. EØSU opfordrer til, at EU's samarbejdspolitik og den nye udgave af EurosociAL-programmet blandt sine prioriteter medtager en styrkelse af det organiserede civilsamfunds organisationer og af de instanser og organismer, som repræsenterer disse i de latinamerikanske regionalområder. EØSU mener desuden, at der bør skabes grobund for en biregional koordinationsmekanisme for civilsamfundets repræsentative organisationer i begge regioner, og at EØSU bør være en del af bestyrelsen for den kommende EU-LA-fond. Endvidere opfordrer EØSU til, at det organiserede civilsamfund inddrages i associeringsaftalerne mellem EU og Latinamerika gennem oprettelse af blandede rådgivende udvalg, og at der i disse aftaler indsættes særlige kapitler med et socialt, arbejdsmarkedsmæssigt og miljømæssigt indhold. Samtidig bør civilsamfundets deltagelse i det strategiske partnerskab mellem EU og Mexico institutionaliseres, og det organiserede civilsamfunds organisationer bør deltage i definitionen og udviklingen af EurosociAL-programmet og af EU's og Latinamerikas sociale samhørighedsfora.

1.5 Med hensyn til de associeringsaftaler og frihandelsaftaler, som EU i øjeblikket forhandler med regionerne og landene i Latinamerika, understreger EØSU, at overholdelsen af de grundlæggende menneskerettigheder og de sociale og arbejdsmæssige rettigheder skal ses som en nødvendig forudsætning for de europæiske institutioners underskrivelse af sådanne aftaler. Udvalget finder det nødvendigt, at der med det organiserede civilsamfunds deltagelse oprettes mekanismer til opfølgning på, evaluering af og høring om disse aftaler. EØSU opfordrer navnlig Kommissionen til at sikre, at disse principper inddrages i de igangværende forhandlinger om frihandelsaftaler med Colombia og Peru. Udvalget insisterer på, at der, således som lovet af den ansvarlige kommissær Karel de Gucht, gennemføres tilbundsgående politiske debatter i institutionerne, inden man påbegynder endsige ratificerer nogen som helst aftale. Desuden kræver EØSU at blive inddraget i disse debatter sammen med civilsamfundets repræsentative organisationer.

2. En positiv status over forbindelserne mellem EU og Latinamerika

2.1 Det sjette topmøde mellem stats- og regeringscheferne fra EU, Latinamerika og Caribien finder sted i et globalt, europæisk og latinamerikansk klima, der er meget forskelligt fra situationen for ti år siden, da man ved topmødet i Rio i 1999 lagde grunden til det strategiske partnerskab mellem EU og Latinamerika (1).

2.2 Forbindelserne mellem EU og Latinamerika går mere end 30 år tilbage til lanceringen af den parlamentariske dialog mellem Europa-Parlamentet og Det Latinamerikanske Parlament (Parlatino) i 70'erne, San José-processen i 1984 og dialogen mellem EU og Rio-gruppen. Selv om civilsamfundets organisationer godt kunne have ønsket, at disse forbindelser i højere grad var blevet udbygget, at en række associeringsaftaler var blevet underskrevet allerede for flere år tilbage, og at konklusionerne fra topmøderne i langt højere grad var blevet ført ud i livet, har samarbejdet dog ikke desto mindre bragt en lang række positive resultater med sig. I firserne var forbindelserne præget af behovet for fred og demokrati og kom til udtryk i Det Europæiske Fællesskabs store bidrag til fredsprocesserne i Mellemamerika. Senere satte EU skub i regionaliseringen og det biregionale strategiske partnerskab med et differentieret perspektiv for hver delregion samt forvaltning af de fælles udfordringer som følge af globaliseringen, f.eks. miljørisici, energispørgsmål, fødevaresikkerhed, migration og foranstaltninger til imødegåelse af den økonomiske og finansielle krise. På den biregionale dagsorden finder man nu også målsætningen om social samhørighed og om formidling af globale og regionale offentlige goder. Ligeledes har forbindelsen mellem de to regioner bidraget til at fremhæve den globale forvaltning gennem et forsvar for en effektiv multilateralisme. Som det fremgår af Kommissionens seneste meddelelse (2), er der blevet iværksat konkrete instrumenter, først og fremmest topmøderne. Desuden er der taget skridt til at oprette et net af associeringsaftaler, og der er allerede blevet underskrevet sådanne aftaler med Chile og Mexico. Desuden er der blevet indgået strategiske partnerskaber med Brasilien og Mexico. Til støtte for sektorpolitikkerne er der blevet oprettet instrumenter som EurosociAL-programmet, EurocLima og forskellige uddannelsesprogrammer. Desuden har man oprettet Den euro-latinamerikanske parlamentariske forsamling (EuroLat). EU er fortsat den største investor i regionen, den næststørste handelspartner og den vigtigste donor af udviklingsbistand.

