Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Forslag til Rådets direktiv om sikring af en reel beskatning af renteindtægter fra opsparing i Fællesskabet"

(2002/C 48/13)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 30. august 2001 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Guido Ravoet til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 13. november 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 386. plenarforsamling af 28.-29. november 2001, mødet den 28. november 2001, følgende udtalelse med 117 stemmer for og 3 hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. Direktivforslaget skal sikre reel beskatning i Fællesskabet af renteindtægter fra opsparing. Man vil sørge for, at rentebeløb, som i en medlemsstat udbetales til en faktisk modtager (fysisk person) med bopæl i en anden medlemsstat, reelt underkastes beskatning i overensstemmelse med national lovgivning i sidstnævnte medlemsstat (herefter bopælsstat).

1.2. Oplægget erstatter Kommissionens forslag af 20. maj 1998 om sikring af en reel minimumsbeskatning af renteindtægter fra opsparing i Fællesskabet. Det Økonomiske og Sociale Udvalg afgav udtalelse herom den 24. februar 1999(1).

2. Generel baggrund

2.1. I overensstemmelse med konklusionerne fra Rådets (økonomi og finans) møde den 1. december 1997(2) var direktivforslaget fra 1998 baseret på den såkaldte "sameksistensmodel", hvorefter hver medlemsstat skal kunne vælge mellem enten at opkræve kildeskat af rentebetalinger i én medlemsstat til fysiske personer, der er valutaindlændinge i en anden medlemsstat, eller at afgive oplysninger til bopælsstaten med henblik på at muliggøre beskatning.

2.2. Senere, og efter at man på mødet i Helsingfors(3) godkendte princippet om at "alle statsborgere, der er hjemmehørende i en EU-medlemsstat, bør betale skat af alle deres renteindtægter fra opsparing", nåede medlemsstaterne på Det Europæiske Råd i Santa Maria de Feira(4) frem til en aftale om, at udveksling af oplysninger på et så bredt grundlag som muligt må være det endelige mål inden for EU. Dog bevarede Belgien, Luxembourg og Østrig muligheden for i et vist tidsrum fortsat at anvende en kildeskatteordning, forudsat at en passende del af provenuet overføres til rentemodtagerens bopælsstat.

2.3. Samtidig blev det aftalt, at Rådsformandskabet og Kommissionen, så snart der var opnået enighed om direktivets hovedindhold, øjeblikkelig skulle indlede forhandlinger med USA og en række vigtige tredjelande (Schweiz, Liechtenstein, Monaco, Andorra og San Marino) for at fremme vedtagelsen af tilsvarende foranstaltninger i disse lande. Samtidig forpligtede de pågældende medlemsstater sig til at fremme vedtagelsen af de samme foranstaltninger i alle vigtige afhængige eller associerede områder (Kanaløerne, Isle of Man og de afhængige eller associerede områder i Vestindien).

2.4. På Rådets (økonomi og finans) møde i Bruxelles den 26. og 27. november 2000(5) nåede man til enighed om direktivets hovedindhold.

2.5. Denne nye indfaldsvinkel fra økonomi- og finansministerrådets side støttes af Kommissionen. Den har derfor, med henvisning til det forhold at den nye indfaldsvinkel afviger klart fra de tidligere principper, valgt at trække sit direktivforslag fra 1998 tilbage. Det nye oplæg, hvori man søger at afspejle elementerne i aftalen mellem medlemsstaterne så præcist som muligt, blev offentliggjort den 18. juli 2001.

3. Forslagets indhold

3.1. Direktivet skal sikre en reel beskatning af renteindtægter, som en valutaindlænding i et EU-land modtager i en anden medlemsstat ("den faktiske modtager" af rentebetalinger). Det berører ikke de nationale ordninger om beskatning af renteindtægter fra opsparing.

3.2. Ved "faktisk modtager" forstås her fysiske personer, som modtager indkomsterne for egen regning. Direktivet finder også anvendelse, hvis rentebeløbet udbetales til visse "enheder", som ikke er juridiske personer, som ikke er underkastet de generelle ordninger for erhvervsbeskatning, og som ikke er et investeringsinstitut (se pkt. 3.6).

3.3. Den fysiske person, der modtager rentebetalingen, formodes at optræde for egen regning, medmindre han kan bevise det modsatte. Det kan eksempelvis være tilfældet, hvis han optræder som betalende agent (se pkt. 3.5 og 3.6) eller for en juridisk person, et investeringsinstitut eller en anden enhed, som nævnes i teksten. Dette gælder tillige, hvis han optræder på vegne af en anden fysisk person.

