Nr. C 102/24 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
tidspunkt for kodificeringen, hvilket forklarer det fore- passer direktivet til de tekniske fremskridt, og desuden 
liggende forslag, eftersom Kommissionen hvert år til- står lige foran at skulle vedtage en sjette ændring. 
Bryssel, den 27. februar 1991. 
Fran9ois STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om Den økonomiske og monetære Union 
(91/C 102/10) 
Det økonomiske og sociale Udvalg besluttede den 19. november 1990 at udarbejde en 
tillægsudtalelse om Den økonomiske og monetære Union i Det europæiske Fællesskab. 
Udtalelsen supplerer dels udtalelsen af 9. oktober 1989 (EFT nr. C 329 af 30. december 1989) 
om rapporten om en økonomisk og monetær Union i Det europæiske Fællesskab (Delors-
rapporten), dels udtalelsen af 16. november 1989 om Rådets beslutning om konvergens og 
Rådets afgørelse om samarbejdet mellem centralbankerne i medlemsstaterne (EFT nr. C 56 
af 7. marts 1990). 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for økonomiske, finansielle og monetære 
spørgsmål, der udpegede Klaus Meyer-Horn til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 
12. februar 1991. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på den 284. plenarforsamling, den 27.-28. februar 
1991, med stort flertal (6 undlod at stemme) følgende udtalelse. 
1. Sammendrag 
1.1. De forslag, der er forelagt regeringskonferencen 
om Den økonomiske og monetære Union og udvikling­
en siden forelæggelsen af Delors-rapporten giver anled­
ning til efterfølgende: 
— generelle bemærkninger (2. afsnit), 
— bemærkninger vedrørende valutapolitikken (3. af­
snit), 
— bemærkninger til den økonomiske politik og bud­
getpolitikken (4. afsnit), 
— bemærkninger til anden etape og til overgangsbe­
stemmelserne for den fælles valuta i tredje etape 
(5. afsnit). 
1.2. De vigtigste forslag of henstillinger i denne til­
lægsudtalelse 1.2.1. I alle tolv EF-lande indføres ecuen som fælles 
valuta efter indledningen af tredje etape (punkt 5.6.2 
— 5.6.4). ECU, der først er blevet »hærdet« (punkt 
5.3.4), defineres på indførelsesdagen af Eurofed ved 
hjælp af den da gyldige vekselkurs i forhold til blokken 
af stabile valutaer (punkt 5.6.1 — 5.6.4). 
1.2.2. Alle medlemslande skal deltage i Det europ­
æiske Centralbanksystem (Eurofed), som så har ansva­
ret for ecu-pengemængden og den fælles valutapolitik, 
lige som de også skal deltage i koordineringen af den 
økonomiske politik og budgetpolitikken (punkt 5.6.6 
— 5.6.7). Sådan som det været tilfældet siden 1979 
med valutakursmekanismen (punkt 5.2.4), kan der dog 
fastsættes undtagelsesordninger i begyndelsen af tredje 
etape for de medlemslande, der ikke har opnået en 
tilstrækkelig grad af konvergens, så de stadig kan ændre 
18. 4. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 102/25 
vekselkursforholdet mellem deres nationale valuta og 
ECU. 
1.2.3. Det bifaldes, at en europæisk centralbank dels 
får status som en uafhængig institution, dels får pligt 
til at aflægge beretning; dette aspekt udbygges, idet 
Europa-Parlamentet samt Det økonomiske og sociale 
Udvalg skal udtale sig om dens årsberetning (punkt 
3.4.4). Man bør undersøge, om der under Det europæi­
ske Centralbanksystem bør oprettes et råd i lighed med 
Centralbankrådet under Den nederlandske Bank, der 
har vist sig værdifuldt (punkt 3.4.5). 
1.2.4. Inden for rammerne af retningslinjer, som 
Rådet af økonomi- og finansministre (ØKOFIN-Rådet) 
fastlægger for den langsigtede fælles valutakurspolitik 
i forhold til tredjelandsvalutaer (punkt 3.6.2), bør Den 
europæiske Centralbank have kompetence til at fast­
lægge den daglige interventionspolitik på valuta­
markederne. 
1.2.5. Med henblik på at uddybe det økonomisk­
politiske samarbejde bør ØKOFIN-Rådets (og i den 
forbindelse altså også EF-Kommissionens) rolle styrkes. 
ØKOFIN-Rådet kunne være det modstykke til Eurofed, 
som er nødvendigt af hensyn til paralleliteten mellem 
den økonomiske og den monetære side af unionen 
(punkt 4.1.3). 
1.2.6. For at de medlemslande, der er svagt stillede 
i strukturel henseende, hurtigere kan indhente deres 
efterslæb i den tilstræbte konvergens, skal EF støtte 
deres egne reformprogrammer og tage højde for disse 
under udarbejdelsen af de fælles økonomisk-politiske 
retningslinjer (punkt 4.2.3). 
1.2.7. For at opnå en bedre konvergens og en bred 
økonomisk-politisk meningsdannelse samt offentlighe­
dens støtte bør Det økonomiske og sociale Udvalg 
høres i forbindelse med udarbejdelsen af de økonomisk­
politiske retningslinjer samt den multilaterale overvåg­
ning, herunder navnlig i forbindelse med landerappor­
terne (punkter 4.3.3 og 4.3.4). 
1.2.8. Den multilaterale overvågning af den økono­
miske politik og, budgetpolitikken bør også omfatte 
udviklingen på de finansielle markeder og relationerne 
med kapitalmarkederne uden for EF (punkt 4.3.5). EF 
bør ikke alene overvåge finansieringen af budgetunder­
skuddene, men også udvikle en passende budgetpolitisk 
linje for EF som helhed (punkt 4.6). 
1.2.9. Der er i udtalelsen lagt særlig vægt på, at man 
under gennemførelsen af Den økonomiske og monetære 
Union bør undgå et Europa i to tempi. Det vil bidrage 
hertil, hvis ecuen indføres samtidig i alle tolv medlem­
slande i tredje etape. Også det europæiske økonomiske område, som man i fællesskab med landene af Den 
europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA) har pla­
ner om at oprette, og endog de østeuropæiske lande, 
vil kunne nyde godt af en ECU, der udvikler sig til en 
europæisk centralvaluta og er anerkendt i hele Europa. 
2. Generelle bemærkninger 
2.1. Der blev i 1990 gjort store fremskridt, hvad 
angår forberedelsen af en økonomisk og monetær 
union: 
2.1.1. Første etape indledtes den 1. juli 1990; anden 
etape skal indledes den 1. januar 1994, hvis betingelser­
ne herfor er opfyldt; hvornår tredje etape indledes, 
træffes der beslutning om inden 1997. 
2.1.2. Kapitalbevægelserne blev liberaliseret pr. 1. 
Juli 1990, til dels endda før, og der blev indført multila­
teral overvågning af den økonomiske udviklings kon­
vergens. 
2.1.3. Flere valutaer er blevet optaget i Det europæi­
ske monetære Systems valutakursmekanisme, nemlig 
pesetaen den 19. juni 1989 og det britiske pund den 
8. oktober 1990, begge i første omgang med en udsv­
ingsmargen på 6 %. For lirens vedkommende blev denne 
margen den 7. januar 1990 reduceret til 2,25 %. 
2.1.4. EF's monetære Udvalg forelagde i en rapport 
af 23. juli 1990 retningslinjer for forberedelsen af rege­
ringskonferencen . 
2.1.5. Centralbankchefkomiteen under forsæde af 
Karl-Otto Pohl forelagde den 27. november 1990 et 
udkast — forsynet med indledning og kommentar — 
til vedtægter for Det europæiske Centralbanksystem, 
Euro fed. 
2.1.6. EF-Kommissionen forelagde den 21. august 
1990 en rapport (Dok. ØSU nr. 1659/90 endelig udg.) 
om en økonomisk og monetær unions mål, principper, 
konsekvenser og institutionelle aspekter; den forelagde 
desuden i oktober 1990 en omfattende rapport om 
fordele og omkostninger ved en økonomisk og monetær 
union (»Et marked, én valuta«) og i december udkast 
til ændring af EØF-Traktaten. 
2.1.7. Den regeringskonference om Den økonomiske 
og monetære Union, som stats- og regeringscheferne 
indkaldte til i oktober 1990, indledte sine drøftelser 
den 14. december 1990, dvs. samtidig med en anden 
regeringskonference, der drejer sig om EF's politiske 
dimension. I forbindelse med regeringskonferencen om 
Den økonomiske og monetære Union blev der forelagt 
nye forslag om en fælles europæisk valuta, »den hårde 
Nr. C 102/26 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
ECU« fra Storbritanniens side den 8. januar 1991 og 
fra Spaniens side den 24. januar 1991. 