2.3 Hvad civilsamfundet angår, er der blevet vævet et net af forbindelser med det organiserede civilsamfunds repræsentative organisationer i Latinamerikas delregioner. Der er blevet ydet et effektivt bidrag til en bedre koordination mellem de forskellige sektorer – virksomheder, fagforeninger og den tredje sektor – på begge kontinenter, og samarbejdet med de regionale parlamenter er blevet forbedret. EØSU har status som observatør i EuroLat, med hvem udvalget har underskrevet en samarbejdsprotokol, som også vores søsterinstitutioner i Latinamerika kan tiltræde. Inden for rammerne af det strategiske partnerskab mellem EU og Brasilien er der mellem EØSU og det brasilianske økonomiske og sociale udviklingsråd (CDES) blevet oprettet en rundbordsdialog. EØSU har på sin side bidraget til at styrke de organer, hvorigennem civilsamfundet deltager i de subregionale integrationsprocesser i Latinamerika. Desuden er der taget (endnu ikke tilfredsstillende) skridt til, at det organiserede civilsamfund kan deltage i forhandlingsprocesserne, i anerkendelsen af princippet om, at opfølgnings- og høringsmekanismer skal være en institutionel del af associeringsaftalerne, og af behovet for, at sådanne aftaler indeholder en social, beskæftigelsesmæssig og miljømæssig dimension.

3. Mod et kvalitativt spring fremad i det biregionale strategiske partnerskab

3.1 Det nye politiske klima karakteriseres i dag af den globale økonomiske krise, udfordringerne i forbindelse med miljøet, Asiens økonomiske fremgang, lammelsen af WTO-forhandlingerne, de stadig større migrationsstrømme, intensiveringen af alle aspekter af udviklingslandenes indbyrdes relationer og fremkomsten af nye internationale fora – G20, BRIC osv. I denne sammenhæng spiller udviklingslandene en stadig større rolle, som bør udvides til andre instanser såsom de internationale finansielle institutioner (3) og organisationerne i FN-systemet. Alt dette kræver, at der sker en opdatering af dagsordenen for forholdet mellem EU og Latinamerika, og at der etableres mere målrettede og funktionelle mekanismer til gennemførelse af konklusionerne fra topmøderne og alle områder af de bilaterale forbindelser.

3.2 Samtidig ser nye integrationsprojekter som f.eks. Unionen af Sydamerikanske Nationer (UNASUR) dagens lys i Latinamerika, og disse lægger større vægt på den politiske dimension, sikkerhed og forsvar, infrastrukturer og koordination af energi- og finanspolitikker. Desuden understreger det stigende behov for en international samarbejdspolitik relevansen af ikke-kommercielle spørgsmål – miljørisici, energi, fødevaresikkerhed og ernæringssikkerhed, migration, fattigdom og ulighed, international finansiel stabilitet – på den biregionale dagsorden. Dette har navnlig krisen sat fokus på.

3.3 EØSU mener, at den nye etape kræver en styrkelse af den politiske dialog og en fornyet dagsorden, som i lige så høj grad fokuserer på den gensidige afhængighed som på spørgsmål, der kræver mere og bedre international lovgivning, f.eks. miljø, migration, stigende ulighed, fred og sikkerhed. Dette bør omfatte udarbejdelse af fælles planer for at takle de sociale følger af den økonomiske og finansielle krise. Ligeledes er det nødvendigt at intensivere samarbejdet om klimaforandringerne og de negative følger heraf, ændringen af vores energimodel, forskning og udvikling samt global forvaltning. Samtidig er det fortsat nødvendigt at holde fast i det biregionale partnerskabs traditionelle mål, dvs. fremme af social samhørighed, regional integration, intensivering og tilpasning af samarbejdsprogrammerne og fornyet skub i indgåelsen af de associeringsaftaler, som er under udarbejdelse, og i forbindelse hermed indarbejdelse af fremgangsmåder, som i højere grad tager højde for skævhederne, og som bedre sikrer den sociale samhørighed. Selv om der er plads til forbedringer, er EØSU positivt stemt over for Kommissionens erklæring om, at den vil oprette en latinamerikansk investeringsfacilitet, som skal fremme den regionale integration og forbindelserne regionerne imellem samt udviklingen af sektorpolitikkerne, som endvidere skal styrke den sociale samhørighed i aftalerne – tillige med andre foranstaltninger af økonomisk og social karakter – og sætte fornyet skub i initiativer til at oprette samhørighedsfonde som den nugældende strukturelle konvergensfond FOCEM under Mercosur og den bebudede »Fondo de Cohesión dentro del Convenio de Unión Aduanera« (Samhørighedsfond under aftalen om en toldunion), som blev vedtaget af Centralamerika i 2007.