3.4. Den faktiske modtagers identitet og bopæl skal fastlægges behørigt. Herom indeholder direktivet udtrykkelige regler, der gælder som minimumsstandarder for medlemsstaterne. Der sondres her mellem de kontraktlige forbindelser, som allerede fandtes før direktivets ikrafttræden, og dem, der indgås efter dette tidspunkt. For den første gruppes vedkommende henholder man sig til de oplysninger, som foreligger i henhold til reglerne om hvidvaskning af penge. For den anden gruppes vedkommende fastsættes der udtrykkelige regler.

3.5. Direktivet finder anvendelse på den betalende agent. Det er således den erhvervsdrivende, som betaler renter til den faktiske modtager eller sikrer betalingen af renter umiddelbart til den faktiske modtager, der skal indsamle oplysningerne eller indeholde kildeskatten. Dette vil som regel være et pengeinstitut, men hvis betalingen til den faktiske modtager foretages direkte af debitor, betragtes sidstnævnte som betalende agent.

3.6. Som betalende agent betragtes endvidere enhver enhed, som ikke er en juridisk person, som ikke er underkastet de generelle ordninger for erhvervsbeskatning, og som ikke er et investeringsinstitut, eller som ikke vælger at blive behandlet som et sådant. Sidestillelsen med betalende agent finder sted på det tidspunkt, hvor renterne modtages eller opkræves. Direktivet finder således anvendelse på dette tidspunkt (ordningen "paying agent upon receipt"). Som regel er der her tale om enheder, der måske ikke kontrolleres så strengt af skattevæsnet. Ved at betragte dem som betalende agent bliver de omfattet af direktivets anvendelsesområde og underkastet dette.

3.7. Den nye tekst indeholder også en definition på "rentebetalinger", som varierer fra den ene medlemsstat til den anden. Udtrykket dækker alle indtægter af fordringer, herunder indtægter af kapitaliserings- og nulkuponobligationer. Der er tale om rentebeløbet på tidspunktet for afståelse, indfrielse eller tilbagekøb af fordringen. Alle rentebeløb, som udbetales inden for EU, omfattes, uanset hvor debitor har sit hjemsted.

3.8. Definitionen omfatter også udtrykkeligt indkomst afledt af rentebetalinger (et såkaldt kuponsystem), som udbetales af investeringsinstitutter, af de enheder, som der refereres til i pkt. 3.6 (som har valgt at blive behandlet som investeringsinstitutter) og af institutter for kollektiv investering etableret uden for EU.

Indkomst i forbindelse med afståelse, indfrielse eller tilbagekøb af andele eller enheder i et af ovennævnte investeringsinstitutter, enheder eller institutter for kollektiv investering, dersom disse har investeret mere end 15 % (40 % i overgangsperioden på 7 år) af deres aktiver i fordringer, omfattes ligeledes af direktivet. Her forholder det sig sådan, at enten den del af renterne, som indgår i provenuet fra afståelsen, eller - når denne ikke er kendt - den samlede indkomst betragtes som rentebetaling i henhold til direktivet.

3.9. I de medlemsstater, som har valgt informationsudveksling, indsamler de betalende agenter alle nyttige oplysninger om rentebetalinger og videregiver disse oplysninger til den nationale kompetente myndighed.

3.10. Sidstnævnte videregiver for sit vedkommende disse oplysninger til de kompetente myndigheder i de relevante bopælsstater. Indberetningen skal være automatisk og finde sted mindst en gang om året inden for 6 måneder efter udløbet af det år, hvor indtægterne er modtaget.

3.11. I en overgangsperiode på 7 år efter direktivets ikrafttræden opkræver Belgien, Luxembourg og Østrig kildeskat af rentebetalinger. De bevarer i denne periode retten til ikke at levere oplysninger til de øvrige medlemsstater, men må gerne modtage oplysninger.

De første tre år af overgangsperioden andrager kildeskattesatsen 15 % og dernæst 20 % for resten af perioden.

3.12. I ovennævnte medlemsstater skal de faktiske modtagere altid have mulighed for ikke at blive underkastet kildebeskatning. De beskattes i så fald kun i deres bopælsland. Her skal enten den procedure, som omtales under pkt. 3.9 ("den faktiske modtager" giver i dette tilfælde den betalende agent lov til at videregive oplysninger til skattemyndighederne), eller anvendelse af en attest udstedt af bopælslandets kompetente myndighed, kunne bringes i anvendelse i de tre medlemsstater.