2.2. Det økonomiske og sociale Udvalg glæder sig 
over disse fremskridt. Men fremskridtene kan ikke skju­
le, at der på en række punkter stadig er kraftig mod­
stand og store uklarheder at overvinde, jf. punkt 2.2.1 
til 2.2.6. 
2.2.1. Foreløbig er der tilsyneladende ikke overalt 
politisk vilje til at underordne den økonomiske politik, 
socialpolitikken og ikke mindst budgetpolitikken under 
de krav, som fælles økonomisk-politiske retningslinjer 
og en stabilitetsfremmende fælles pengepolitik vil stille, 
idet dette i flere lande betragtes som suverænitetsafgi­
velse. Efter nogle medlemslandes mening går denne 
mere vidtrækkende konvergens ud over den grad af EF-
beføjelser, der tegner sig på regeringskonferencen om 
den politiske union. 
2.2.2. Der er stadig store forskelle på inflationstak-
terne, navnlig mellem de valutaer, der allerede længe 
har deltaget i EMS'ens valutakursmekanisme med snæ­
ver margen, og de øvrige. (Inflationstakten pr. oktober 
1990: DK: 2,7%; NL: 2,9%; D: 3,3%; IRL: 3,5%; 
F:3,8%; L: 4,2%; B: 4,3%; I: 6,8%; E: 7,1%; GB: 
10,0%; P: 14,4% og GR: 22,3%). 
2.2.3. Der er stadig nogle medlemsstater, der via 
centralbanklån finansierer deres budgetunderskud, hvil­
ket hænger sammen med uløste nationaløkonomiske 
fordelingsproblemer. 
2.2.4. Der er delvise forbehold over for traktatmæs­
sig forankring af stabil pengeværdi som den eneste 
hovedmålsætning for et europæisk centralbanksystems 
valutapolitik. Helt generelt stiller man i nogle medlem­
slande det spørgsmål, om en for tolv lande fælles valuta­
politik, der sigter på stabil pengeværdi, overhovedet er 
mulig, så længe der ikke er ført bevis for, at de tolv 
landes økonomiske politik kan underordnes fælles ret­
ningslinjer, og at de foranstaltninger, man på nationalt 
plan finder nødvendige til bekæmpelse af arbejdsløshed, 
strukturelle problemer og regional uligevægt, lader sig 
forene med det fælles mål: stabil pengeværdi. 
2.2.5. I nogle medlemsstater giver en europæisk cen­
tralbanks — ligeledes traktatligt sikrede — uafhængig­
hed anledning til betænkeligheder; i andre medlemssta­
ter sætter man spørgsmålstegn ved, om en sådan uaf­
hængighed lader sig forene med en europæisk central­
banks demokratiske ansvar over for Ministerrådet og 
Europa-Parlamentet. 2.2.6. Endelig er det uklart, om den fælles valuta­
kurspolitik i en monetær union fastlægges af Minister­
rådet efter rådslagning med Eurofed, eller den fastlæg­
ges af Eurofed alene. 
2.3. Denne modstand og disse uklarheder er så godt 
som ukendte for den brede offentlighed i de fleste af 
medlemsstaterne. Diskussionen om Den økonomiske 
og monetære Union er ofte forenklet og drejer sig 
i mange tilfælde kun om tidsfrister og institutionelle 
foranstaltninger. Så vidtrækkende de forestående afgø­
relser er, synes det påkrævet, at både de parlamentari­
ske gremier og erhvervs- og samfundslivets organisatio­
ner samt arbejdsmarkedsparterne, der ikke mindst er 
repræsenteret i Det økonomiske og sociale Udvalg, 
tidligt inddrages i diskussionen, hvorfor ØSU bør høres. 
2.3.1. Kommissionens rapport om omkostninger og 
fordele ved en monetær union er ikke en lekture, der 
let vil kunne overbevise befolkningen. Fordelene ved en 
monetær union ligger ikke bare i, at transaktionsom­
kostningerne falder bort, og kursrisiciene elimineres; 
det er mindst lige så vigtigt — om end det er størrelser, 
der vanskeligt lader sig måle — at det så vil være lettere 
at sammenligne priserne i hele Fællesskabet, og at med­
lemsstaternes økonomiske og politiske samhørighed vil 
komme til udtryk i den fælles valuta. Det er ligeledes 
vanskeligt at vurdere værdien af, at en europæisk valuta 
vil få en international rolle som en af verdens vigtige 
valutaer ved siden af US $ og yen. (jf. punkt 5.6.5). På 
det monetære område er EF's betydning hidtil ikke 
kommet til udtryk. Cirka 60 % af verdens valutareserver 
ligger i US $, mindre end en fjerdedel i DM og £. Den 
amerikanske økonomi har store fordele af, at den ikke 
blot kan fakturere i US $ inden for USA, men kan købe 
og sælge i samme valuta i store dele af verden. I Europa 
kan derimod ikke engang Airbus-flyet, som flere lande 
i fællesskab har udviklet og fremstillet, sælges i en 
europæisk valuta. 
2.3.2. Men over for fordelene ved Den monetære 
Union står en række ulemper, som den omtalte rapport 
fra Kommissionen ikke redegør for med tilstrækkelig 
klarhed. Det er de færreste borgere og arbejdstagere, ja 
ikke engang alle politikere og virksomhedsindehavere, 
der er klar over disse ulemper. Det drejer sig navnlig 
om, at man må undlade at bruge kursændringer som 
justeringsmiddel i den økonomiske politik; at man må 
opgive at føre en national pengepolitik med tilhørende 
rente-og minimumsreservepolitik, og desuden om den 
for nogle lande smertelige omstilling af finanspolitik­
ken, der bliver nødvendig for i fremtiden at undgå for 
store budgetunderskud, som må dækkes med kreditter 
fra centralbankerne. 
2.3.3. Kendskabet til konsekvenserne af en økono­
misk og monetær union bør undbredes, og både på 
18. 4. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 102/27 
regeringskonferencen og i offentligheden bør de overve­
jes nærmere. I de forslag, der skal træffes afgørelse om 
på regeringskonferencen, gøres der ikke tilstrækkelig 
klart rede for de krav, som en fælles valutapolitik, der 
sigter på stabil pengeværdi, stiller til den økonomiske 
politik, budgetpolitikken og socialpolitikken. Som eks­
empel kan nævnes, at der så i alle landene må føres en 
produktivitetsfremmende lønpolitik, og at socialpolitik­
ken ikke længere må finansieres via en inflationsskaben-
de forøgelse af pengemængden, med andre ord ved 
hjælp af centralbanklån til dækning af offentlige bud­
getunderskud. Nogle af disse aspekter behandles i 
nedenstående bemærkninger (afsnit III og IV). 
2.4. Under forbehold af bemærkningerne til nogle 
aspekter af valutapolitikken, den økonomiske politik og 
budgetpolitikken tilslutter Det økonomiske og sociale 
Udvalg sig principielt den nu afstukne vej mod Den 
økonomiske og monetære Union, som blev skitseret i 
Delors-rapporten, og som senere er blevet beskrevet 
nærmere. 
2.4.1. ØSU siger ja til Den økonomiske og monetære 
Union, fordi den udgør en konsekvent og logisk fortsæt­
telse af den europæiske integration, som med det indre 
markeds gennemførelse fra 1992 åbner mulighed for en 
sammenvoksning af de nationale økonomier, der kan 
tjene som eksempel for hele Europa. Det må dog kræ­
ves, at EF-Kommissionen usminket og entydigt påpeger 
de begrænsninger, som Den økonomiske og monetære 
Union indebærer for den økonomiske politik og ikke 
mindst socialpolitikken. 
2.4.2. Hvis en økonomisk og monetær union — bl.a. 
af politiske årsager — skal iværksættes snart, dvs. før 
år 2000, så må der dog for nogle landes vedkommende 
indføres en overgangsordning ved indledningen af tredje 
etape. Denne ordning kunne først og fremmest gå ud 
på, at det ikke straks bliver alle tolv valutaer, men kun 
en kerne af de mest stabile, der bindes til hinanden med 
uigenkaldeligt fastlagte kurser. På samme måde kan 
nogle valutaer, der stadig er afhængige af valutakursæn­
dringer, efter indledningen af tredje etape i tur og orden 
tilslutte sig den »fuldstændige« monetære union. 