4. Større inddragelse af det organiserede civilsamfund i det strategiske partnerskabs mål og programmer

4.1 I overensstemmelse med erfaringerne fra den europæiske integration mener EØSU, at styrkelsen af det strategiske biregionale partnerskab og dets politiske, økonomiske og sociale målsætninger kræver, at det organiserede civilsamfunds inddrages på en langt mere målrettet, struktureret og effektiv måde i alle processens faser. Borgerdeltagelse er afgørende for at gøre forbindelserne mere åbne, alment kendte og gennemsigtige, således at de forskellige samfund får en større oplevelse af at blive inddraget i disse forbindelser, og sådan at man sikrer, at de foranstaltninger, man har vedtaget i fællesskab, bliver effektive. Forbindelserne mellem EU og Latinamerika opstod for mere end tre årtier siden ud af de bånd, der var blevet knyttet af politiske grupperinger og samfundsorganisationer. Det er derfor, at genoplivningen af den biregionale dialog ikke kun skal ske ved, at der sættes ny emner på dagsordenen, eller at denne gøres mere smidig og effektiv, men også ved at forskellige aktører og sektorer får mulighed for at deltage i dialogen.

4.2 For at sætte skub i og legitimere de regionale integrationsprocesser er det afgørende, at der gennem det organiserede civilsamfunds organisationer sker en bottom-up påvirkning. Ligeledes gør gennemførelsen af offentlige politikker for social samhørighed det nødvendigt at oprette og styrke deltagende samfundsinstitutioner. EØSU opfordrer Kommissionen til i forbindelse med ændringen af EurosociAL-programmet at overveje et program, som skal styrke det organiserede civilsamfunds organisationer og de instanser og organismer, som repræsenterer disse i regionalområderne.

4.3 EØSU er fuldt ud enigt i kravet om, at det biregionale strategiske partnerskab skal have et mere præcist og operationelt handlingsprogram, som kan overvåges og evalueres. For at være så effektiv som muligt skal bl.a. deltagelsen af de forskellige organer, som repræsenterer det organiserede civilsamfund i Latinamerika og EU, være så struktureret som muligt. Det gælder Mercosurs rådgivende økonomiske og sociale forum, SICA's rådgivende udvalg, de andinske rådgivende arbejdstager- og arbejdsgiverråd, den andinske rådgivende forsamling for oprindelige folk og det andinske forbrugerråd, andre organer, som måtte blive oprettet i Chile og Mexico, samt EØSU. Alle disse instanser kunne yde et positivt bidrag til udviklingen af politikker for f.eks. social samhørighed, klimaforandringerne, innovation, migration og anstændige arbejdsvilkår, som vedtages på topmødet og er en del af den biregionale dagsorden. Med dette for øje tilbyder EØSU sin hjælp til at skabe grobund for en biregional koordinationsmekanisme for civilsamfundets repræsentative organisationer i begge regioner, som kan videreformidle sådanne bidrag i perioderne mellem topmøderne.

4.4 EØSU glæder sig over den bebudede oprettelse af en EU-LAC-fond som forum for forberedelse, overvågning og i givet fald gennemførelse af topmødernes mandater. Efter EØSU's mening kan den rolle, som denne fond kan spille med hensyn til organisering og inddragelse af forskellige aktører, i denne sammenhæng være meget positiv. I sin egenskab af det mest repræsentative organ for det organiserede civilsamfund i Europa ønsker EØSU at være en del af bestyrelsen for den kommende EU-LAC-fond.

4.5 Således som det også er blevet krævet i forbindelse med alle tidligere topmøder bør civilsamfundets deltagelse imidlertid afspejle sig i associeringsaftalerne gennem oprettelse af blandede rådgivende udvalg inden for rammerne af disse, indlemmelse i disse aftaler af en social, beskæftigelsesmæssig og miljømæssig dimension samt inddragelse og høring af civilsamfundet i forbindelse med konsekvensanalyserne af aftalerne.