3.13. 75 % af kildeskatteprovenuet skal overføres til hvert enkelt af de berørte bopælsstater senest 6 måneder efter skatteårets afslutning. Den medlemsstat, som har opkrævet kildeskatten, beholder 25 %.

3.14. I den nævnte overgangsperiode er bopælsstaterne forpligtet til at anvende en procedure, som forhindrer dobbeltbeskatning.

3.15. I henhold til den såkaldte "grandfather-klausul" omfattes obligationer og andre omsættelige værdipapirer samt de deraf følgende rentebetalinger ikke af direktivets anvendelsesområde, hvis de for første gang er emitteret før den 1. marts 2001, eller hvis det oprindelige emissionsprospekt er blevet godkendt før denne dato. I tilfælde af "løbende" emission ("tap") gælder der særlige regler for de trancher, som er emitteret fra 1. marts 2002. Hvis der er tale om værdipapirer, som løbende emitteres af en regering, bevirker emissionen af nye trancher efter denne dato, at hele emissionen omfattes af direktivet. For andre private emittenters emissioner omfattes derimod kun de trancher, som er emitteret efter ovennævnte dato. Disse undtagelsesbestemmelser gælder kun i den syvårige overgangsperiode, som omtales under pkt. 3.11.

3.16. I samme periode kan Belgien, Luxembourg og Østrig undlade at indeholde kildeskat af rentebetalinger stammende fra internationale organisationers emissioner, hvis dette skulle stride mod internationale traktater, som disse medlemsstater har indgået.

3.17. Det står medlemsstaterne frit for at opkræve andre typer kildeskat (eksempelvis af typen "debitor") af de samme indkomster. Dette er ikke uforeneligt med den i direktivet nævnte kildebeskatning (se pkt. 3.11).

3.18. Medlemsstaterne skal senest den 1. januar 2004 ikraftsætte de nationale foranstaltninger, som er nødvendige for at efterkomme direktivet.

3.19. Kommissionen skal hvert tredje år aflægge rapport til Rådet om direktivets funktionsmåde. Om fornødent skal der foreslås ændringer af direktivet.

4. Generelle bemærkninger

4.1. ØSU har tidligere udtalt sig om spørgsmålet om beskatning af grænseoverskridende rentebetalinger i EU, nemlig i udtalelsen "direkte og indirekte beskatning"(6), i sin udtalelse om "beskatning i Den Europæiske Union - rapport om udviklingen i skatte- og afgiftssystemerne"(7) og i sin udtalelse om det foregående forslag til direktiv(8).

4.2. ØSU konstaterer, at samtlige berørte har udfoldet ihærdige bestræbelser i denne sag siden det foregående direktivforslag blev offentliggjort i 1998. Både Det Europæiske Råd, Rådet af finans- og økonomiministre, de successive EU-formandskaber og Kommissionen (og dennes tjenestegrene) har gjort alt, hvad der stod i deres magt for at nå videre på dette felt. De gjorte fremskridt er bemærkelsesværdige.

4.3. Direktivforslaget er et led i den skattepakke, som Rådet (økonomi og finans) nåede til enighed om den 1. december 1997. Det foreliggende direktivforslag skal sammen med en adfærdskodeks om erhvervsbeskatning og en fælles ordning for beskatning af renter og royalties principielt ses som en uløselig helhed. Det blev tillige aftalt, at behandlingen af skattepakkens hovedelementer skulle følge en parallel tidsplan. Målet er at nå frem til en endelig aftale om skattepakken senest 31. december 2002. ØSU mener, at princippet om, at der sideløbende skal gøres fremskridt for skattepakkens tre elementer, er overmåde vigtigt. Koordinering af beskatningen af opsparingen i Fællesskabet udgør en væsentlig faktor, som vil gøre det muligt at opnå fremskridt inden for visse andre områder af integrationen i EU.

4.4. Det skal tilføjes, at to lande, nemlig Østrig og Luxembourg, har erklæret, at de først vil godkende direktivet om beskatning om renteindtægter fra opsparing, når der er truffet en bindende afgørelse om tilbagetrækning af de 66 foranstaltninger, som knytter sig til anvendelsen af adfærdskodeksen(9).

4.5. ØSU godkender direktivforslaget. Endemålet om generel indførelse af gensidig udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne fører til, at beskatningen af den i udlandet udbetalte renteindtægt opkræves efter den indkomstskattesats, som modtageren normalt er underkastet. På denne måde kan unfair skattekonkurrence holdes i ave.