3. Bemærkninger vedrørende valutapolitikken 
3.1. Fordelene ved en monetær union — herunder 
den fulde prismæssige transparens og bortfaldet af 
transaktionsomkostninger — viser sig fuldt ud, når der 
ikke blot bliver tale om, at kurserne på de involverede 
valutaer lægges definitivt fast i forhold til hinanden, 
men at der til sidst indføres en fælleseuropæisk valuta 
i stedet for dem. Der er faktisk en række vigtige økono­
miske og politiske årsager, der taler for et sådant skridt. 
Af politiske grunde kan man ikke bruge nogen med­
lemsstats nuværende valuta som fælles og eneste euro­pæiske valuta. Derfor bilfaldes Kommissionens forslag 
om at ændre EØF-Traktaten ved at indføje bestemmel­
ser om, at der til sidst indføres en fælles valuta i 
Fællesskabet. Under punkt 5.6 anstilles der overvejelser 
over gradvis indførelse af denne valuta. 
3.2. En fuldstændig monetær union som den, der 
ifølge planerne skal gennemføres i tredje etape, forud­
sætter fælles penge-og kreditpolitik. I et valutamæssigt 
fællesskab er »subsidiaritet« i form af en delvis national 
pengepolitik ikke mulig. Derfor anbefales det at indføre 
et europæisk Centralbanksystem, Eurofed, stemmende 
med de konkrete forslag, Centralbankchefkomiteen har 
fremsat. Eurofed skal oprettes ved begyndelsen af anden 
etape og skal fra påbegyndelsen af tredje etape alene 
have det fulde ansvar for pengepolitikken og kontrollen 
med den europæiske pengemængde. 
33. Målsætningerne for den fælles europæiske pen­
gepolitik må fastlægges i EØF-Traktaten, og samme­
steds må det fastslås, at Eurofed har ansvaret for denne 
politik. 
3.3.1. Den monetære Union må fornuftigvis bygge 
på det, der har gjort Det europæiske monetære System 
(EMS'en) til en succes, nemlig en zone med relativt 
stabil pengeværdi, og som samtidig har gjort Fællesska­
bet attraktivt. Derfor støttes forslagene fra EF-Kommis­
sionen, fra Det monetære Udvalgt og fra Centralbank­
chefkomiteen om at forankre prissatbilitet som et højt 
prioriteret mål for Eurofed i EØF-Traktatens nye artikel 
3 G bis. Det hyppigt misforståede begreb prisstabilitet 
(eller rigtigere: prisniveaustabilitet) eller stabil penge­
værdi kan samtidig præciseres i EØF-Traktatens nye 
artikel 106 A, stk, 1, f.eks. ved at sige, at købekraften 
ikke må forringes år for år af en inflationsskabende 
forøgelse af pengemængden. 
3.3.2. Samtidig må det slås fast, at Eurofed skal 
støtte den økonomiske politik i overensstemmelse med 
de fælles retningslinjer, der er besluttet for hele Fælles­
skabet (jf. punkt 4.2), for så vidt det ikke går ud over 
pengeværdistabiliteten. Eurofed skal således ikke være 
forpligtet til at løse konflikterne mellem økonomisk­
politiske målsætninger på bekostning af pengeværdista­
biliteten. 
3.3.3. Endelig må det i overensstemmelse med de 
under punkt 3.3.1 nævnte forslag fastslås i EØF-Trakta­
tens nye artiker 3 G bis og 106 A, at Eurofed ikke må 
tvinges til at finansiere offentlige budgetunderskud ved 
hjælp af centralbanklån. Det hindrer ikke, at Eurofed 
som led i sin open-market- og likviditetspolitik involve­
rer si i offentlige lånetransaktioner. 
3.3.4. Ligeledes må Eurofed's planlagte eneansvar 
for valutapolitkken præcises. Det er nødvendigt, fordi 
Nr. C 102/28 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
centralbanken i de fleste EF-lande ikke har e,t sådant 
eneansvar, og man der betragter en ændring af dette 
forhold som en drastisk og problematisk omstilling. 
3.4. Det bør fastsættes udtrykkeligt i Traktaten, at 
den europæiske Centralbank har status som en uafhæn­
gig institution, der er underlagt en ufravigelig hørings-
og rapporteringspligt. 
3.4.1. Erfaringen viser, at det kun kan lade sig gøre 
at gennemføre den ønskede skring af pengeværdistabili­
teten, hvis Eurofed er uafhængigt af politiske instrukser 
både fra de nationale regeringer of fra EF-gremier. 
Uafhængigheden må sikres institutionelt, funktionelt 
og personligt. Det imødekommer kravet om personlig 
uafhængighed, at de administrerende direktører ifølge 
forslaget til EØF-Traktatens nye artikel 107, stk. 3, skal 
udnævnes af Det europæiske Råd — efter høring af 
Europa-Parlamentet — for en embedsperiode på 8 år. 
Det ville ikke stride mod den personlige uafhængighed, 
om det blev udelukket, at et medlem af direktionen kan 
genudnævnes til en ny 8-årig embedsperiode, og med 
en sådan bestemmelse ville der på den anden side være 
bedre muligheder for, at der med tiden også kunne 
udnævnes direktionsmedlemmer fra de medlemsstater, 
som ikke får nogen repræsentant i direktionen i den 
første eller anden embedsperiode. Også ved rekrutterin­
gen af Den europæiske Centralbanks ledende med­
arbejdere og øvrige personale bør der tages passende 
hensyn til, at alle medlemsstater repræsenteres. 
3.4.2. Eftersom man ønsker, at de enkelte nationale 
centralbanker skal indgå i Eurofed's føderale opbyg­
ning, ville Eurofed's uafhængighed i øvrigt kun være 
sikret, hvis også de havde en lignende uafhænging status 
som beskrevet i EØF-Traktatens nye artikel 106 A, 
stk. 2. At de nationale centralbanker er uafhængige, er 
også en forudsætning for den planlagte afstemningspro­
cedure i Eurofed-Rådet (se 3.8.1). Ved afstemningerne 
her skal nemlig de nationalt udnævnte centralbankche­
fer hver have én stemme, ligesom de administrerende 
direktører, der udnævnes af Det europæiske Råd. 
3.4.3. Bifaldes det, at der oprettes et uafhængigt eu­
ropæisk Centralbanksystem, som ikke er bundet af 
politiske instruktioner, er det nødvendigt at præcisere 
proceduren for dets rapporteringspligt over for Det 
europæiske Råd og Europa-Parlamentet. Navnlig må 
det fastlægges i Traktaten, at repræsentanter for EF-
Kommissionen og for Det europæiske Råd deltager — 
uden stemmeret — i møderne i Eurofed-Rådet, som 
bestemmer over den europæiske valutapolitik. 
3.4.4. Den rapporteringspligt, der er omtalt i EØF-
Traktatens nye artikel 109. stk. 5, og foreslået af Cen­
tralbankchefkomiteen og EF-Kommissionen, støttes. Bestemmelsen i EØF-Traktatens nye artikel 109, stk. 6, 
om en årlig debat i Europa-Parlamentet om den økono­
miske og monetære politik på grundlag af Eurofed's 
årsrapport og med deltagelse af Eurofed's formand, 
hilses velkommen. Det monetære Udvalgs forslag om 
desuden regelmæssigt at orientere offentligheden om 
»de store linjer i Eurofed's politik« må præciseres yderli­
gere. Det ville være et bidrag hertil, om EF's økonomi­
ske og sociale Udvalg i lighed med Europa-Parlamentet 
fik lejlighed til at drøfte Eurofed's årsberetning med 
deltagelse af dettes formand. 
3.4.5. Det økonomiske og sociale Råd i Nederlande­
ne (SER) gør opmærksom på, at det Centralbankråd, 
der er knyttet til Den nederlandske Bank, har vist sig 
værdifuldt. Rådet er udnævnt af regeringen, og via det 
kan der foretages høring — om medbestemmelse er der 
ikke tale — af erhvervs- og samfundslivets organisatio­
ner, som det repræsenterer. Det bør undersøges, om 
der kan knyttes et lignende råd til Eurofed. 
3.4.6. At det ifølge EØF-Traktatens nye artikel 173 
bliver muligt at indbringe Eurofed's retsakter for EF-
Domstolen, er i overensstemmelse med institutionens 
demokratiske ansvar. Det må afklares — måke som led 
i de parallelt forløbende forhandlinger på regeringskon­
ferencen om Den politiske Union — hvem der skal have 
mulighed for at indbringe Eurofed's retsakter for EF-
Domstolen. 