4.6 Ligeledes kræver EØSU, at der skabes mulighed for, at civilsamfundet kan deltage i det strategiske partnerskab mellem EU og Mexico, hvilket ville være i tråd med anerkendelsen af civilsamfundets deltagelse på begge sider i det strategiske partnerskab mellem EU og Brasilien, hvor der er etableret en rundbordsdialog mellem de organisationer, der repræsenterer civilsamfundet.

4.7 EØSU mener, at en effektiv inddragelse af det organiserede civilsamfund i det biregionale samarbejde kræver et uddybet samarbejde med Den euro-latinamerikanske parlamentariske forsamling. Med dette formål for øje vil EØSU udforme et effektivt system til kommunikation med denne parlamentariske forsamling, og i sin egenskab af observatør i EuroLat vil udvalget formidle civilsamfundsorganisationernes bidrag til de emner, som drøftes og aftales i denne institution. Oprettelsen af en biregional koordinationsmekanisme som nævnt i punkt 4.3 ville i høj grad bidrage hertil.

4.8 EØSU efterlyser i øvrigt, at erhvervs- og interesseorganisationer i højere grad deltager i udformningen og udviklingen af EurosociAL-programmets anden fase. Samtidig mener EØSU, at udvalget kunne bidrage mere effektivt til det sociale samhørighedsforum, hvis det var mere involveret i dets forberedelse og afvikling.

5. Socioøkonomiske aspekter af forbindelserne mellem EU og Latinamerika

5.1 Indvandringspolitikken i EU og Latinamerika

5.1.1 De stadig større strømme af indvandrere fra Latinamerika til Europa kræver, at den europæisk-latinamerikanske dialog om migration placeres blandt de centrale temaer på den biregionale dagsorden. På samme måde er det nødvendigt at indgå aftaler, som prioriterer udvikling af forebyggende migrationspolitikker, der indfører lovlige muligheder for indvandring, samt fremme af egnede integrationspolitikker. Indvandrernes grundlæggende rettigheder, navnlig deres arbejdsmæssige og sociale rettigheder, bør derfor sikres. Samtidig bør der fastlægges ordninger om anerkendelse af indvandrernes erhvervskvalifikationer. Det bør være lettere for vandrende arbejdstagere i Unionen at tage midlertidigt ophold og opnå familiesammenføring, og desuden bør der indgås aftaler til fremme af indvandrernes ret til politisk deltagelse. Der bør endvidere sikres gensidighed ved behandlingen af personer, der er indvandret fra EU til Latinamerika.

5.1.2 Hvad indvandrerstrømmene angår bør der, hvad enten der er tale om midlertidige indvandrere (udstationerede arbejdstagere) eller permanente indvandrere (traditionel emigration), udformes løsninger med henblik på at undgå, at arbejdstagere fra EU eller Latinamerika, som i forbindelse med tjenesteydelser eller virksomhedsinvestering er midlertidigt udstationeret i henholdsvis Latinamerika og EU, er nødt til at betale dobbelt for social sikring, dvs. både i oprindelseslandet og i det land, hvor de er beskæftiget. Dette dobbelte bidrag til social sikring kan undgås ved hjælp af bilaterale instrumenter, som kan sikre, at der er overensstemmelse mellem de anvendte lovgivninger.

5.1.3 Med hensyn til den mere traditionelle emigration er det absolut nødvendigt, at der lovgives om overførsel til udlandet af forskellige ydelser, herunder navnlig pensioner. Hvis både EU og Latinamerika anerkendte eller iværksatte sådanne mekanismer, der svarer til dem, der allerede findes på andre områder, ville det betyde en forbedring af de interinstitutionelle forbindelser, og det ville forbedre situationen for de vandrende arbejdstagere, som, når de havde tilendebragt deres arbejdskarriere, kunne vende tilbage til deres lande med den opsparede pension, frugten af deres arbejde og pensionsindbetalinger.