ØSU tager til efterretning, at direktivforslaget er et led i en større helhed, nemlig "skattepakken", at dens tre enkeltdele gennemføres sammenhængende, og at de relevante aktiviteter på de respektive områder foregår ifølge en parallel tidsplan; ØSU noterer sig tillige de politiske erklæringer, som nogle medlemsstater har afgivet i så henseende.

4.6. Direktivforslaget er udarbejdet efter intense forhandlinger mellem medlemsstaterne (især i Det Europæiske Råd og i Rådet af økonomi- og finansministre), og den nye tekst, der er resultatet heraf, afspejler dette. Efter at der således er opnået en politisk balance, agter ØSU ikke at sætte spørgsmåltegn ved den fælles position, som medlemsstaterne er blevet enige om, så meget mere som de tidligere forslag heller ikke indeholdt nogen ideel løsning. Derimod består der fortsat en del modsætninger mellem kapitalimporterende og kapitaleksporterende medlemsstater, ligesom visse problemer, så som dem der vedrører eventuel delokalisering af markeder og kapital (f.eks. med hensyn til euroobligationer), udestår, eller i det mindste ikke har fundet en endegyldig løsning. ØSU vil derfor begrænse sig til en række generelle overvejelser og nogle mere tekniske spørgsmål.

4.7. For ØSU at se, er det fuldt ud relevant, at bevarelse af de europæiske finansielle markeders konkurrenceevne indgår i aftalen mellem medlemsstaterne(10). Det må undgås, at finanscentrenes position forringes, da det vil indebære en risiko for, at kapital flyttes til lande uden for EU. ØSU tilslutter sig Rådets konklusion: (først) "når der er opnået tilstrækkelige garantier med hensyn til anvendelsen af de samme foranstaltninger i de afhængige eller associerede territorier og af tilsvarende foranstaltninger i (en række nærtliggende og/eller vigtige finansielle centre) ... skal Rådet med enstemmighed træffe afgørelse om vedtagelsen og gennemførelsen af direktivet inden den 31. december 2002"(11). Der er ifølge ØSU her tale om en klar og afgørende politisk tilkendegivelse, som i beslutningstagningens afsluttende etape vil komme til at spille en meget vigtig, ja udslaggivende rolle.

4.8. Ovennævnte aftaler har ligeledes betydning, når det gælder om at forebygge skatteunddragelse og/eller skattesvig foretaget af indbyggere i EU. De er derfor af allerstørste betydning for beskyttelse af medlemsstaternes skatteindtægter. Det ville nemlig være alt for let, hvis skattepligtige skulle kunne mindske deres skattebyrde væsentligt eller helt unddrage sig beskatning ved at overføre deres kapital til områder inden for EU, hvor direktivet ikke finder anvendelse, til områder, som er afhængige eller associerede i forhold til en medlemsstat eller til andre, hyppigt nærtliggende, finanscentre.

4.9. Det bliver naturligvis ikke nogen let sag at udforme direktivets tekniske detaljer. Det betyder dog ikke, at man ikke bør tilstræbe en passende grad af åbenhed og enkelhed. Det nødvendige heri nævnes flere gange i direktivforslagets begrundelse, ligesom det anføres, at byrderne for de betalende agenter bør begrænses. Men opfylder man også reelt denne målsætning med det foreliggende forslag, og er der virkelig tale om en problematik, som der tages mest muligt hensyn til? Kompleksiteten og problemerne omkring den praktiske gennemførelse opkaster det spørgsmål, om der består tilstrækkelige garantier for, at ordningen kan fungere uden konkurrenceforvridning i hele EU. Konkurrenceforvridninger bør undgås ikke alene i forhold til tredjelande, men også inden for EU. På det punkt ville det være ønskeligt, om der eksempelvis blev stillet lister til rådighed for de betalende agenter i samtlige medlemsstater; listerne skulle omfatte de typer juridiske personer og enheder, hvis udbytte beskattes i henhold til de generelle ordninger for erhvervsbeskatning (jf. forslagets artikel 2, stk. 1, b), og som falder uden for direktivets anvendelsesområde.

4.10. Der må heller ikke optræde konkurrenceforvridninger i overgangsperioden i forholdet mellem de medlemsstater, som straks fra starten anvender informationsudvekslingssystemet, og de tre medlemsstater, som er fritaget herfor, fordi de har valgt at benytte kildeskattesystemet. Gennemførelsesmulighederne i henseende til de betalende agenter kan nemlig få konsekvenser, som går langt videre i de lande, som har valgt kildebeskatning, end i de øvrige lande, hvor der skal indsamles oplysninger.