3.5. Eurofed's fælles pengepolitik må ikke bringes i 
fare at uklare grænser mellem henholdsvis Den euro­
pæiske Centralbanks og de nationale centralbankers 
kompetence. 
3.5.1. Følgelig må det entydigt fastslås, at Den euro­
pæiske Centralbank inden for Den monetære Union 
alene træffer afgørelse om anvendelsen af penge- og 
valutapolitiske instrumenter til påvirkning af penge­
mængden og regulering af kreditgivningen, og at den 
for Fællesskabet forvalter de fælles valutareserver, der 
er overladt den (EØF-Traktatens nye artikel 108, stk. 2). 
3.5.2. De forskellige nationale centralbanker repræ­
senteres i Det europæiske Centralbankråd af deres for­
mænd og deltager på den måde i beslutningsprocessen, 
men får ifølge EØF-Traktatens nye artikel 107, stk. 1, 
ikke nogen selvstændig penge — og valutapolitisk kom­
petence i hjemlandet. Derimod får de til opgave på 
nationalt plan at omsætte Den europæiske Central­
banks politik, som de altså selv er med til at udforme. 
3.5.3. Desuden får de nationale centralbanker en 
række opgaver, der ikke udtrykkeligt er tiltænkt Den 
europæiske Centralbank (artikler 22 og 25 i den foreslå­
ede Eurofed-vedtægt). Dertil hører bl. a. opgaver i 
18. 4. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 102/29 
forbindelse med betalinger og eventuelt også inden for 
banktilsyn, for så vidt der ikke findes særlige statslige 
myndigheder hertil. Den europæiske Centralbank kan 
eventuelt overtage koordineringsopgaver i forbindelse 
med samarbejdet mellem de nationale banktilsynsmyn­
digheder, der efter princippet om kontrol ved hjemlan­
det hver har kontrolkompetencen over for de kreditin­
stitutter, der er hjemmehørende på deres område, også 
selv om disses virksomhed er grænseoverskridende. Iføl­
ge kommentaren til artikel 14 i Centralbankchefkomite­
ens rapport synes et flertal af centralbankcheferne selv 
indforståede med en sådan opgavefordeling, mens nogle 
af medlemsstaternes regeringer ikke er enige heri. 
3.5.4. Også opgavefordelingen i Det europæiske 
Centralbankråd mellem de administrerende direktører, 
der skal stå for »den daglige drift«, og cheferne for de 
nationale centralbanker, må fastlægges entydigt i EØF-
Traktatens nye artikel 107, stk. 6, og i Eurofed-vedtæg­
tens artikel 12. Tilsvarende gælder overførslen (jf. EØF-
Traktatens nye artikel 107, st. 8) af kompetence fra 
Centralbankrådet til de administrerende direktører. 
3.6. Der må også på forhånd fastlægges entydige 
regler for, hvem der har ansvaret for valutakurspolitik­
ken over for tredjelande i den fuldt gennemførte mone­
tære union. 
3.6.1. Det er normalt regeringernes og ikke central­
bankernes sag at træffe afgørelse om paritetsændringer. 
Derfor har Centralbankchefkomiteen realistisk nok an­
befalet, at beslutninger vedrørende »vekselkurssyste­
met« inden for Den europæiske monetære Union og 
vedrørende vekselkurspolitikken over for tredjelandes 
valutaer overlades til de politiske instanser, altså 
ØKOFIN-Rådet, som dog forud skal konsultere Den 
europæiske Centralbank. EF-Kommissionen lægger 
med rette vægt på, at vekselkurspolitikken fastlægges i 
et nært samarbejde mellem Den europæiske Central­
bank og ØKOFIN-Rådet. 
3.6.2. Det drejer sig imidlertid ikke længere blot om 
fundamentale valutapolitiske beslutninger, som tilfæl­
det har været med de hidtidige ændringer af pariteterne 
eller centralkurserne inden for Det europæiske monetæ­
re System. Med fortsat svingende, »fleksible« interna­
tionale valutakurser, skal der for fremtiden også træffes 
beslutning om, hvilken daglig interventionspolitik, der 
skal føres med den nye europæiske valuta på verdens 
valutamarkeder. Ifølge EØF-Traktatens nye artikel 108, 
stk. 1, er det Den europæiske Centralbanks sag at træffe 
disse beslutninger, i givet fald i henhold til retningslinjer 
for en mere langsigtet udformning af den fælles valuta­
kurspolitik over for US$ og yen, som ØKOFIN-Rådet 
fra tid til anden måtte fastlægge. Under alle omstæn­
digheder må valutapolitkken udadtil være forenelig med Eurofed's almindelige valutapolitik, som skal sigte mod 
pengeværdistabilitet. 
3.7. Endelig må det entydigt fastlægges, hvem der 
repræsenterer Det europæiske Centralbanksystem, Eu­
rofed, i internationale valutaorganer og på konferencer. 
3.7.1. Det forekommer hensigtsmæssigt, når det i 
EØF-Traktatens nye artikel 108, stk. 3, bestemmes, at 
Eurofed i gruppen af førende industrilande — den 
såkaldte G-7-gruppe — repræsenteres af formanden for 
Den europæiske Centralbank tillige med formanden for 
ØKOFIN-Rådet og et medlem af EF-Kommissionen. 
3.7.2. I forbindelse med det internationale samarbej­
de i valutaspørgsmål vil Centralbankchefkomiteen lade 
den mulighed stå åben, at de nationale centralbanker, 
der hører til Eurofed, fortsat kan indgå aftaler med 
tredjelandes centralbanker og f.eks. individuelt forblive 
medlem af Den internationale Betalingsbank (BIZ) i 
Basel. En sådan bestemmelse kan svække den rolle, som 
Eurofed med en fælles pengepolitik og i sidste instans 
en europæisk valuta burde spille internationalt. Men 
på den anden side forekommer bestemmelsen berettiget 
på grund af Eurofed's føderative karakter, der kommer 
til udtryk i, at de nationale centralbanker ifølge EØF-
Traktatens nye artikel 106, stk. 2, beholder deres status 
som juridiske personer under national ret, mens kun 
Eurofed bliver juridisk person under international ret. 
3.8. Afstemningsproceduren i forbindelse med valu­
tapolitiske afgørelser i Det europæiske Centralbankråd 
bør på forhånd fastlægges entydigt. 
3.8.1. Eurofed's valutapolitiske afgørelser bør træf­
fes med simpelt flertal, og hvert medlem af 
Centralbankrådet — både de seks administrerende di­
rektører og formændene for de nationale centralbanker 
— bør have én stemme. I modstrid med sin tidligere 
udtalelse om stemmevægtning (EFT nr. C 329 af 
30. december 1989), punkt 2.4.4, støtter ØSU nu denne 
bestemmelse, fordi den imødekommer kravet om, at de 
valutapolitiske afgørelser skal træffes ud fra hensynta­
gen til hele Fællesskabet, idet der dog på behørig vis 
også tages hensyn til nationale overvejelser. 
3.8.2. Vægtning af stemmerne skal der således kun 
være tale om i forbindelse med finansielle afgørelser 
(Eurofed's egenkapital, overførsel af valutareserver, an­
vendelse af udbytte og lignende). 
4. Bemærkninger til den økonomiske politik og bud­
getpolitikken 
4.1. En monetær union er utænkelig, hvis der ikke 
findes en økonomisk union; en vidtgående parallelitet 
er oven i købet påkrævet. 
Nr. C 102/30 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
4.1.1. En fælles monetær politik kan kun støtte med­
lemslandenes økonomiske politik, som skal tage sigte 
på fælles mål, der kan forenes med en stabil pengeværdi. 
En sådan økonomisk politik, so resulterer i en stort set 
ensartet udvikling i medlemslandene, forudsætter ikke, 
at der oprettes en ny europæisk institution svarende til 
Det europæiske Centralbanksystem på det valutapoliti­
ske område. 
4.1.2. I modsætning til den monetære politik, der må 
og skal være ensartet, vil medlemslandene i forbindelse 
med den økonomiske politik få et vist spillerum: inden 
for rammerne af de generelle mål, som de kaldes i EØF-
Traktaten (hidtil artikel 2 og artikel 104), kan der tages 
særlige initiativer, og forskellige midler kan bringes i 
anvendelse — alt efter de respektive landes forhold 
og traditioner. Inden for den økonomiske politik vil 
subsidiaritetsprincippet gælde, således at der ikke vil 
blive stillet krav om beføjelser på fællesskabsplan i 
forbindelse med foranstaltninger, der lige så godt eller 
endda bedre kan træffes på nationalt eller regionalt 
niveau. 