5.1.4 For at de vandrende arbejdstagere ikke skal se sig tvunget til kortvarige familiesammenføringer – med deraf følgende rykken op med rode fra oprindelseslandet – kan man påtænke anerkendelse af familieydelser i tilfælde, hvor en arbejdstager udfører sine arbejdsmæssige aktiviteter i ét land, og hans familie bor i et andet land. Dette ville gøre det muligt at flytte rettigheder i stedet for familier med deraf følgende fordele for alle parter. Som første skridt kunne vi således sørge for, at de samarbejdsaftaler mellem EU og Latinamerika, som allerede eksisterer, eller som er ved at blive forhandlet på plads, indeholder bestemmelser om social sikring, der ligner dem, der findes i Euro-Middelhavsaftalerne (4). Endelig og under hensyntagen til eksistensen af en latinamerikansk multilateral aftale om sociale sikringsordninger (5)og EU's forordning 883/2004 kan man undersøge muligheden for at koordinere disse to instrumenter, hvilket ville være til fordel for både ansatte og virksomheder. Dette ville være med til at forbedre de økonomiske og sociale forbindelser mellem EU og Latinamerika.

5.1.5 Efter EØSU's opfattelse er det særdeles vigtigt, at det kommende EurosociAL II-program har migrationsspørgsmålet mellem EU og Latinamerika som et af sine prioriterede indsatsområder. Ligeledes går udvalget ind for at følge Europa-Parlamentets forslag om at oprette et biregionalt observatorium for migration.

5.2 Social samhørighed

5.2.1 Det er EU's erfaring, at samhørighedspolitik ud over strukturfonde kræver et globalt og sammenhængende fokus, som integrerer en gruppe af politikker, lige fra makroøkonomisk stabilitet til bekæmpelse af forskelsbehandling. Samhørigheden afhænger hovedsageligt af de nationale politikker og ressourcer, hvorfor Latinamerika bør lægge større vægt på indenrigspolitikkerne, herunder skattepolitik, social sikring og aktive politikker til fremme af konkurrenceevne og anstændige arbejdsvilkår.

5.2.2 Fremme af den sociale samhørighed i de regionale integrationsprocesser medfører, at der bør træffes en række foranstaltninger. Disse spænder fra erkendelse af, at der findes skævheder mellem lande og regioner, til andre tiltag, herunder infrastruktur, samhørighedsfonde, harmonisering af lovgivningen, reguleringspolitikker, effektive ordninger til bilæggelse af tvister, politikker for harmonisering af arbejdsmarkedslovgivningen, fælles migrationsforvaltning, industripolitikker og støttepolitikker for produktionssektorerne. Ud over et udelukkende institutionelt fokus bør det biregionale partnerskab efter EØSU's mening fremskynde sektordialogerne og udarbejde en biregional handlingsplan, som fremmer integrationen og bidrager til en økonomisk og social konvergens i regionen takket være behandling af de interne skævheder mellem lande og regioner.

5.2.3 EØSU mener, at den kraftige tilskyndelse til demokratiske rammer for arbejdsmarkedsrelationerne, den øgede udbredelse af anstændige arbejdsvilkår, blotlæggelsen af undergrundsøkonomien, social beskyttelse, kollektive forhandlinger og den sociale dialog er afgørende betingelser for social samhørighed. EØSU opfordrer derfor til, at EuroSociAL II inddrager arbejdsmarkedets parter i evalueringen af de første erfaringer fra EuroSociaAL-programmet og i udformningen og forvaltningen af dets efterfølger.

5.2.4 EØSU anser det for vigtigt for den sociale samhørighed, at de oprindelige folks rettigheder anerkendes som foreskrevet i ILO's konvention nr. 169 af 1989 om oprindelige folk og stammefolk i selvstændige lande.

5.3 Associeringsaftaler

5.3.1 For både at få mest muligt ud af de igangværende forhandlinger om associeringsaftaler og bidrage til de biregionale målsætninger om social samhørighed, er det efter EØSU's opfattelse nødvendigt, at man i forbindelse med disse aftaler – som omfatter dybtgående økonomiske liberaliseringsprocesser – tager behørigt hensyn til de eksisterende skævheder mellem de berørte latinamerikanske delregioner og EU. Der bør i den forbindelse anvendes instrumenter såsom evaluering af bæredygtigheden (herunder det organiserede civilsamfunds stadige deltagelse i konsekvensanalyser), anerkendelse af princippet om særlig og differentieret behandling for de mindre udviklede lande, indførelse af undtagelser og overgangsperioder i de sektorer, hvor det måtte være nødvendigt, et differentieret fokus på udviklingssamarbejdet og en økonomisk indsprøjtning i form af konvergensmidlerne.