4.11. Kommissionen har vedføjet sit direktivforslag "en konsekvensanalyse". Heri behandles primært de eventuelle konsekvenser for virksomhederne. Kommissionen når næsten udelukkende frem til positive resultater, og i de tilfælde, hvor den peger på en risiko, er denne enten for beskeden til, at der kan tages hensyn til den, eller også argumenterer Kommissionen for, at der allerede er gjort, hvad der er muligt for at mindske ulemperne. Især med hensyn til virkningerne for de "betalende agenter" (herunder omkostningerne og byrderne for disse) udtaler Kommissionen sig beroligende, selv om specielt finanssektoren har givet udtryk for store bekymringer.

ØSU rejser det spørgsmål, om det ikke skulle være muligt at indføre en bedre og mere velafbalanceret konsekvensanalyseprocedure. Eksempelvis kunne en vurdering foretaget af en uvildig tredjepart øge objektiviteten og pålideligheden af de konklusioner, som man når frem til. Som eksempel kan peges på den approach, som Den Europæiske Centralbank (ECB) benytter, idet den ønsker at påbyde supplerende statistiske indberetningsforpligtelser for kreditinstitutter i euroområdet. I disse tilfælde bestræber ECB sig på at vurdere konsekvenserne af sine planer ved hjælp af en procedure inden for eurosystemet (inddragelse af "nationalbankerne") og via samråd med den berørte sektor (ved hjælp af en "fact-finding exercise" undersøger man planernes gennemførlighed og med en "cost assessment exercise", vurderer man omkostninger og byrder, bl.a. for kreditinstitutterne).

4.12. En ordning med generel informationsudveksling mellem medlemsstaterne, således som der lægges op til forslaget, er en nyskabelse. En sådan ordning har ikke eksisteret tidligere, hvorfor den praktiske gennemførelse i starten kan indebære en vis risiko. Når bortses herfra, finder ØSU det vigtigt, at denne ordning, således som den fremlægges i forslaget, bliver anvendelig og gennemførlig, og at den fører til det ønskede resultat med en rimelig indsats af medarbejdere og pengemidler; dette bør gælde både for de nationale myndigheder (som regel skattemyndigheder) i de forskellige medlemsstater og for de betalende agenter. Det drejer sig derfor om at sørge for, at ordningen bliver både effektiv og teknisk gennemførlig.

4.13. Det nye oplæg indebærer en gennemgribende ændring af målsætningerne. Det drejer sig ikke mere om at sikre "en reel minimumbeskatning af renteindtægter fra opsparing" i Fællesskabet, men om at sikre beskatning af disse indtægter i overensstemmelse med bestemmelserne i den medlemsstat, hvor den skattepligtige er hjemmehørende.

Kildebeskatningen omhandles i kapitel 3 ("overgangsbestemmelser"). I begrundelsen for og i betragtningerne til direktivet hedder det, at kun tre medlemsstater må anvende denne ordning i en nærmere fastsat periode, idet formålet hermed er "at give dem mere tid til at tilpasse deres lovgivning" (til den generelle informationsudvekslingsordning). ØSU har sine tvivl om denne kursændring. De tre lande, som har valgt at anvende ordningen med kildebeskatning, er nemlig lande, hvis banker har diskretionspligt eller bankhemmelighed i skattespørgsmål. Det må konstateres, at kildebeskatning svarer bedst til disse principper.

OECD bekræftede fornylig i en undersøgelse om bedre adgang for skattevæsenet til pengeinstitutoplysninger(12) værdien af diskretionsforpligtelsen og bankhemmelighed i skattespørgsmål, omend dokumentets endelig konklusion går i en anden retning.

Det nye forslag indeholder intet om dette spørgsmål, og det ser ud til, at man vil mindske de pågældende forpligtelsers værdi. Som det anføres ovenfor, er det imidlertid overmåde vigtigt, at tredjelande og afhængige og associerede områder samtidig indfører ordninger, som i henseende til indhold og virkemåde svarer til eller er identiske med EU-ordningen. Det forekommer indlysende, at mulighederne for at nå frem til en aftale med de pågældende lande og områder i visse tilfælde er særdeles tvivlsomme, hvis man på forhånd udelukker muligheden for at operere med kildebeskatning.

5. Særlige bemærkninger

5.1. ØSU bemærker, at forslagets indhold rejser en række vigtige spørgsmål på forskellige punkter. Uden at ville så tvivl om de pågældende bestemmelsers målsætninger i alle tilfælde, forekommer det dog nødvendigt at rette opmærksomheden mod de problemer, som alle, der skal anvende direktivet, herunder især de betalende agenter, vil komme til at stå over for.