4.1.3. Selv om ansvaret ligger på nationalt niveau, 
skal man opnå en ensartet økonomisk udvikling og 
derefter bevare denne »konvergens«, hvilket forudsæt­
ter en væsentlig styrkelse og udvidelse af det økono-
misk-politiske samarbejde samt en snæver samordning 
af medlemslandenes økonomiske politik. Det er derfor 
nødvendigt at sikre en tilsvarende styrkelse af den rolle, 
Rådet af økonomi- og finansministre spiller, og dermed 
også af EF-Kommissionens rolle. Dette ØKOFIN-Råd 
kunne være det modstykke til Eurofed, som — også i 
institutionel henseende — er nødvendigt af hensyn til 
paralleliteten mellem den økonomiske og den monetære 
side af unionen. Dette økonomisk-politiske modstykke 
til den monetære politik vil ikke indebære, at Eurofed's 
beslutninger skal godkendes af ØKOFIN-Rådet, eller 
at sidstnævnte i tilfælde af uenighed skal have det 
afgørende ord. Tværtimod skal man som anført i punkt 
4.1.4 undgå en tænkelig konflikt mellem den monetære 
og den økonomiske politik, idet der til stadighed foreta­
ges en afstemning mellem de to organer; i den forbindel­
se vil offentlighedens indstilling sikkert også spille en 
rolle. Det er spørgsmålet, om man med henblik på 
alvorlige konflikttilfælde (f.eks. modsætning mellem en 
stabil pengeværdi og valutakursændringer i forhold til 
tredjelande) skulle overveje at give Det europæiske Råd 
mulighed for — enstemmigt — at vedtage et mistillid­
svotum mod Eurofed. 
4.1.4. Eurofed's fælles monetære politik, som tager 
sigte på en stabil pengeværdi, og den samordning af 
den økonomiske politik, som Rådet af økonomiministre 
foretager af hensyn til konvergensen, skal til stadighed 
afstemmes efter hinanden. Det vil fremme denne af-
stemming, hvis repræsentanter fra Den europæiske 
Centralbank på den ene side og repræsentanter fra 
ØKOFIN-Rådet, Det europæiske Råd og Kommissio­
nen på den anden side deltager i hinandens møder uden 
stemmeret. De forslag, der er fremsat desangående, 
bifaldes (EØF-Traktatens nye artikel 107, stk. 3, og artikel 109, stk. 1, samt artikel 15, stk. 1 og stk. 2, i 
vedtægterne for Eurofed). Det vil lette afstemmingen 
mellem den fælles monetære politik på den ene side og 
den samordnede økonomiske politik, som baseres på 
fælles retningslinjer, på den anden side, hvis man på 
grundlag af den løbende gensidige underretning mellem 
Eurofed's organer og ØKOFIN-Rådet udarbejder kom­
mentarer til de aktuelle forhold. 
4.2. Det er afgørende for samordningen på det øko­
nomisk-politiske og budgetpolitiske område, at Mini­
sterrådet når til enighed om de fælles økonomisk-politi­
ske retningslinjer og mål. 
4.2.1. Enighed om sådanne økonomisk-politiske ret­
ningslinjer er en forudsætning for, at man kan sikre 
den konvergens i den økonomiske udvikling, der er 
nødvendig for en monetær union, og den overensstem­
melse mellem de enkelte medlemslandes økonomiske 
politik, der svarer til en økonomisk union. 
4.2.2. Man bør dog undgå at knytte et stift system 
af økonomiske måltal til de økonomisk-politiske ret­
ningslinjer; tværtimod bør det være muligt hurtigt at 
revidere de økonomisk-politiske retningslinjer og mål, 
når de økonomiske rammebetingelser ændrer sig, hvil­
ket af og til sker meget pludseligt. 
4.2.3. For at de lande, der er svagt stillede i strukturel 
henseende, kan indhente deres efterslæb i den tilstræbte 
konvergens i den økonomiske udvikling, bør EF støtte 
deres egne økonomisk-politiske reformprogrammer og 
tage hensyn til disse under udarbejdelsen af EF's økono­
misk-politiske retningslinjer. Det er allerede vedtaget, 
at der fra de øgede EF-strukturfonde skal overføres 
ressourcer, som svarer til mellem 3 og 5 % af disse 
landes bruttonationalprodukt, hvilket vil bidrage til 
løsningen af disse strukturproblemer. Det viser sig såle­
des nødvendigt at være særlig opmærksom på sådanne 
strukturelle svagheder i nogle medlemslande i forbindel­
se med den fornyede behandling af sturkturfondsrefor-
men i slutningen af 1991 (*) og revisionen af den mellem­
langsigtede budgetplanlægning (1993-1997) i første 
halvår 1992 samt inden for rammerne af den fælles 
industripolitik, som EF-Kommissionen den 16. novem­
ber 1990 fremlagde nye forslag til (Dok. KOM (90) 
556 endelig udg.). Det økonomiske og sociale Udvalgs 
udtalelse om disse forslag er under udarbejdelse. 
4.3. Da de fælles økonomisk-politiske retningslinjer 
er af grundlæggende betydning, skal de forberedes grun-
(!) Jf. Rådets forordning (EØF) nr. 2052/88 af 24. juni 1988, 
artikel 19. 
18. 4. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 102/31 
digt, før de fastlægges, og dette omfatter også en høring 
af de økonomiske og sociale grupper. 
4.3.1. For at ØKOFIN-Rådet — som et EF-organ, 
men uden egne underorganer — kan spille sin rolle 
med hensyn til afstemningen og samordningen af den 
økonomiske politik, skal Kommissionen sættes i. stand 
til at tage de fornødne skridt til forberedelse af Minister­
rådets afgørelser og til den løbende overvågning af 
konvergensen. Man bør derfor yderligere styrke den 
multilaterale overvågning, der påbegyndtes i andet 
halvår af 1990 og omfatter alle aspekter af den økono­
miske politik, som er vigtige for EF (pris- og om­
kostningsudvikling, konkurrenceevne, beskæftigelse, 
regionaludvikling, offentlige finanser). 
4.3.2. På basis af en evaluering af den økonomiske 
udvikling i medlemslandene bør Kommissionen hvert 
år opstille retningslinjer for den økonomiske politik, 
som ØKOFIN-Rådet samt Det europæiske Råd skal 
vedtage efter den procedure, der fastlægges i EØF-
Traktatens nye artikel 102 C; for at fremme større over­
ensstemmelse mellem medlemsstaternes økonomiske 
politik skal retningslinjerne især omhandle finanspoliti-
ken, arbejdsmarkedspolitikken og strukturpolitikken. 
4.3.3. I forbindelse med fastlæggelsen af de flerårige 
retningslinjer for den økonomiske politik (3-5 år) synes 
det formålstjenligt ikke blot at høre Europa-Parlamen­
tet, men også Det økonomiske og sociale Udvalg. Lige 
så vel som parlamenterne — det europæiske, de natio­
nale og de reigonale — bør ØSU underrettes om resulta­
terne af den multilaterale overvågning (jf. EFT nr. C 56 
af 7. marts 1990, punkt 2.2). 
4.3.4. Derudover bør ØSU høres i forbindelse med 
landerapporterne, som Kommissionen skal udarbejde 
for ØKOFIN-Rådet med henblik på den multilaterale 
overvågning. Denne høring af ØSU synes vigtig for at 
opnå en bred økonomisk-politisk meningsdannelse og 
en dialog mellem de økonomiske og sociale grupper, 
som bidrager til at opnå en højere grad af konvergens 
i medlemslandenes økonomiske politik og offentlighe­
dens opbakning (jf. EFT nr. C 56 af 7. marts 1990, 
punkter 2.2 og 2.3). 
4.3.5. Den multilaterale overvågning af den økono­
miske politik og budgetpolitikken bør også omfatte 
udviklingen på de finansielle markeder, også hvad angår 
relationerne til kapitalmarkederne uden for EF. I forbin­
delse med ændringen af de hidtidige bestemmelser i 
EØF-Traktatens artikler 67-73 bør man i øvrigt fastsæt­
te entydige bestemmelser om kapitalens frie bevægelig­
hed mellem EF og tredjelande. 4.4. Det er af afgørende betydning for samordningen 
af den økonomiske politik på grundlag af fælles ret­
ningslinjer, at der foretages økonomisk-politiske til­
pasninger, der synes nødvendige på baggrund af den 
multilaterale overvågning. 