5.3.2 På den anden side anser EØSU det for vigtigt, at EU fortsat fastholder sin støtte til de regionale integrationsprocesser i Latinamerika. Udvalget mener, at både de flersidede forhandlinger, der er indledt med nogle lande, og de strategiske partnerskaber, der er oprettet med andre, bør kunne bidrage til at sikre regionale aftaler og styrke integrationsprocesserne. Hertil ville det være hensigtsmæssigt at anvende en strategi og nogle foranstaltninger som dem, der nævnes under punkt 5.2.2. Set med EØSU's øjne er dette et grundlæggende element i det biregionale strategiske partnerskab og en væsentlig betingelse for at gøre EU og Latinamerika til globale partnere i den multilaterale forvaltning.

5.3.3 EØSU opfordrer til, at bestemmelserne i associeringsaftalen mellem EU og Chile om civilsamfundets deltagelse udbygges og føres ud i livet. Der tilskyndes i den forbindelse til, at man hører EØSU og det chilenske civilsamfunds repræsentative organisationer. På samme måde anmoder EØSU Associeringsrådet EU-Mexico om, at der oprettes et blandet rådgivende udvalg, som kan følge og rådgive det organiserede civilsamfund inden for rammerne af aftalen.

5.4 Samarbejde

5.4.1 I de senere år er der i forbindelse med EU's udviklingssamarbejde blevet gjort en stor indsats for at tilpasse sig de ændringer, der er sket på udviklingsdagsordenen, herunder aspekter, der berører mellemindkomstlandene. Uden at det skal betyde, at EU skal holde op med primært at afsætte ressourcer til de lande i regionen, der har de laveste indkomster, mener EØSU alligevel, at samarbejdet med mellemindkomstlandene bør fortsætte, og at det bør orienteres mod strategiske mål som makroøkonomisk stabilitet og et stabilt finansielt system, styrkelse af den institutionelle kapacitet, effektivitet af de offentlige politikker, skattereformer, forbedret produktionskapacitet og investeringer i menneskelig kapital, innovation og støtte til de sociale aktører i deres egenskab af initiativtagere til institutionelle ændringer og lovændringer.

5.4.2 Hvis der skal indgås associeringsaftaler, kræver det en bedre tilpasning af samarbejdsprogrammerne, således at de støtter politikker for tilpasning af produktionsprocesserne og forbedring af konkurrenceevnen med særlig vægt på SMV'erne kapacitet, fremme af samhandlen og den fysiske forbindelse til markederne.

5.4.3 Samtidig bør handelskapaciteten styrkes, og der skal i højere grad vedtages fælles politikker inden for rammerne af de regionale integrationsprocesser for at fremme den sociale og territoriale samhørighed og mindske de interne skævheder. Det uddannelsesmæssige, videnskabelige og teknologiske samarbejde kan på sin side støtte tilpasningen af produktionsprocesserne og de nationale politikker for F+U+I, både gennem offentlige institutioner og gennem præmieordninger for den private sektor.

6. Innovation, tilpasning af produktionsprocesserne og udvikling

6.1 Med henblik på det sjette topmøde mellem EU, Latinamerika og Caribien besluttede regeringerne at koncentrere deres drøftelser om innovation. Innovation er en af de væsentligste, hvis ikke den væsentligste, drivkraft for udvikling. Den er afgørende, når der skal skabes grobund for langsigtede og vedvarende perioder med vækst og velfærd. Selv om industrien fortsat er central, når det gælder tekniske fremskridt, ser man nu innovation få større betydning i andre produktionssektorer såsom serviceydelser, landbrug, energi, og innovationen er derfor afgørende for en stigende produktivitet på mange andre felter.

6.2 Innovationen er også en afgørende faktor for to vigtige tendenser, som karakteriserer globaliseringen af økonomien, nemlig udvikling af en vidensøkonomi og overgangen til en bæredygtig økonomi. På disse områder er det en nødvendig betingelse, at der er en forbindelse mellem innovationens globale og lokale dimension.

6.3 EØSU vil foreslå sine søsterorganisationer i Latinamerika, at der på det sjette møde mellem de organiserede civilsamfund i EU og Latinamerika, fremsættes en erklæring om, hvor vigtig innovationen er for tilpasningen af produktionsprocesserne, udviklingen og den sociale samhørighed, samt om de forskellige aspekter af den sociale dimension, som innovationen bringer med sig. Dette er særlig relevant for de biregionale forbindelser i en tid, hvor målet med disse forbindelser er at skabe et »net« af associeringsaftaler, inklusive frihandelsområder. De ambitiøse mål for den økonomiske liberalisering, som findes i disse aftaler, der betragtes som værende af typen »WTO plus«, fordi de går længere end forhandlingerne i WTO-regi, kan medføre store udgifter til justeringer, som bør håndteres gennem aktive politikker til tilpasning og modernisering af produktionen og forbedring af konkurrenceevnen, hvor etableringen af nationale systemer til forskning, innovation og udvikling bør spille en fremtrædende rolle.