5.2. Et første problem vedrører indkomster fra institutter for kollektiv investering, som selv investerer mindst 15 % (40 % i overgangsperioden) i fordringer(13). Denne tærskel er fastsat for ikke at lade anvendelsesområdet omfatte investeringsinstitutter, som kun i underordnet grad investerer i fordringer således, at disse institutter kan bevare visse fordringer af likviditetshensyn. For at undgå, at så at sige alle institutter for kollektiv investering falder ind under direktivet, bør denne procentsats forhøjes betydeligt. Desuden er det for en betalende agent, som ikke er i direkte kontakt med det kollektive investeringsinstitut, ikke nogen let sag at få kendskab til investeringsinstituttets investeringspolitik.

5.3. Stadig med hensyn til indkomster fra institutter for kollektiv investering bemærker ØSU, at den terminologi, der bruges til at definere de pågældende indkomster, ikke i alle tilfælde er entydig, og at andre elementer end renteindtægter, som falder uden for direktivets målområde, alligevel indgår i definitionen på rentebetalinger.

5.4. Det er forståeligt, at man for at forebygge visse svagheder i direktivet ikke lader anvendelsesområdet medfatte visse "hybride" enheder(14), (som ikke er juridiske personer, som ikke beskattes i henhold til ordningerne for erhvervsbeskatning, og som ikke er investeringsinstitutter). Den løsning, som der lægges op til, må dog anses for upraktisk. Endvidere er de forpligtelser, som pålægges aktører, der udbetaler renter til sådanne enheder, for vidtgående. Dette gælder bl.a. forpligtelsen til at indberette de rentebeløb, som disse enheder får udbetalt, til den nationale myndighed.

5.5. Bestemmelserne om identificering af de faktiske modtagere(15) er mere vidtgående end de gængse bestemmelser, som der opereres med i bekæmpelsen af hvidvaskning af penge. Den ekstra sondring, som går på tidspunktet for indgåelse af de kontraktlige forbindelser, må i alle tilfælde anses for en unødvendig komplikation; desuden bør det klart fastslås, at en betalende agent ikke kan stå inde for, om den faktiske modtagers skattemæssige bopæl er fastlagt korrekt. Dette spørgsmål er skattemyndighedernes ansvar. Endvidere kan bestemmelserne for personer med pas fra en medlemsstat, men med skattemæssig bopæl uden for denne medlemsstat, ikke anvendes i tilfælde, hvor tredjelandet nægter at udstede en bopælsattest.

5.6. Forslaget giver medlemsstaterne mulighed for at beregne renten på årsbasis og behandle dette beløb som renteudbetaling(16). Hverken årsagen til eller formålet med denne formulering forklares nogetsteds. Det vil nok være umuligt at anvende denne bestemmelse i praksis, og den vil blot føre til, at kapital flyttes til andre medlemsstater, som ikke har valgt denne løsningsmulighed.

5.7. "Grandfather-klausulen"(17) gør det nødvendigt at sondre mellem emissioner, som omfattes af direktivet, og andre emissioner. I praksis er dette langt fra enkelt at gennemføre, især når der er tale om emissioner, som foretages uden for EU. Når der er tale om "løbende" emissioner, kan den særlige ordning for værdipapirer, emitteret af en regering "eller en dermed beslægtet enhed" kun anvendes i praksis, hvis de betalende agenter får nærmere præciseringer om sidstnævnte gruppe emittenter.

5.8. Proceduren til forebyggelse af dobbeltbeskatning træder i kraft, når en faktisk modtager er underkastet en kildebeskatning, der er højere end den slutskat, der skal erlægges i modtagerens bopælsstat. Direktivforslaget er ikke præcist nok med hensyn til, om dette princip også finder anvendelse på indtægter, som er fritaget for beskatning i sidstnævnte stat. Dette punkt bør derfor tydeliggøres.

5.9. Nogle procedurer i direktivforslaget er forskellige, alt efter om de vedrører tidsrummet før direktivets ikrafttræden eller tidspunktet derefter. Disse bestemmelser får herved tilbagevirkende kraft. For at undgå dette bør ændringer træde i kraft fra den dato, hvor de nationale bestemmelser til gennemførelse af direktivet træder i kraft.

5.10. Mellem de nationale bestemmelsers offentliggørelse og deres ikrafttrædelse bør der desuden være så langt et tidsrum, at de betalende agenter får mulighed for at justere deres interne systemer (især på edb-området). På baggrund af direktivets virkninger må mindst 1 år anses for passende. Det foreliggende forslag indeholder intet herom. Endvidere vil det nok være bedst, om de pågældende bestemmelsers ikrafttræden og overgangen til den endelige ordning falder sammen med begyndelsen på et nyt kalenderår.