4.4.1. Det er spørgsmålet, om sådanne tilpasninger 
kan opnås enten inden for Ministerrådets rammer »på 
venskabelig vis uden for offentlighedens søgelys« eller 
gennem de formelle henstillinger og offentlige erklærin­
ger, Kommissionen derudover foreslår. Det mest effek­
tive middel til at overvinde økonomiske problemer og 
opnå tilpasninger i den økonomiske politik vil nok være 
en ordning i EØF-Traktatens nye artikel 104, stk. 1, 
vedrørende særlig finansiel bistand, hvortil der knyttes 
betingelser. 
4.4.2. Det monetære Udvalg omtaler endog mu­
ligheden for at indføre sanktioner i form af, at visse 
udbetalinger fra EF-budgettet suspenderes, og mu­
ligheden for at inddrage EF-Domstolen. Det vil være 
nødvendigt at nå til enighed om muligheden for sådanne 
sanktioner samt de nærmere vilkår, inden anden etape 
indledes. 
4.5. Kommissionen har ret i, at man bør styrke EF's 
rolle på politiske områder, der har stor betydning for 
hele EF. 
4.5.1. Disse områder omfatter navnlig konkurrence­
politik, handelspolitik, forskning og udvikling, europa-
dækkende infrastrukturer (navnlig i forbindelse med 
regionalpolitikken), arbejdsmarkederne, miljø og visse 
aspekter ved skatter og afgifter. 
4.5.2. Der opstår et særligt vigtigt politisk område 
på baggrund af målet om økonomisk og social samhø­
righed. I den forbindelse spiller indkomstpolitikken en 
særlig rolle. Ansvaret for lønfastsættelsen skal fortsat 
ligge hos arbejdsmarkedsparterne (jf. EFT nr. C 329 af 
30. december 1989, punkter 2.8.2 og 2.8.3). Som en 
form for supplement til de kollektive overenskomstfor­
handlinger skal EF dog have et vist ansvar for at forbed­
re mobiliteten på arbejdsmarkederne samt efter- og 
erhvervsuddannelserne. 
4.5.3. Det må undersøges, om det er muligt at styrke 
EF's politik væsentligt på disse områder, hvor 
ØKOFIN-Rådet ikke har nogen umiddelbare beføjelser. 
Styrkelsen af EF-politikken er ét af de aspekter af Den 
økonomiske og monetære Union, der hænger sammen 
med EF's »politiske dimension«; dette spørgsmål bør 
derfor drøftes på den sideløbende regeringskonference, 
der er helliget den politiske union. 
4.6. Det er af afgørende betydning for en effektiv 
samordning af den økonomiske politik, at man inddra-
Nr. C 102/32 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
ger budgetpolitikken. Det monetære Udvalg anfører 
med rette, at det ikke kun er et spørgsmål om at 
kontrollere budgetunderskuddene. Tværtimod skal 
man også samordne andre aspekter af budgetpolitikken 
og udvikle en passende budgetpolitisk linje for EF som 
helhed. I den forbindelse kan EF's budget som sådant 
også komme til at spille en stadig større rolle. 
4.6.1. Man må tilslutte sig Kommissionens udsagn 
om, at for store budgetunderskud og metoderne til 
deres finansiering skal gennemtænkes og vurderes med 
hensyn til indvirkningen på den fælles monetære politik, 
der tager sigte på monetær stabilitet. 
4.6.2. I forbindelse med budgetpolitikken bør man 
fastsætte i det mindste to grundlæggende regler i EØF-
Traktaten: for det første må finansieringen af offentlige 
budgetunderskud ikke være af monetær karakter, altså 
ske gennem centralbanklån eller på grundlag af kapital-
markedsprivilegier for det offentlige; for det andet må 
et medlemsland ikke kunne satse på ubetingede garanti­
er for dækning af sit offentlige underskud, hverken fra 
EF eller fra et andet medlemsland. 
4.6.3. Det bør endvidere afklares, hvad man efter 
europæisk målestok skal betragte som »alt for store 
budgetunderskud« og »alt for stor gæld«. Man kan 
i den forbindelse anvende forskellige kriterier, f.eks. 
forholdet mellem budgetunderskuddet eller det offentli­
ges gæld og det gennemsnitlige bruttonationalprodukt 
målt over flere år. Den gyldne regel inden for offentlige 
finanser om, at det offentliges låneoptagelse ikke må 
være større end investeringerne, ville være en glimrende 
rettesnor. Det er dog spørgsmålet, om det er hensigts­
mæssigt at fastsætte sådanne kriterier i rådsforordning­
en om multilateral overvågning. Det monetære Udvalgs 
betænkeligheder i så henseende synes berettigede. 
4.6.4. Evalueringen af den budgetpolitiske situation 
bør i hvert fald foretages under hensyntagen til den 
globale økonomiske udvikling: Kun derigennem kan 
man tage højde for usædvanlige omstændigheder som 
f.eks. den aktuelle situation i Tyskland, hvor støtten til 
opbygningen i de nye delstater medfører et usædvanligt 
stort finansieringsbehov i en periode. 
4.7. På skatte- og afgiftsområdet er den harmonise­
ring, der er nødvendig for gennemførelsen af det indre 
marked, hidtil forløbet langsomt, hvilket er beklageligt. 
Kommissionen har ret i, at det konkurrencepres, der 
skyldes beskatningsforskellene, vil øges i en økonomisk 
union. Dette gælder især den stadig divergerende kapi-
talvindingsbeskatning, der vil slå kraftigere igennem 
med kapitalens frie bevægelighed og valutakursrisici­
enes bortfald inden for en monetær union. 5. Bemærkninger til anden etape og til overgangsbe­
stemmelserne for den fælles valuta i tredje etape 
5.1. Set ud fra et politisk synspunkt er der meget, 
der taler for en hurtig overgang til en fuldstændig 
monetær union, dvs. en kort anden etape, som ifølge 
Det europæiske Råds beslutning af 28. oktober 1990 
skal indledes den 1. januar 1994 under forudsætning af, 
at betingelserne herfor er opfyldt. Der kan ikke blive 
tale om en automatisk proces ved overgangen til anden 
etape. 
5.1.1. I politisk henseende er det forståeligt, at man 
ønsker at udnytte dels den dynamik, der opstår i forbin­
delse med det indre markeds gennemførelse, dels de 
forventninger, der knyttes til begivenhederne i Central-
og Østeuropa samt Tysklands forening, og at man gerne 
vil gøre den monetære union til en kendsgerning med 
det sidste skridt efter en kort anden etape. 
5.1.2. Set ud fra et økonomisk synspunkt viser en 
nøgtern analyse imidlertid, at kun de lande, der allerede 
længe har deltaget i EMS-valutakursmekanismen, har 
nærmet sig den konvergens i den økonomiske udvikling, 
som en fuldstændig monetær union forudsætter. I de 
øvrige EF-lande viser alene inflationsraterne, der er 
tre til syv gange højere, at forudsætningerne for en 
fuldstændig valutapolitisk integration åbenbart ikke 
kan tilvejebringes så hurtigt. 
5.1.3. På det institutionelle plan vil der fortsat være 
et betydeligt underskud, hvad angår styrkelsen af EF-
institutionernes rolle, hvis disse efter en kort anden 
etape allerede snart skal overtage de opgaver, der er 
tiltænkt dem inden for rammerne af en fuldstændig 
økonomisk og monetær union. 
5.2. Årsagerne til den manglende økonomiske kon­
vergens i EF som helhed skal navnlig søges i strukturelle 
mangler i visse medlemslande. I de kommende år vil 
disse strukturelle mangler fremtræde endnu tydeligere 
på baggrund af det indre markeds gennemførelse, især 
hvis der skulle komme en økonomisk nedgang som 
følge af konjunkturelle eller politiske kriser. 
5.2.1. På kort sigt — dvs. hvis anden etape af Den 
økonomiske og monetære Union bliver kort — kan 
de strukturelle mangler hverken afhjælpes gennem et 
tættere økonomisk-politisk samarbejde eller gennem 
økonomisk støtte fra strukturfondene, der skal have 
tilført yderligere midler. En stram økonomisk politik i 
disse lande og de allerede vedtagne »store ressource­
overførsler« fra EF's udvidede strukturfonde til disse 
lande, vil ganske vist bringe dem tættere på den tilstræb­
te konvergens i forhold til de andre, og inden ind­
ledningen af anden etape skulle det også være muligt 
at inddrage de manglende EF-valutaer — escudoen og 
drakmen — i EMS-valutakursmekanismen. Imidlertid 
bør det forhold, at alle tolv valutaer indgår i valutakurs-
18. 4. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 102/33 
mekanismen inden 1994, ikke føre til den konklusion, 
at man så kan give afkald på centralkursændringer. 