6.4 Et særligt relevant aspekt er overførsel af teknologi på grund af den nøglerolle, teknologien spiller i innovationsprocesserne. Associeringsaftalernes høje krav for så vidt angår beskyttelse af intellektuel ejendomsret kan være et incitament til eller være med til at sikre teknologioverførsel fra de europæiske investorer, men med tiden vil de, som anført af nogle af regeringerne i regionen, komme til at udgøre en væsentlig barriere for udvikling eller overførsel af teknologi og innovation. På den baggrund er det særlig vigtigt, at disse aftaler er mere fleksible og indeholder bestemmelser, som anerkender, at der på dette område findes store skævheder mellem de to regioner. Derfor bør de som nævnt omfatte EU's udviklingssamarbejde.

6.5 EU råder allerede over en lang række instrumenter til samarbejde om F+U+I med Latinamerika. Særligt skal nævnes dem, der er indeholdt i det 7. rammeprogram, og de teknologiske samarbejdsaftaler, der er indgået med de relativt mest udviklede lande i regionen, i form af f.eks. stipendieordninger og biregionalt akademisk samarbejde (Alban, ALFA), samt de programmer, som forvaltes af Kommissionens generaldirektorat for uddannelse. Imidlertid findes der indtil videre ikke nogen integreret strategi, som samler alle disse instrumenter og knytter forbindelse til det biregionale partnerskabs målsætninger. Det er i høj grad nødvendigt at overvinde den nuværende spredning af instrumenterne, især inden for Kommissionen, og sikre, at disse bidrager til styrkelsen af landenes F+U+I-kapacitet. I den forbindelse er det på sin plads at minde om, hvor vigtigt det er at skabe et fælles område for højere uddannelse og forskning EU-LAC som en del af det biregionale »strategiske partnerskab«, og at opstille en dagsorden for innovation og udvikling i begge regioner. Det uddannelsesmæssige, videnskabelige og teknologiske samarbejde kan støtte tilpasningen af produktionsprocesserne og de nationale politikker for F+U+I.

6.6 Innovation berører også mange andre områder, der har stor betydning for det biregionale partnerskab. Det gælder eksempelvis forbedringen af befolkningens levestandard og -kvalitet på grund af innovationens konsekvenser i form af f.eks. produktivitetsstigninger i fødevareproduktionen, og den bidrager på den måde til, at der er tilstrækkelige mængder af fødevarer. Det gælder også anvendelsen af innovative metoder, teknikker, produkter og tjenesteydelser på f.eks. sundhedsområdet og uddannelsesområdet og inden for den sociale sikring. Således lettes adgangen for visse dele af befolkningen til sådanne ydelser, og man undgår forskelsbehandling som den, der sker ved anvendelsen af informations- og kommunikationsteknologier. Omvendt er nye teknologier til fremstilling af vedvarende energi, forbedring af energieffektiviteten og nedbringelse af forureningen fra fossile brændstoffer samt teknologier, der er med til at løse problemerne med adgang til drikkevand og ørkendannelse, andre eksempler på, hvor vigtig innovationen er for borgernes livskvalitet.

6.7 Der er enighed om, at de tre søjler, som innovation bygger på, er viden, institutioner og virksomheder. Følgelig er hovedrolleindehaverne i innovationsprocessen i store træk universiteterne, de offentlige institutioner og produktionscentrene. Innovation kan imidlertid komme fra forskellige typer af viden: videnskabelig, teknologisk, nedarvet eller akkumuleret viden (f.eks. lokale som kender planternes egenskaber eller faglærte arbejdere i en virksomhed). På samme måde henviser man, når man taler om institutioner (forskellige fra dem, der er på markedet), til agenturer og andre offentlige institutioner, men også andre former for institutioner er vigtige for fremme af innovationen. Det gælder f.eks. de institutioner, som fastlægger vilkårene på arbejdsmarkedet. Endelig har innovation ikke kun noget med produktionssektoren og virksomhederne at gøre, men også med den sociale sektor (sundhed, uddannelse, boliger, forsvar, retsvæsen, sikkerhed) og miljøområdet (vand, jord, biodiversitet, skovrydning osv.).