5.11. Ligeledes gør ØSU opmærksom på, at visse andre indkomster ikke omfattes. Her tænkes der bl.a. på indkomster fra visse forsikringsydelser. Disse produkter, der som oftest i nogen grad dækker biometriske risici, men som stort set svarer til eller kan sidestilles med de investeringer i fordringer, som direktivet omhandler, er ganske populære i øjeblikket. Den eneste "betragtning" i direktivet om, at "dette direktivs anvendelsesområde bør begrænses til beskatning af renteindtægter fra opsparing i forbindelse med fordringer, således at spørgsmål vedrørende beskatning af pensions- og forsikringsydelser udelukkes"(18) forekommer at være lidet overbevisende, idet medejerbeviser og andele i investeringsinstitutter faktisk omfattes af forslaget. I øvrigt opfatter Kommissionen i sin nylige meddelelse om "afskaffelse af skattemæssige hindringer for grænseoverskridende ydelse af arbejdsmarkedsorienteret pension"(19) udveksling af oplysninger, således som der lægges op til i det her omhandlede direktivforslag, som den bedste løsning på problemet med hensyn til at beskytte medlemsstaternes skatteindtægter.

5.12. Et andet problem vedrører fastlæggelsen af grundlaget for direktivets anvendelse på rentebetalinger samt afståelse, indfrielse eller tilbagekøb af fordringer. Dette er særligt vigtigt, idet en informationsudvekslingsordning som den, der lægges op til, aldrig tidligere er anvendt i dette omfang. Princippet om ensartede regler bør ikke blot gælde i forholdet til tredjelande (se pkt. 4.7), men også inden for EU.

I dette tilfælde er det tanken at anvende princippet om at opkræve skat i et omfang svarende til den periode, hvor den faktiske modtager har besiddet fordringen. Denne opkrævningsmetode omtales dog kun udtrykkeligt for de tilfælde, hvor der er tale om opkrævning af kildeskat(20).

ØSU rejser her det spørgsmål, om dette princip ikke burde anvendes generelt og følgelig ligeledes bør gælde i de tilfælde, hvor informationsudvekslingsordningen finder anvendelse.

I henhold til direktivforslaget(21) kan oplysningerne i disse tilfælde således omfatte det udbetalte rentebeløb.

Dette spørgsmål er vigtigt, fordi der kunne opstå forskelle med hensyn til fastlæggelse af grundlaget for direktivets anvendelse, hvis der ikke findes klare regler på området. Dette ville f.eks. være tilfældet, hvor en kapitaliseringsfordring afstås efter et vist tidsrum (eksempelvis nulkuponobligationer, investeringsinstitutter med kapitalisering osv.). Når man har direktivets sigte in mente og i erkendelsen af, at fastlæggelse af grundlaget for direktivets anvendelse udgør et væsentligt element i gennemførelsen, virker det lidet overbevisende, at denne problematik ikke finder en løsning i direktivet. Endvidere ville forskelle medlemsstaterne imellem kunne virke forvridende (se pkt. 4.9).

Selvsamme problematik kan måske ligeledes opstå, hvis indkomsterne er udtrykt i fremmed valuta. Oplægget indeholder ingen bestemmelser om omregning. Også her bør der findes frem til en klar og utvetydig løsning.

6. Konklusioner

6.1. ØSU godkender direktivforslaget, hvis endemål er gensidig udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne. Denne indfaldsvinkel fører til en korrekt beskatning af den faktiske modtager, forebygger unfair skattekonkurrence mellem medlemsstaterne og fremmer en korrekt fordeling af skatteindkomsterne.

6.2. ØSU konstaterer med tilfredshed, at samtlige berørte i denne sag gennem den seneste tid har udfoldet store bestræbelser på at bringe sagen tættere på en løsning. Den foreliggende tekst er et kompromis, som afspejler medlemsstaternes fælles holdning.

6.3. ØSU nærer ønske om, at den aftalte parallelle tidsplan fortsat følges, således at der inden udgangen af 2002 kan nås frem til en endelig aftale om de forskellige elementer i skattepakken af 1. december 1997, som det foreliggende direktivforslag, adfærdskodeksen om erhvervsbeskatning og den fælles ordning om beskatning af renter og royalties indgår i.

6.4. ØSU er helt enig i bekymringerne med hensyn til det vigtige i at bevare de europæiske finansmarkeders og finanscentres konkurrencedygtighed. Forudgående sikkerhed for, at de samme foranstaltninger anvendes i de afhængige og associerede områder, og at der indføres tilsvarende foranstaltninger i en række nærtliggende og/eller vigtige finansielle centre, må ud fra denne synsvinkel anses for at være af afgørende betydning. Disse aftaler har endvidere stor betydning for bekæmpelse af skatteunddragelse og/eller skattesvig fra EU-borgeres side.

I den forbindelse udtrykker ØSU tilfredshed med den beslutning, som blev truffet af Rådet (økonomi og finans) den 16. oktober 2001 i Luxembourg, vedrørende et forhandlingsmandat i forholdet til seks vigtige tredjelande på opsparingsbeskatningsområdet, nemlig USA, Schweiz, Liechtenstein, Monaco, Andorra og San Marino, med det sigte at få disse lande til at vedtage foranstaltninger svarende til dem, der skal finde anvendelse inden for Fællesskabet(22).

6.5. Med hensyn til selve forslaget mener ØSU, at det bør være både enkelt og effektivt. ØSU opfordrer alle berørte til at underkaste det foreliggende udkast en grundig og kritisk granskning og eventuelt foreslå forbedringer. Samtidig bør gennemførelsesomkostningerne holdes så langt nede som muligt. Det offentlige såvel som de betalende agenter bør her påtage sig deres ansvar.

Endvidere mener ØSU, at direktivforslaget om beskatning af opsparing bør have et så sammenhængende og bredt anvendelsesområde som muligt. Da teksten allerede i definitionen på rentebetalinger medtager renter, som direkte kan henføres til fordringer, og tillige renter, som opnås indirekte via investeringer i visse investeringsinstitutter, vurderer ØSU, at man ligeledes bør undersøge, om der ikke tillige bør medtages andre investeringer, som gør det muligt at opnå renteindtægter indirekte, såsom visse forsikringsprodukter.

6.6. Afslutningsvis finder ØSU det helt nødvendigt, at de betalende agenter inddrages så tæt som muligt i den videre udformning af denne ordning, fordi de vil komme til at spille en nøglerolle i den konkrete gennemførelse. I den forbindelse opfordrer ØSU derfor Kommissionen til at anstille overvejelser over samt sætte ind på at forbedre proceduren vedrørende "konsekvensanalyser" af forslag til lovtekster.

Bruxelles, den 28. november 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 116 af 28.4.1999, s. 18.

(2) EFT C 2 af 6.1.1998, s. 1.

(3) Formandskabets konklusioner fra Det Europæiske Råd i Helsingfors den 10. og 11. december 1999. Pressemeddelelse nr. 00300/1/99 af 11.12.1999 offentliggjort på EU-Rådets websted (http://ue.eu.int).

(4) Bilag IV til formandskabets konklusioner fra Det Europæiske Råd i Santa Maria de Feira den 19. og 20. juni 2000. Pressemeddelelse nr. 200/1/00 af 19.6.2000 offentliggjort på EU-Rådets websted.

(5) Konklusioner af Rådets (økonomi og finans) møde den 26. til 27. november 2000. Pressemeddelelse nr. 13861/00 (Presse 453) af 26.11.2000, offentliggjort på EU-Rådets websted.

(6) EFT C 82 af 19.3.1996.

(7) EFT C 296 af 29.9.1997.

(8) EFT C 212 af 28.4.1999.

(9) Konklusioner af Rådets (økonomi og finans) møde i Bruxelles den 26.-27. november 2000. Pressemeddelelse 13 861/60, erklæringer til Råds-protokollen a), 1.

(10) Se pkt. 2.8.

(11) Formandskabets konklusioner, Det Europæiske Råd i Santa Maria da Feira den 19. og 20. juni 2000.

(12) Dokument fra "Committee on fiscal afffairs" under OECD: "Improving access to bank information for tax puporses", offentliggjort den 12. april 2000; dokument DAFFE/CFA (2000)4/endelig.

(13) Artikel 6, stk. 1, 3, 6, 7 og 8 samt pkt. 3.8.

(14) Artikel 4, stk. 2 og pkt. 3.6.

(15) Artikel 3 og pkt. 3.4.

(16) Artikel 6, stk. 5.

(17) Artikel 15 og pkt. 3.15.

(18) Betragtning (15).

(19) KOM(2001) 214 endelig.

(20) Artikel 11, stk. 3.

(21) Artikel 8, stk. 2.

(22) Rådet (økonomi og finans) den 16. oktober 2001 i Luxembourg, presse: 363 nr. 12827/01.