5.2.2. ØSU mener tværtimod (jf. ØSU's udtalelse i 
EFT nr. C 329 af 30. december 1989, punkt 3.5.7), at 
man i medlemslande, der er svagt stillede i strukturel 
henseende, bør reagere på tilpasningsbehov ved at fore­
tage valutakursændringer så længe som muligt; disse 
krav om tilpasning, der skyldes etableringen af det indre 
marked med frie kapitalbevægelser, gør det umuligt at 
holde fast ved forældede valutapariteter, fordi dette 
ville føre til nye uligevægte. 
5.2.3. Som følge af den indbyrdes økonomiske af­
hængighed inden for EF vil valutakurstilpasninger 
umiddelbart slå igennem på alle priser og indkomster. 
Inden for Det europæiske monetære System har man 
imidlertid ikke foretaget valutakurstilpasninger siden 
1987, selv om inflationsraterne har udviklet sig meget 
forskelligt. Den valutakursstabilitet, dette vidner om, 
bør dog ikke bevirke, at man glemmer det pres, visse 
valutaer er udsat for på valutamarkederne. Denne stabi­
litet giver på ingen måde sikkerhed for, at man også 
kan udelukke centralkursændringer under en »kort« 
anden etape og dermed hurtigt kan gå over til et system 
med uigenkaldeligt fastlåste valutakurser. 
5.2.4. Valutakursmekanismen blev indført i 1979, og 
gennem de første otte år blev centralkurserne ændret 
11 gange. Flere EF-valutaer havde og har stadig en 
større udsvingsmargen (6% i stedet for 2,25%). Trods 
disse forskellige grader af integration i valutakursmeka­
nismen talte man ikke om et Europa i to tempi. Tværti­
mod priste man denne »relativt stabile zone« og dens 
»disciplinerende effekt« for EF som helhed. Man bør 
tage højde for disse erfaringer, når man gør sig overve­
jelser om en »kort« anden etape og en overgangsordning 
for visse medlemsstater i begyndelsen af tredje etape. 
5.3. Man har endnu ikke på overbevisende og enty­
dig vis beskrevet, hvorfor et mellemstadium, nemlig 
anden etape, er påkrævet, og hvilke karakteristika 
denne etape har (EFT nr. C 329 af 30. december 1989, 
punkt 3.3.3). 
5.3.1. Dette mellemstadium kunne efter manges me­
ning være kort. På den anden side skal samarbejdet 
inden for den økonomiske og monetære politik styrkes 
i en sådan grad, at man opnår en periode med stabil 
pengeværdi og budgetdisciplin, således som Det mone­
tære Udvalg skriver. 
5.3.2. En kort anden etape er ønskelig af hensyn til 
Den europæiske Centralbank. Denne bør oprettes i 
begyndelsen af anden etape, men ansvaret for den mo­
netære politik vil i første omgang fortsat påhvile de 
nationale myndigheder. ØSU har allerede tidligere (EFT 
nr. C 329 af 30. december 1989, punkt 3.2.2) givet udtryk for, at det vil skade Eurofed, såfremt det skal 
bestå i længere tid uden at have reel pengepolitisk 
kompetence, eller — som Det monetære Udvalg udtryk­
ker det — hvis det blev oprettet »som en tom skal«. 
5.3.3. Den europæiske Centralbank bør derfor lige 
fra starten høres i forbindelse med alle vigtige be­
slutninger, der stadig træffes af de nationale centralban­
ker. Derudover bør Eurofed fremme tilpasningen af de 
valutapolitiske instrumenter. Den juridiske ramme for 
Den europæiske Centralbanks virksomhed, som er fast­
lagt i EØF-Traktatens nye artikel 109 D, stk. 3 (f.eks. 
vedrørende kreditinstitutters mindstereserver og rap-
porteringspligt), bør realiseres hurtigst muligt. 
5.3.4. Under anden etape skal Den europæiske Cen­
tralbank fremme privat og offentlig anvendelse af ecuen 
(jf. EFT nr. C 329 af 30. december 1989, punkt 3.3.4) 
på en måde, som den finder hensigtsmæssig. ECU vil 
finde stigende anvendelse (betalinger, afregninger, regn­
skabsopgørelser, statistikker, tariffer, prismærkning), 
hvis den »hærdes« gennem en omdefinering af ecu-
valutakurven. Denne hærdning skal i givet fald — som 
foreslået af Spanien — bestå i, at ecuens kurs bindes 
til de valutaer, der ikke nedskrives. Det vil kræve, at 
sammensætningen og vægtningen af ecu-valutakurven 
omdefineres, hver gang der foretages centralkursæn­
dringer. Dette fastlåste kursforhold mellem ecuen og 
EF's stabile valutaer vil udgøre en overgang fra den 
nuværende valutakurv med svingende værdi til en kurv­
valuta med fast værdi. Dermed vil man lette det sidste 
skridt: overgangen — i tredje etape — fra kurvvalutaen 
ECU til en fælles europæisk valuta, der så også udgives 
af Den europæiske Centralbank i form af pengesedler 
og mønter. 
5.4. Varigheden af anden etape afhænger af en kom­
mende politisk beslutning om, hvorvidt man skal afven­
te, at alle tolv medlemslande opfylder samtlige betingel­
ser (navnlig med hensyn til konvergensen i den økono­
miske udvikling), eller om nogle af dem er villige til 
indbyrdes at oprette den fuldstændige monetære union. 
5.4.1. Hvis en egentlig monetær union med uigenkal­
deligt fastlåste valutakurser af politiske grunde skal 
gennemføres hurtigt, kan den ikke med det samme 
omfatte alle tolv medlemslande. Dette vil nemlig inde­
bære betydelige risici. Den stabile pengeværdi vil såle­
des være truet, hvis den monetære og den økonomiske 
politik tager sigte på en opnåelig »gennemsnits-konver­
gens« med tilsvarende højere inflationsrater for EF som 
helhed. Der vil desuden være risiko for et stort behov 
for udlignende offentlig finansstøtte til de EF-lande, der 
er svagt stillede i strukturel henseende. 
5.4.2. En sådan finansudligning oven i ydelserne fra 
EF's strukturfonde vil antage et betydeligt omfang, 
Nr. C 102/34 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
fordi de lande, der stadig er dårligere stillet i strukturel 
henseende, ikke længere vil kunne foretage valutakurs­
tilpasninger for at rette op på samfundsøkonomiske 
faktorer, der svækker konkurrenceevnen. I en situation 
med manglende mobilitet på arbejdsmarkederne og med 
lav lønfleksibilitet er disse lande afhængige af sådanne 
valutakurstilpasninger. 
5.4.3. Hvis man på et tidligt tidspunkt skal give 
afkald på valutakurstilpasninger som økonomisk-poli-
tisk instrument, vil de påkrævede udligningsoverførsler 
udgøre en tung økonomisk byrde for EF og dets kapital­
marked, og det vil være svært at få dem igennem på 
det politiske plan. Det viser de erfaringer, man har 
indhøstet i Forbundsrepublikken Tyskland med lignen­
de udligningsoverførsler mellem de »fattigere« og de 
»rigere« delstater. 
5.5. Jo tidligere man vil gennemføre den monetære 
union med uigenkaldeligt fastlåste valutakurser, jo mere 
er der, der taler for overgangsordninger for visse med­
lemslande i begyndelsen af denne tredje og sidste etape 
(jf. EFT nr. C 329 af 30. december 1989, punkt 3.4.2). 
Lige så lidt soms EMS-valutakursmekanismen har været 
det, vil dette heller ikke være ensbetydende med et 
Europa i to tempi. 
5.5.1. I EØF-Traktatens nye artikel 109 G kunne der 
fastsættes en overgangsordning, som går ud på, at de 
medlemslande, der stadig har behov for valutakurstil­
pasninger, ikke med det samme deltager i systemet med 
uigenkaldeligt fastlåste valutakurser i lighed med, at 
nogle valutaer først på et senere tidspunkt blev optaget 
i EMS-valutakursmekanismen (eller — som drakmen 
og escudoen — end ikke deltog endnu i begyndelsen af 
1991). 