6.8 Inden for teoretisk analyse anerkendes behovet for at planlægge innovation ud fra et socialt helhedssyn, idet den ses som en systemisk helhed, der berører samfundet som helhed på tværs af alle sektorer, og som derfor går på tværs og involverer en hel række aspekter, fra rent videnskabelige og teknologiske forhold til samfundsmæssige og institutionelle forhold. Fra 1990'erne begyndte man således at inddrage de socio-kulturelle og organisatoriske aspekter af innovationsfænomenet, som der indtil da ikke var blevet taget særlig hensyn til. I et historisk perspektiv går teknologisk innovation hånd i hånd med social innovation eller den sociale dimension af innovationen og omvendt. Forbindelsen mellem social innovation og økonomisk udvikling synes åbenbar, hvorfor den sociale dimension af innovationen kan ses som afgørende, navnlig i sammenhænge med spirende strukturel udvikling.

6.9 Et andet væsentligt karaktertræk ved innovationen er dens evne til at skabe social sammenhængskraft gennem opbygning af sociale forbindelser mellem personer, grupper, fællesskaber og institutioner på grundlag af en grundlæggende konsensus (det fælles bedste, fælles interesser, fælles skæbne osv.). Dette er alle sammen forbindelser, der kan skabe sociale forhold, som er gunstige for indførelse, integration og spredning af innovation.

6.10 Man bør på den anden side ikke glemme, at eksistensen af sociale barrierer, såsom fattigdom, udgør en objektiv bremse for innovationsprocessen. For det første fordi de skaber begrænsninger for produktionsstigninger som følge af innovation, på grund af manglen på betalingsdygtig efterspørgsel. For det andet fordi der mangler menneskelig kapital, som kan fremme og udbygge innovationsprocesserne.

6.11 I tillæg til ovenstående er innovation resultatet af en kompleks række af forbindelser mellem aktører, som producerer, distribuerer og anvender forskellige former for viden. Innovationen kræver ofte – for eksempel i industri- og udviklingsklynger – en stærk regional og lokal dynamik, som er umulig at opnå uden deltagelse fra civilsamfundets organisationer. Innovationen indebærer en gennemgribende kulturel ændring, hvor den sættes i centrum for de økonomiske og sociale strategier. For så vidt angår virksomhederne kræver innovation dyre, langsigtede investeringer. Dette forudsætter social accept af ændringerne og arbejdsmarkedsrelationer baseret på forhandling og konsensus. Derudover er der behov for en politik for uddannelse af menneskelig kapital til alle tider og på alle niveauer, bl.a. ved hjælp af erhvervsuddannelse og livslang læring.

6.12 På baggrund af ovenstående kan man drage følgende konklusion: innovationens sociale dimension har stor betydning. For at undgå den risiko, som følger af et teknokratisk fokus på innovationen, er det vigtigt at fremhæve betydningen af borgerinddragelse og institutionelle rammer, som tilskynder til og muliggør innovationen. Dette er særlig relevant for EØSU, som kræver reel deltagelse af de sociale aktører og deres repræsentative organer i de forslag, som har med menneskelig kapital at gøre, og som generelt har at gøre med indlemmelsen af det sociale område i handlingsplanen for innovation, som skal udarbejdes på topmødet.

Bruxelles, den 17. februar 2010 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) De topmøder, der indtil nu er blevet afholdt, har fundet sted i Rio de Janeiro i 1999, Madrid i 2002, Mexico i 2004, Wien i 2006 og Lima i 2008.

(2) Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet: »"Den Europæiske Union og Latinamerika: et partnerskab mellem globale aktører«, KOM(2009) 495, s. 3.

(3) Jf. i denne sammenhæng EØSU's henstillinger i udvalgets »Program for Europa«: »EU skal arbejde for, at udviklingslandene får øget indflydelse i internationale institutioner især inden for IMF og Verdensbanken« (18.3).

(4) Rådets og Kommissionens afgørelse af 24. januar 2000 om indgåelse af Euro-Middelhavsaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Kongeriget Marokko på den anden side (2000/204/EF, EKSF) – EFT L 70 af 18.3.2000, s. 1 – jf. mere konkret artikel 64 til 68.

(5) http://www.oiss.org/IMG/pdf/Convenio_2007_esp.pdf.