5.5.2. En blok bestående af fem eller otte stabile 
valutaer i første omgang vil i høj grad tilskynde de 
øvrige EF-lande til hurtigt at tilslutte sig. En sådan 
blok stabile valutaer består de facto allerede inden for 
valutakursmekanismen, hvor en hård kerne af valutaer 
danner en zone med uændrede valutakurser og dermed 
på en måde udgør en forløber for en valutaunion. Det 
synes mere lovende at anvende denne fremgangsmåde 
frem for overilet at inddrage samtlige medlemslande i 
systemet med uigenkaldeligt fastlåste valutakurser med 
risiko for, at hele den monetære union mislykkes, og 
med alle de uheldige konsekvenser, det vil have for den 
europæiske integrationsproces. 
5.6. De betragtninger, der er fremført i punkt 5.5, 
kan forbindes med elementer af de forslag, Storbritanni­
en og Spanien har fremsat vedrørende indførelsen af en 
»hård ECU« som parallelvaluta. 
5.6.1. Eurofed kan udstede en »hård« ECU som fæl­
les valuta i alle medlemslande. Denne ECU og Eurofed, 
der har ansvaret for den fælles valutapolitik, vil være 
et afgørende skridt i retning af den monetære union. 
5.6.2. Der vil være tale om en »hård ECU« for så 
vidt, at dens værdi ikke længere vil være bestemt af den 
hidtil fastlagte valutakurv, men derimod af en fast og uforanderlig vekselkurs i forhold til de stabile EF-
valutaer, hvis indbyrdes vekselkurser til den tid er ui­
genkaldeligt fastlåste. 
5.6.3. I de lande, hvis valutaer er knyttet til hinanden 
gennem uigenkaldeligt fastlåste valutakurser, vil EF-
valutaen ECU hurtigt kunne blive denne eneste valuta, 
dvs. træde i stedet for de nationale valutaer. I de øvrige 
EF-lande vil ECU være i omløb samtidig med de natio­
nale valutaer, hvis kurs i forhold til ECU stadig vil 
kunne ændres. Dermed vil ECU blive et for omverdenen 
synligt bindeled mellem den monetære unions kernelan­
de og de medlemslande, hvis valutaer endnu ikke delta­
ger med uigenkaldeligt fastlåste valutakurser. 
5.6.4. ECU ville således ikke blive en 13. valuta, 
men snarere en fælles europæisk valuta i den form, 
Kommissionen og Centralbankchefkomiteen forestiller 
sig. Deres tanke er nemlig, at de nationale valutaer ikke 
fra den ene dag til den anden skal erstattes af den fælles 
valuta ECU, men at de tværtimod fortsat skal være i 
omløb i et vist tidsrum. I denne periode skal ECU altså 
være i omløb i hele EF som gyldigt betalingsmiddel 
parallelt med de nationale valutaer. I overensstemmelse 
hermed kan ECU indføres i tre faser: 
— Når ECU indføres gennem Det europæiske Central­
banksystem, vil den i en overgangsperiode være i 
omløb parallelt med de nationale valutaer i alle 
tolv EF-lande, og der vil være faste vekselkurser i 
»kernelandene«, hvis valutaer er knyttet til hinanden 
og ECU gennem uigenkaldeligt fastlåste valutakur­
ser, medens der vil være mulighed for at foretage 
valutakursjusteringer i de øvrige EF-lande. 
— Under den anden fase kan ECU i første omgang være 
den eneste valuta, der eksisterer i de kernelande, der 
er omtalt i første led, medens den fortsat vil være i 
omløb parallelt med de nationale valutaer i de øvri­
ge EF-lande. 
I den tredje fase vil ECU så blive den eneste valuta 
i samtlige EF-lande (jf. punkt 5.6.9), så der altså 
ikke længere findes en national valuta i nogen af 
EF-landene. 
EF-valutaer, hvis kursforhold til ECU endnu ikke er 
uigenkaldeligt fastlåst som følge af en undtagelsesord­
ning, kan i en overgangsperiode anvendes dels mere, 
dels mindre end ECU. Dette vil dels bekræfte, dels 
afkræfte den gamle »Gresham-lov«, ifølge hvilken »dår­
lige« penge vil fortrænge »bedre« penge, hvis begge er 
lovlige betalingsmidler. Dette må man tage med i købet, 
lige som man også må acceptere, at Det europæiske 
Centralbanksystems fælles pengepolitik vanskeliggøres, 
når den omfatter EF-valutaer, hvis kurser endnu ikke 
er uigenkaldeligt fastlåste (jf. punkt 5.6.6). 
18. 4. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 102/35 
5.6.5. På denne måde kan ECU hurtigt udvikle sig 
til en europæisk centralvaluta. Valutaer fra andre euro­
pæiske lande — så som den østrigske shilling eller 
den norske krone — eller endog valutaer fra ikke-
europæiske lande, der hidtil har orienteret sig efter 
franc- eller £-zonen, kan binde sig til denne centralvalu­
ta på lignende måde, som det hidtil har været tilfældet. 
ECU kan i givet fald spille denne rolle som centralvalu­
ta, fordi det er Det europæiske Centralbanksystems 
autoritet og potentiale, og ikke en eller anden ny euro­
pæisk fond, der står bag den. Som det nu er tilfældet 
med dollaren, yenen, den tyske mark og det engelske 
pund, vil ECU som europæisk centralvaluta ganske 
vist være udsat for belastninger fra det internationale 
valutasystem og blive genstand for spekulationer på de 
internationale valutamarkeder. Inden for rammerne af 
internationale organisationer, navnlig Den internatio­
nale Valutafond, vil Det europæiske Fællesskab på den 
anden side i højere grad end hidtil kunne bidrage til at 
forbedre det internationale valutasystem, eftersom ECU 
så spiller en betydelig rolle og dermed har større indfly­
delse. Inden for rammerne af en fælles valutakurspolitik 
over for tredjelandes valutaer kan man imødegå en 
mulig tendens til overvurdering af ECU på de interna­
tionale valutamarkeder, som ville fordyre og dermed 
hæmme EF's eksport til tredjelande (jf. punkt 3.6.2). 
5.6.6. Alle medlemslande skal gennem deres nationa­
le centralbank deltage i Eurofed, som bliver ansvarlig 
for ECU-pengemængden og den fælles monetære poli­
tik. Eventuelle ændringer i kursforholdet mellem ECU 
og de valutaer, der ikke deltager i systemet med uigen­
kaldeligt fastlåste pariteter, skal besluttes af de pågæl­
dende regeringer i samråd med Eurofed og ØKOFIN-
Rådet. 
Bryssel, den 27. februar 1991. 5.6.7. Eftersom alle EF-lande skal inddrages i sa­
mordningen af den økonomiske politik og budgetpoli­
tikken samt den multilaterale overvågning, og eftersom 
alle EF-lande skal deltage i Eurofed og dettes fælles 
monetære politik, vil der kunne opnås yderligere frem­
skridt i retning af konvergens under den tredje etape 
(og ikke under en kort anden etape), og altså også efter, 
at en blok af særligt stabile EF-valutaer er gået ind i et 
system med uigenkaldeligt fastlåste valutakurser, og 
den »fuldstændige« monetære union allerede er 
gennemført for deres vedkommende. 
5.6.8. Som parallelvaluta vil ECU finde stadig større 
anvendelse, både i de lande, hvor der vil være en valuta­
kursrisiko i forhold til den nationale valuta, og i den 
monetære unions »kernelande«, hvor dette ikke vil være 
tilfældet. Det vil også fremme ECU anvendelse, hvis 
den bliver brugt som valuta for lånetransaktioner. Er­
hvervslivet og borgerne i hele EF vil på den måde blive 
fortrolige med anvendelsen af ECU. Denne udvikling 
kan fremmes, hvis både priser og lønninger udtrykkes 
i begge valutaer i den periode, hvor ECU er i omløb 
samtidig med den pågældende nationale valuta. 
5.6.9. ECU kan blive den eneste valuta i EF, så snart 
alle nationale EF-valutaer er blevet optaget i blokken 
af stabile valutaer, dvs. når deres pariteter er bundet 
uigenkaldeligt til ECU — efter en overgangsperiode 
med lejlighedsvise valutakurstilpasninger. De forskelli­
ge valutaer kan optages enkeltvis og efter hinanden i 
denne blok, uden dramatiske tidsfrister, på lignende 
måde som det hidtil har været tilfældet i EMS-valuta-
kursmekanismen. Dette vil samtidig være i overens­
stemmelse med bestemmelsen i EØF-Traktatens nye 
artikel 109 H, stk. 3, ifølge hvilken enkelte medlemssta­
ter, der er omfattet af undtagelsesbestemmelser, ikke 
kan forhindre hverken overgangen til uigenkaldeligt 
faste valutakurser eller indførelsen af ECU. 
Fran?ois STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg