Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "For et WTO med et menneskeligt ansigt"

(2003/C 133/16)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 17. januar 2002 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU's faglige Sektion for Eksterne Forbindelser, som udpegede Dimitris Dimitriadis til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 12. marts 2003.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 398. plenarforsamling den 26. og 27. marts 2003, mødet den 26. marts, følgende udtalelse med 89 stemmer for, 2 imod og 1 hverken for eller imod.

1. Resumé

1.1. Her et år efter ministerkonferencen i Doha søger WTO løsninger på alvorlige problemer, der er knyttet til liberaliseringen af den internationale handel, og som optager medlemslandene og deres befolkninger. Med erfaringerne fra flere års GATT-forhandlinger (GATT: den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel) og de vejledende principper i ministerkonferencebeslutningerne (Singapore, Genève(1), Seattle(2) og Doha) står WTO nu over for at skulle træffe beslutninger, der tager behørigt hensyn til de nye vilkår, der gælder i den internationale økonomi (problemer knyttet til liberaliseringen af handlen, miljøproblemer, omlægninger af landbruget m.m.), samt verdenssamfundets fortrængning af alvorlige humanitære og sociale problemer (social ulighed, fattigdommens udbredelse, farlige epidemier osv.).

1.2. Efter den 4. ministerkonference i Doha, der satte bæredygtig udvikling i fokus for handelsforhandlingerne, og ved udsigten til den 5. ministerkonference (i Cancun i Mexico) opfordres WTO til i forbindelse med sine eksterne aktiviteter at være særlig opmærksom på de mindst udviklede medlemslande og overføre midler og knowhow til disse samt til i forbindelse med den interne drift at fjerne barrierer, hvor disse stadig måtte findes, åbne op for indførelsen af parlamentarisk kontrol såvel som høring og oplysning af det organiserede civilsamfund ligesom i FN og EU-Kommissionen.

1.3. Nærværende EØSU-udtalelse om WTO er den seneste i rækken af EØSU-udtalelser om de forskellige ministerkonferencer. Men hvor de tidligere udtalelser hovedsagelig har beskæftiget sig med dagsordenen og det tekniske indhold i de enkelte forhandlingsrunder, ønsker EØSU med denne udtalelse at bidrage konstruktivt til den internationale dialog og til de bestræbelser, som Kommissionen udfolder, på at give denne internationale organisation et mere menneskeligt ansigt og sætte den i stand til at opfylde dels udviklingslandenes berettigede krav dels kravene fra civilsamfundet, der har klandret WTO for mangel på forståelse, gennemsigtighed, tilpasningsevne og fleksibilitet.

1.4. For at sætte ovenstående på en institutionel formel foreslår EØSU:

1.4.1. at indføre en parlamentarisk dimension i WTO (velvidende, at et sådant forslag ikke er problemfrit) med det formål at udvide den demokratiske dialog og for at folkevalgte kan få egentlig indflydelse på organisationens arbejdsgang;

1.4.2. at indføre en institutionaliseret dialog mellem WTO og repræsentanter for det organiserede civilsamfund - anerkendte repræsentanter med baglandet i orden, der indgår i en dialog i henhold til et kodeks for den konkrete struktur;

1.4.3. at indføre en institutionaliseret dialog mellem WTO og andre internationale organisationer (FN, Verdensbanken, IMF, OECD, ILO) samt tværnationale regionale organisationer med henblik på en samordning af aktioner, så der opnås bedre resultater og så man undgår, at programmer kolliderer indbyrdes, og at pengemidler går til spilde;

1.4.4. at sørge for løbende bistand og overførsel af midler og knowhow til de mindst udviklede lande, så disse kan få udbytte af at deltage i WTO's forhandlinger. Det er en vigtig faktor, at der findes væsentlige økonomiske og sociale uligheder mellem de mindst udviklede lande, hvilket lejlighedsvis giver anledning til beskyldninger og splittelse imellem dem;

1.4.5. at være særlig opmærksom på de alvorlige problemer, som udviklingslandene slås med - det være sig fattigdom(3), epidemier, miljø og landbrugsafgrøder, når disse berører handelspolitikken og falder ind under WTO's målsætninger.

1.5. EØSU fremhæver det umiddelbare behov for at fastlægge en international strategi, som kan føre til en afbalanceret udvikling og velstand for befolkningerne med særlig fokus på miljøforhold og arbejdsvilkår.

1.6. EØSU fremhæver også nødvendigheden af at formulere en international strategi for forbrugerbeskyttelse.

2. Den internationale økonomiske situation og den økonomiske udvikling i udviklingslandene og de mindst udviklede lande.

2.1. Afskaffelsen af handelshindringer og andre hindringer på internationalt niveau har gradvis ført til en helt ny verdenshandelsorden med betydelige følger af både positiv og negativ art. Den vigtigste konsekvens af denne udvikling er uden tvivl de nationale markeders øgede afhængighed af hinanden og af den internationale handel. Denne indbyrdes afhængighed kombineret med anvendelsen af nye teknologiske værktøjer, som har speedet verdenshandelen op, gør behovet for kontrol gennem eksisterende og fungerende internationale organisationer særlig påkrævet. Samtidig kræver det et nært samarbejde mellem disse for at undgå, at aktioner og strategier kolliderer, navnlig i egne hvis økonomiske udvikling er afhængig af international bistand og de internationale organisationers programmer.

2.2. Markedsvækst på tværs af grænserne og den øgede samhandel gavner hele verden på langt sigt(4), men det er nødvendigt med internationale organisationer og internationale løsninger for at undgå de kortvarige negative virkninger af en ureguleret liberalisering for lande med de svageste økonomier og for at undgå isolerede unilaterale, bilaterale eller multilaterale løsninger, som ville skabe nye grænser og hindringer for varers og tjenesteydelsers frie bevægelighed. Dette behov dækkes af WTO, der blev oprettet efter langvarige internationale forhandlinger. Et overvældende flertal af verdens lande har af egen drift meldt sig ind i organisationen.

2.3. På trods af de gode intentioner (jf. FN-konferencen i anledning af årtusindskiftet, FN's konference om sult og FN-konferencen om bæredygtig udvikling) og tilstedeværelsen af forskellige initiativer og programmer på den internationale scene, lever en femtedel af verdens befolkning(5) under fattigdomsgrænsen (grænsen for absolut fattigdom er 1 USD om dagen), hvilket viser både, hvilken enorm udfordring verdens stærke økonomier står overfor, og de eksisterende statsdannelsers utilstrækkelighed. De håbløse overlevelsesvilkår(6) for en stor del af jordens befolkning udløser en stribe uberegnelige reaktioner.

2.4. Det organiserede civilsamfunds, NGO'ernes og arbejdsmarkedsparternes reaktion på de internationale organisationers konferencer viser problemets enorme omfang over hele jorden. Det budskab, som alle internationale organisationer, og især WTO, er begyndt at tage alvorligt, er, at der må formuleres en international strategi, som kan fremme en afbalanceret udvikling og velstand i de enkelte lande samt sikre og uddybe demokratiet i verden som helhed. De nuværende vanskelige sociale og økonomiske forhold nødvendiggør således et internationalt samarbejde mellem industrilandene og udviklingslandene enten i de eksisterende internationale organisationer eller i nye organisationer, hvor der er behov for sådanne.

2.5. De sidste ti års liberalisering af markederne og den internationale handel har givet visse af de mindst udviklede lande(7) lejlighed til at forbedre deres befolkningers indkomst hurtigere end nogen sinde før i de sidste 50 år(8). En række typiske eksempler illustrerer, hvilke fordele udviklingslandene har opnået ved frihandel. Afskaffelse af handelshindringer i såvel industrilandene som de mindst udviklede lande, vil fra 2002 give indtægter på mellem 250 og 620 mia. USD årligt, af hvilket beløb en tredjedel vil tilfalde de mindst udviklede lande(9). Nedsættelsen af landbrugsstøtten vil øge den internationale indtjening med over 128 mia. USD årligt, hvoraf 30 mia. vil blive overført til de mindst udviklede lande.

2.6. En gruppe på 18 udviklingslande, heriblandt Bangladesh, Kina, Indien, Ghana, Nepal, Uganda og Vietnam, har øget deres eksport (målt i forhold til BNP) meget hurtigt siden 1980. Mange forskere mener, at det skyldes, at disse lande åbnede deres markeder for international konkurrence(10), men de modsatte teorier findes også.

2.7. Stigningen i indkomstniveauet i de fattigste 20 % af udviklingslandene er højere end den tilsvarende stigning i de resterende 80 %. Dette ses tydeligt i Fjernøsten - en region, der tegner sig for over en tredjedel af befolkningen i udviklingslandene. Igennem de sidste 40 år har denne region udviklet sig fra at være en af de fattigste regioner i verden til at opnå sin nuværende dynamiske profil.

2.8. Trods forbedringen af de økonomiske indikatorer har udviklingslandene stadig lang vej igen. Desuden er det et uafviseligt faktum, at forholdet mellem de 5 % rigeste landes og de 5 % fattigste landes BNP er øget fra 30:1 ved GATT's oprettelse i slutningen af 40'erne til 78:1 i dag. Dette er endnu tydeligere på det sociale område. Deres økonomiske vækst er ikke gået hånd i hånd med social fremgang og konsolidering og udvikling af demokratiske institutioner og menneskerettigheder. Der er kun sket en meget begrænset forbedring af indikatorerne for menneskelig udvikling, som måler forbedringer i levevilkår, uddannelse og forventet levealder.

2.9. De fleste udviklingslandes fortsatte direkte afhængighed af landbrugsprodukter(11) og de store problemer med at eksportere forarbejdede landbrugsprodukter er et grundlæggende problem for det internationale handels- og finanssystem, som har direkte konsekvenser for sociale spørgsmål på grund af de internationale prisers ustabilitet og faldet i priserne for disse produkter på mellemlangt og langt sigt(12). Mindst 50 udviklingslande får en tredjedel af deres eksportindtægter fra den primære sektor, og i 40 udgør de halvdelen af indtægterne(13)

2.10. EU gør sig betydelige anstrengelser for at integrere udviklingslandene, ikke mindst de mindst udviklede af dem, i den internationale økonomi(14). Cotonou-aftalen af 23. juni 2000 mellem EU og AVS-landene er et vigtigt initiativ, som kombinerer handel med udvikling, og som også indbefatter en pakke af markedsliberaliseringsforanstaltninger (Everything but Arms-initiativet), som åbner op for, at alle udviklingslande kan eksporterer deres varer toldfrit til EU (med undtagelse af våben) i løbet af nogle få år. Ligeledes blev der ved revisionen af den generelle preferenceordning (2002-2004), hvor der blev indført yderligere toldnedsættelser for udviklingslandene, også fastsat en egentlig initiativklausul (som omfatter sanktionsbestemmelser) vedrørende overholdelsen af de grundlæggende arbejds- og miljøregler.

2.11. EU benytter enhver lejlighed i de multilaterale drøftelser til at fremme en konstant udvikling i de mindst udviklede lande. Den internationale konference om finansieringen af udviklingen, som fandt sted i Monterrey i Mexico den 18. og 22. marts 2002, var endnu et skridt fremad, idet EU og USA forpligtede sig til fra 2004 at øremærke yderligere 30 mia. USD til udvikling, hvilket er den hidtil største stigning i støtten. Denne forpligtelse var den store udfordring på det internationale topmøde om bæredygtig udvikling, der fandt sted i Johannesburg i august 2002, hvor det dog ikke lykkedes at få industrilandene til at indgå en klar forpligtelse til at træffe konkrete foranstaltninger til at mindske Nord-Syd-forskellen, eller indføre regler, der kan bidrage til en bæredygtig udvikling.

2.12. En bæredygtig udvikling i verden er principielt utænkelig uden afhjælpning (eller endog eftergivelse) af tredjeverdenlandenes gældsproblemer(15) og nedbringelse af arbejdsløsheden sideløbende med en objektiv målsætning om indførelse af internationale arbejdsmarkedsbestemmelser med særlig opmærksomhed rettet mod planetens økosystem og beskyttelse af folkesundheden.

2.13. Af hensyn til ovenstående er det nødvendigt, at industrilandene påtager sig hovedansvaret og: a) åbner deres markeder for de mindst udviklede landes produkter, b) reelt overfører midler og knowhow til udviklingslandene og c) er med til at bevidstgøre og sørge for en mere repræsentativ drift af de internationale organisationers administrative strukturer - mens udviklingslandene på deres side må indføre a) principperne om gennemsigtighed, b) effektive styreformer, c) grundlæggende demokratiske principper, d) bekæmpelse af intern korruption, e) fuldt funktionsdygtige markeder, f) de internationale arbejdsmarkedsregler på nationalt plan, og g) realistiske makroøkonomiske mål. Liberaliseringen af handlen kan give de mindst udviklede lande økonomisk fremgang(16), forudsat at de stærke økonomier tager nogle væsentlige skridt, som rækker ud over den traditionelle beskedne økonomiske bistand, og investerer i de nødvendige strukturelle ændringer, især i grundlæggende infrastruktur, samt at udviklingslandene forbedrer deres evne til at operere i et konkurrencepræget miljø gennem programmer, der understøtter iværksætterånden og oprettelsen af små og mellemstore virksomheder, og som sikrer gennemsigtige regler for anvendelsen af international økonomisk bistand, så korruptionen mindskes.

2.14. Som international organisation har WTO mange væsentlige og positive muligheder for at gribe ind:

- Den slår til lyd for liberalisering af handelen og fremfører ønsket om internationale løsninger, hvad angår den globale handel i en globaliseret verden.

- Den er institutionelt et mellemstatsligt og multinationalt organ.

- Den beslutningsmetode, den har vedtaget, har en betydelig demokratisk fordel over for andre internationale organisationer såsom IMF eller Verdensbanken: den er baseret på konsensus(17) mellem medlemmerne, eller, i mangel af konsensus, en afstemning med bred flertalsafgørelse.

- Det store antal medlemslande (144 lande), som økonomisk og socialt er meget forskellige, dækker hele verden i al dens mangfoldighed.

- Med denne struktur kan og må WTO ud over at fremme handelsforhandlinger og løse handelstvister sigte mod a) at styrke udviklingslandene, b) at fremme en retfærdig og rimelig fordeling af arbejdet i verden og c) at indføre normer til beskyttelse af miljøet og fødevaresikkerheden og -hygiejnen, altid i overensstemmelse med sine regler og strategiske mål.

2.15. For størsteparten af jordens befolkning er fordelene ved den hidtidige afvikling af handelsbeskyttelsesforanstaltninger dog endnu ikke evidente. Civilsamfundsorganisationernes reaktioner over for de internationale organisationer, herunder ikke mindst WTO, som er den vigtigste eksponent for markedsliberalisering, bliver derfor mere og mere højlydte. Udfordringen for alle - navnlig for regeringerne i udviklingslandene og de mindst udviklede lande - er at gøre handel og internationale investeringer til drivkraften bag udvikling og fattigdomsbekæmpelse.

2.16. På baggrund af de seneste udmeldinger deltager EØSU som civilsamfundets institutionelle hovedrepræsentantskab i EU aktivt i den internationale dialog. Derfor foreslår udvalget at indføre et WTO "med et menneskeligt ansigt". Begrundelsen er for det første, at internationale handelsaftaler i vore dages globaliserede økonomi har konsekvenser for arbejde, sundhed og miljø, og for det andet, at enhver intervention skal ske med arbejdsmarkedsparternes samtykke efter demokratiske procedurer.

3. Udviklingen i den internationale handelsdialog (Udviklingsplanen fra Doha)

3.1. Udviklingsplanen fra den 4. ministerkonference i Doha (Doha Development Agenda) var et positivt skridt fremad for den internationale handel, der gav visse forhåbninger om et lykkeligt udfald af den nye forhandlingsrunde, som startede i januar 2003 og varer til januar 2005. Forhandlingsrunden tager udgangspunkt i følgende grundlæggende mål: a) bæredygtig udvikling placeres centralt i handelsforhandlingerne(18), b) udviklingsbistand til udviklingslandene og de mindst udviklede lande, samt c) indsats mod epidemier i de mindst udviklede lande. Beslutningen om at yde udviklingsbistand til økonomiske og institutionelle forbedringer i udviklingslandene gennemfører eksisterende WTO-aftaler(19). Man har desuden besluttet at gennemføre aftalen om beskyttelse af intellektuel ejendomsret (TRIPS), men dette forhindrer ikke medlemslandene i at træffe de nødvendige foranstaltninger til at beskytte folkesundheden (patenter for farmaceutiske produkter).

3.2. I sin udtalelse fra oktober 2001(20) om forberedelse af den 4. ministerkonference i Doha udtrykte EØSU håb om, at konferencen i højere omfang end konferencen i Seattle ville tage hensyn til udviklingslandenes forventninger og problemer. EØSU bemærkede, at dialogen om sociale og miljømæssige spørgsmål støder på væsentlige hindringer, fordi udviklingslandene fokuserer på andre spørgsmål såsom implementering, udvikling og markedsadgang.

3.3. I den meddelelse, der udsendtes efter mødet den 14. december 2001 mellem kommissær Pascal Lamy og repræsentanter for civilsamfundet, fremgik det, at bortset fra problemet med de sociale spørgsmål vedrørende arbejdsmarkedet var Kommissionens væsentligste mål for Doha nået, og at der inden for Doha-udviklingsplanen rammer bl.a. var truffet en vigtig afgørelse om at yde faglig bistand til udviklingslandene og opbygge deres kapacitet. Dette vil blive gennemført i fuldt samarbejde med alle donorer (f.eks. Verdensbanken og UNCTAD), og gennem Fællesskabets udviklingspolitik og udviklingsprogrammer(21).

3.4. EØSU bifalder Kommissionens bestræbelser på at overtale WTO's Generelle Råd til at oprette en international fond (Global Trust Fund) til at administrere den tekniske bistand til udviklingslandene, således at disse kan deltage med fuldt udbytte i forhandlingerne.

3.5. EØSU udtrykker dyb bekymring over forsinkelserne i den befordrende indsats for emnerne i Doha-udviklingsplanen og opfordrer såvel industrilande som udviklingslande til omgående at færdiggøre de nødvendige forhandlinger.

4. Sociale aspekter af handelsforhandlingerne

4.1. Arbejdstagerrettigheder

4.1.1. Sikringen af arbejdstagerrettighederne blev for første gange taget op til diskussion på ministerkonferencen i Singapore(22), og blev bekræftet på ministerkonferencen i Doha(23) på trods af mange udviklingslandes indstilling.

4.1.2. EØSU finder det nødvendigt at fremskynde den verdensomspændende dialog om arbejdstagerrettigheder og er skuffet over udviklingslandenes formindskede interesse og negative indstilling, som førte til forlis på Ministerkonferencen i Doha.

4.1.3. EØSU mener, at det bedst mulige forum for drøftelse af arbejdstagerrettigheder er ILO, hvilket det allerede har påpeget i sin udtalelse "Menneskerettigheder på arbejdspladsen"(24). WTO bør bidrage til en løsning på disse problemer ved at styrke positive foranstaltninger og i reglerne inkorporere bestemmelser om udelukkelse af medlemslande, der krænker de internationale arbejdsretlige regler, fra fordelene ved deltagelse.

4.1.4. EØSU ser med tilfredshed på Kommissionens meddelelse fra juli 2001 om fremme af arbejdsstandarderne i en globaliseret økonomi.

4.1.5. EØSU støtter konstant ILO's arbejde og glæder sig over oprettelsen af verdenskommissionen om "globaliseringens sociale dimension" og opfordrer WTO til at arbejde konkret sammen med den. Denne kommission kan hjælpe det internationale samfund med at forstå globaliseringens komplekse problemer på området beskæftigelse og social udvikling.

4.1.6. EØSU erklærer sig rede til at indlede et formelt samarbejde med WTO, ILO og de nationale økonomiske og sociale råd om aktuelle sociale spørgsmål.

4.1.7. EØSU understreger behovet for under de nye handelsforhandlinger at inddrage de grundlæggende arbejdsmarkedsbestemmelser og fremme hygiejne- og sikkerhedsregler på arbejdspladsen. Derudover påpeger det behovet for, at udviklingslandene træffer foranstaltninger imod børnearbejde.

4.1.8. EØSU vil søge at få fastlagt en fast procedure for høring mellem EØSU og ILO's verdenskommission om "globaliseringens sociale dimension" og opfordrer WTO til at indbyde ILO som observatør, ikke kun på ministerkonferencerne, men også i de øvrige organer(25).

4.2. Handel og miljø

4.2.1. EØSU hilser de internationale miljøbeskyttelsestiltag velkommen i alle henseender og udtrykker et stærkt ønske om fremskyndede og udvidede forhandlinger og programmer samt ophævelse af forbehold med henblik på de bedst mulige resultater.

4.2.2. EØSU støtter sammenkædningen af udviklingen af den internationale handel og målet om bæredygtig udvikling, idet en af de tre komponenter i bæredygtig udvikling er rentabel økonomisk udvikling. De store økologiske udfordringer og omfattende globale miljøændringer tvinger de internationale organisationer til at koncentrere sig om at realisere dette mål. Behovet er så meget desto mere presserende efter det begrænsede fremskridt, der blev gjort på konferencen i Johannesburg på miljøbeskyttelsesområdet.

4.2.3. EØSU glæder sig over, at WTO's medlemmer i Doha-erklæringen(26) blev enige om at diskutere handelsrelaterede miljøspørgsmål. De derpå følgende drøftelser gjorde det muligt at drage nogle første konklusioner, som skal udnyttes konkret i fremtiden på trods af udmeldingerne fra visse sider.

4.3. Intellektuelle rettigheder og offentlig sundhed

4.3.1. De store epidemier (HIV/AIDS og malaria), som fortsat især plager befolkningerne i de mindst udviklede lande, herunder navnlig i landene syd for Sahara, er en skamplet på den moderne civilisation og deler menneskeheden i to grupper, én med adgang til grundlæggende lægebehandling, og én anden, der på grund af økonomiske faktorer ikke har adgang hertil(27).

4.3.2. EØSU

- mener, at retten til sundhed er det højeste menneskelige gode og den vigtigste rettighed,

- påpeger, at lande, der ikke fremstiller lægemidler har store ulemper i forhold til lande med lægemiddelproduktion,

- udtrykker tilfredshed med den særlige erklæring fra Ministerkonferencen i Doha(28) om landenes ret til at beskytte den offentlige sundhed,

- udtrykker tilfredshed med TRIP's-Rådets beslutning (27.6.2002) om forlængelse af de mindst udviklede landes beskyttelse af intellektuelle rettigheder indtil 2016,

- finder det nødvendigt med en fleksibel international aftale, som for det første fuldt ud dækker udviklingslandenes behov for offentlig sundhed i relation til smitsomme sygdomme og for det andet befæster de intellektuelle rettigheder, så den nødvendige forskning og teknologisk udvikling ikke standses,

- understreger den særlige rolle, WHO skal spille som den rette ansvarlige for overvågningen af og indsatsen mod sygdomme, som udvikler sig til epidemier, der truer et stort antal mennesker,

- mener, at der er en direkte kobling mellem offentlig sundhed og bekæmpelsen af fattigdom, som i lige så høj grad er et af jordens alvorligste problemer.

- tilslutter sig Europa-Parlamentets beslutning af 12. februar 2003 om generisk medicin (5. valgperiode-TA-PROV (2003) 0052 / 12.02.2003),

- mener, at de nye medicinske landvindinger skal være lettilgængelige for de mindst udviklede lande.

4.3.3. EØSU støtter Kommissionens beslutsomme forsøg på at få indgået aftaler hurtigst muligt mellem WTO-medlemmerne om fastsættelse af: a) en liste over lande, der har ret til at omgå WTO's aftaler(29) om beskyttelse af intellektuelle rettigheder af hensyn til folkesundheden, b) en supplerende formulering af artikel 31, litra f), i WTO's TRIP's-aftale, hvorved der indføres undtagelsesregler for farmaceutiske produkter og c) en begrebsmæssig definition af termen "farmaceutiske produkter"(30).

4.3.4. EØSU opfordrer alle WTO's medlemmer og især USA til øjeblikkeligt at overvinde hindringerne i forhandlingerne med henblik på ændringen af artikel 31, litra f) i TRIP's-aftalen og indgå en international aftale.

4.3.5. I relation til det omfattende kapitel bestående af beskyttelsen af den offentlige sundhed og de intellektuelle rettigheder, foreslår EØSU følgende: a) tilsidesættelsen af beskyttelsen af intellektuelle rettigheder i lægemiddelpatenter skal udstrækkes til flere alvorlige epidemiske sygdomme end AIDS/HIV og malaria, sådan som Kommissionen har foreslået, b) listen over mindst udviklede lande skal udvides fra de nuværende 49 til 72 minus Kina, som er i stand til at fremstille originale farmaceutiske produkter, c) der må ikke forekomme politisk indblanding fra regeringers side i eksporten af lægemidler, når en stor procentdel af befolkningens offentlige sundhed er i fare og d) der bør træffes strikse foranstaltninger i de mindst udviklede lande for at undgå ulovlig tilbageførsel af lægemidler, som er solgt med henblik på bekæmpelse af epidemier til priser, der ikke dækker de intellektuelle rettigheder på de internationale markeder og e) der skal være en smidighed i hele systemet vedrørende fortolkningen af aftalerne, så man effektivt kan sætte ind imod epidemier.

4.4. Balance i verdens fødevarebehov

4.4.1. EØSU understreger behovet for at finde en balance mellem den fortsatte stigning i verdens fødevarebehov og den markante skævhed i fødevarernes fordeling i verden(31) samt behovet for bredere international forståelse for vigtige landbrugsmæssige aspekter.

4.4.2. EØSU accepterer det synspunkt, FN's Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisation (FAO) har fremsat, nemlig at en forbedring af vandforvaltningssystemernes effektivitet og af afgrødeudbyttet (more crops per drop) samt udvikling af nye vandkilder er nøglen til at imødekomme den stadig stigende efterspørgsel efter fødevarer(32).

5. Behov for modernisering af WTO's arbejdsgang

5.1. WTO's syn på sin arbejdsgang

5.1.1. WTO har udviklet sig fra at være et forum for tekniske handelsforhandlinger til en mellemstatslig organisation, der via medlemslandenes handelsministre forvalter den globale handelspolitik. De til enhver tid gældende handelsaftaler håndhæves for det første via mekanismen for overvågning af handelspolitikken (TPRM) og for det andet via WTO's effektive mekanisme for tvistbilæggelse og om nødvendigt via handelssanktioner. Det står derfor helt klart, at WTO skal operere på globalt plan på en fuldstændig gennemsigtig måde.

5.1.2. WTO anfører i dag(33) a), at der er sket en del fremskridt i relation til gennemsigtighed siden GATT b), at det har en velorganiseret hjemmeside, hvor offentligheden har adgang til WTO's dokumentation og beslutninger, c) at det via symposier har skabt en seriøs dialog med parlamentarikere, handelskamre, arbejdstagerorganisationer og det organiserede civilsamfund samt d) at man via indførelsen af korte og lange uddannelsesprogrammer(34) og "Genève-ugerne" hvert halvår indbyder de fattigste udviklingslande til at informere sig om udviklingen i den internationale handel og i forhandlingerne om udviklingsplanen fra Doha med alle nødvendige udgifter dækket over WTO's budget. Et andet sigte med programmet er sætte de mindst udviklede landes repræsentanter i stand til at deltage i handelsforhandlingerne og e) at WTO med henblik på yderligere teknisk bistand til de mindst udviklede lande samarbejder tæt med andre multinationale organismer som f.eks. Integrated Framework (IF), som udgør et fælles forsøg fra den IMF's, ITC's, UNCTAD's, UNDP's, Verdensbankens og Joint Integrated Technical Assistance Programme - JITAP's side på at integrere de fattigste udviklingslande i de verdensomspændende handelsforhandlinger. På trods heraf erkender WTO's administration, at der er behov for at demokratisere arbejdsgangen yderligere samt støtte udviklingslandene til fuldt ud at kunne deltage i organisationens arbejde og beslutningstagning.

5.2. Kommissionens syn på WTO's arbejdsgang

5.2.1. Kommissionen har allerede før ministerkonferencen i Doha via kommissionsmedlem Pascal Lamy, ud over at nedsætte særlige studiegrupper med samfundsmæssige og faglige interessegrupper og NGO'er, udformet konkrete forslag til reformen af WTO's procedurer og arbejdsmetoder, samtidig med at den gentagne gange har påpeget behovet for mere teknisk bistand til udviklingslandene, så de kan udvikle kapacitet til at deltage i procedurerne. Ifølge Kommissionen går de vigtigste problemer, der umiddelbart skal løses, på gennemsigtighed, mere fyldestgørende information og oplysning og udviklingslandenes konkrete deltagelse, i og med at 100 af de 144 medlemslande er udviklingslande. Med indledningen af en ny forhandlingsrunde har Kommissionen bl.a. i relation til uformelle arbejdsmetoder og mekanismer i WTO for fremtiden foreslået følgende:

a) afholdelse af et årligt åbent møde med WTO-medlemslandenes parlamentarikere og offentligheden med det formål at identificere, hvilke politiske forhold der påvirker handelssystemet

b) udformning af bedre høringsprocedurer med det formål at skabe en fælles tilgang til emner som gennemsigtighed og deltagelse, hvilket naturligvis også vil sikre effektiviteten i WTO's arbejdsgang

c) nedsættelse af en rådgivende gruppe med begrænset medlemstal, som ikke skal have ret til at træffe beslutninger, men som kan rådgive generaldirektøren, når dette er nødvendigt, om aktuelle anbefalinger til Det Generelle Råd.

EØSU tilslutter sig principielt Kommissionens syn, men i forbindelse med forslaget om oprettelse af en rådgivende gruppe finder det, at man først må fastlægge de nødvendige kriterier for udvælgelsen af personerne, så den foregår så korrekt, effektivt og fleksibelt som muligt. Først derefter kan dette organ nedsættes formelt med klare og veldefinerede opgaver.

5.3. EØSU's syn på WTO's arbejdsgang

5.3.1. EØSU har ydet et væsentligt bidrag til Kommissionens bestræbelser for at skabe en struktureret dialog med civilsamfundet på europæisk plan, men også internationalt, via fremme af dialogen med repræsentanterne for civilsamfundet, f.eks. i de lande, der deltager i Euro-Middelhavssamarbejdet, AVS-landene, Latinamerika, Kina, Indien osv.

EØSU støtter kraftigt Kommissionens synspunkter og roser den for dens store indsats for at give WTO et menneskeligt ansigt og skabe en struktureret og ægte dialog med civilsamfundet.

5.3.2. EØSU har gentagne gange udtrykt sine synspunkter vedrørende gennemsigtighed og plæderet for en mere aktiv deltagelse af det organiserede civilsamfunds repræsentanter i WTO's procedurer på trods af kraftig modstand fra mange af de mindst udviklede lande, som har et alvorligt "demokratisk underskud"(35)(36), og EØSU mener, at tiden er inde til at gå i gang med reformen af arbejdsgangen, så den bliver mere gennemsigtig og demokratisk, dog under bibeholdelse af organisationens mellemstatslige karakter.

5.3.3. Et af de vigtigste spørgsmål, som erhvervs- og samfundsgrupper og NGO'erne har sat på dagsordenen, er omfanget af ekstern og intern gennemsigtighed i WTO's procedurer og arbejdsmetoder. Med større fremskridt inden for gennemsigtighed kunne der sikres større effektivitet for alle WTO-medlemmer, især i beslutningsproceduren.

På dette område tilslutter EØSU sig følgende:

5.3.3.1. Adgang til WTO's dokumenter og dokumentation

5.3.3.1.1. Et af de alvorligste kritikpunkter mod WTO i relation til gennemsigtighed i arbejdsmetoderne vedrører den frie adgang til organisationens dokumenter og den måde, de distribueres på. Efter en vigtig beslutning truffet af Det Generelle Råd(37) for nylig skal alle WTO-dokumenter være almindeligt tilgængelige uden begrænsninger eller fortrolighedsgrader, undtagen i visse tilfælde, hvor en stat kan bede om, at et dokument kun må cirkuleres i begrænset omfang i højst 90 dage.

5.3.3.1.2. EØSU hilser denne afgørelse velkommen og beder Det Generelle Råd om fortsat at arbejde på større gennemsigtighed i WTO's bureaukratiske arbejdsgang.

5.3.3.2. Høring af civilsamfundet - NGO'ernes rolle

5.3.3.2.1. Gennemsigtigheden udadtil i WTO-spørgsmål(38) kan først og fremmest realiseres på nationalt niveau. En dialog mellem de nationale regeringer og repræsentanter for civilsamfundet om WTO-spørgsmål kan ikke kun bidrage til konsensus, men kan samtidigt øge kendskabet til WTO blandt de øvrige grupper, der berøres af WTO's afgørelser, f.eks. erhvervslivet, arbejdstagerne, forbrugerne, børserne, importører og leverandører. Dette vil yderligere fremme globaliseringen og markedsliberaliseringen. Samtidig vil regeringerne kunne få betydelig hjælp via specialiseret rådgivning fra de berørte grupper og organisationer som f.eks. de nationale handels- og industriråd. Der er ubestrideligt et stort problem i visse af de mindst udviklede lande, hvor der er et "demokratisk underskud" og hvor der er meget ringe repræsentation af civilsamfundet og hvor der grundlæggende mangler høring mellem arbejdsmarkedets parter og NGO'erne. WTO bør følge samme fremgangsmåde på internationalt niveau i samarbejdet med de internationale civilsamfundsaktører som f.eks. det vellykkede samarbejde mellem Kommissionen og civilsamfundet på europæisk niveau om WTO-spørgsmål.

5.3.3.2.2. NGO'ernes rolle har været drøftet mange gange mellem WTO-medlemslandene. WTO har gentagne gange erklæret, at et lands indbyggeres interesser kun udtrykkes af den officielle regering. Denne begrænsning udelukker dog ikke WTO-medlemmernes forbindelser med repræsentanter for NGO'erne(39). På den første ministerkonference i Singapore i 1996 deltog der repræsentanter for 108 NGO'er. På konferencen i Doha medvirkede over 600 NGO-repræsentanter.

5.3.3.2.3. EØSU henleder opmærksomheden på den rolle, NGO'erne,(40) hvortil arbejdsmarkedets parter, dvs. arbejdsgivere og arbejdstagere, ikke hører, spiller for behandlingen af særligt følsomme samfundsmæssige spørgsmål, og udvalget mener, at borgernes interesser i medlemsstaterne bør repræsenteres af aktører, der er regeringsuafhængige. Det er dog en nødvendig forudsætning for, at denne repræsentation kan blive reel og effektiv, at udvælgelsen af repræsentanterne sker demokratisk af et stort antal borgere og at der er gennemsigtighed i den økonomiske forvaltning.

5.3.3.2.4. EØSU har i tidligere udtalelser(41) defineret kriterierne for NGO'ernes repræsentativitet på europæisk plan og foreslår følgende kriterier for forbindelserne mellem NGO'erne og WTO.

- der bør være faste repræsentanter på internationalt plan eller i en stor del af verden,

- medlemmerne bør sikres direkte adgang til ekspertisen, så der kan ske hurtige og konstruktive høringer,

- der bør være repræsentation af almene interesser, som modsvarer det internationale samfunds interesser,

- repræsentanterne bør bestå af organisationer på nationalt niveau, der er anerkendt som repræsentative,

- der bør benyttes organisationer, som er repræsenteret i størsteparten af WTO-medlemslandene,

- repræsentanterne bør stå til regnskab over for deres medlemmer,

- repræsentanterne bør have et mandat og kunne handle på internationalt niveau,

- repræsentanterne bør være uafhængige.

5.3.3.2.5. De eneste officielle kanaler, civilsamfundet hidtil har haft for adgang til WTO's afgørelser er de symposiekonferencer, der afholdes parallelt med ministerkonferencerne, hvor WTO er repræsenteret ved medlemslandenes akkrediterede økonomiske diplomater. Civilsamfundets repræsentanter mener, at denne deltagelse foregår på et for lavt niveau, fordi der går meget lang tid mellem ministerkonferencerne og fordi civilsamfundet befinder sig langt fra WTO's daglige virke.

5.3.3.2.6. EØSU er enig med Kommissionens og Europa-Parlamentets forslag om, at WTO bør indføre en særlig høringsprocedure i relation til arbejdsmarkedets parter og NGO'erne, og stiller sig til Kommissionens rådighed for at støtte realiseringen af dette mål. Det foreslår ligeledes for at sikre, at tovejskommunikationen hviler på et solidt og levedygtigt grundlag, at indføre en særlig adfærdskodeks, så der skabes en pålidelig institutionel ramme.

5.3.3.2.7. EØSU foreslår, at civilsamfundets repræsentanter får adgang til WTO's daglige virke via deres medvirken som observatører i Det Generelle Råd.

5.3.3.3. Parlamenters og civilsamfundets adgang til høringsprocedurerne og til mekanismen for overvågning af handelspolitikken (TPRM)

5.3.3.3.1. Formålet med mekanismen for overvågning af handelspolitikkerne (TPRM)(42)(43) er i henhold til WTO's statut at overvåge og bidrage til forbedringen af alle medlemmernes overholdelse af regler, ordninger og indgåede forpligtelser i de multilaterale handelsaftaler samt med regelmæssige mellemrum at undersøge konsekvenserne af medlemmernes handelspolitik og -praksis både for medlemmernes økonomier og for det multilaterale handelssystem. I praksis er der konstateret en del problemer navnlig i relation til undersøgelserne af handelspolitikkernes konsekvenser for medlemslandene og til, hvor pålideligt landene rapporterer ikke så meget de økonomiske, men de sociale og miljørelaterede data.

5.3.3.3.2. EØSU foreslår, at de nationale parlamenters repræsentanter og civilsamfundets aktører obligatorisk deltager-høres i forbindelse med udformningen af beslutninger vedrørende de handelsmæssige, politiske og nationale rapporter, der forelægges for TPRM, inden de officielle tekster offentliggøres.

5.3.3.4. Procedure for informering af civilsamfundet om udviklingen i forhandlingerne

5.3.3.4.1. Civilsamfundet kan informeres om udviklingen i den nye forhandlingsrunde via en specifik procedure på nationalt eller regionalt plan, og naturligvis via WTO's sekretariat ved at afholde særlige offentlige seminarer med regelmæssige mellemrum fra sag til sag.

5.3.3.5. De økonomiske og sociale råds rolle

5.3.3.5.1. WTO bør oprette en gruppe af samtalepartnere, som repræsenterer en stor del af civilsamfundet. De økonomiske og sociale råd er, hvor disse eksisterer, en meget god, mulig samtalepartner med henblik på etableringen af et fast samarbejde med WTO.

5.3.3.5.2. EØSU foreslår en styrket deltagelse af de økonomiske og sociale råd i lande, hvor disse findes, i WTO's arbejde, men foreslår også, at der oprettes tilsvarende organer i de udviklingslandene, hvor der er et alvorligt "demokratisk underskud" og underskud på social høring.

5.3.3.5.3. EØSU foreslår for sit vedkommende at fremsætte et initiativ om koordineringen af de økonomiske og sociale råd, hvor disse findes på internationalt plan (f.eks. de økonomiske og sociale råd i Afrika, Kina osv.) vedrørende WTO-spørgsmål. Man kan f.eks. udarbejde fælles udtalelser, som skal forelægges på ministerkonferencerne som bidrag fra civilsamfundet.

5.3.3.6. Indførelse af en særlig adfærdskodeks for kommunikationen med civilsamfundet

5.3.3.6.1. De fleste internationale organisationer som FN, Verdensbanken og OECD opererer med forskellige mekanismer for høring af civilsamfundets organisationer (f.eks. gensidig underretning). WTO hævder at adskille sig fra andre organisationer, idet organisationens beslutninger ikke blot er bindende, men også håndhæves, herunder navnlig via gengældelsesforanstaltninger undertiden i form af handelssanktioner, men dette argument må tilbagevises, da andre internationale organisationer har lignende procedurer som f.eks. udformning og overvågning af aftaler og tvistbilæggelse.

5.3.3.6.2. EØSU bekræfter de i tidligere udtalelser(44) formulerede grundprincipper i en adfærdskodeks, der også kunne medtage følgende:

- en udtrykkelig erklæring om at afstå fra enhver form for vold og at fremme den gensidige dialog

- de erhvervs- og interesseorganisationer og NGO'er, der underskriver kodeksen, forpligter sig til at overholde visse regler om åbenhed (opgave, medlemmer, organisation, finansiering osv.)

- WTO-sekretariatet påtager sig visse forpligtelser i forbindelse med den praktiske gennemførelse af sådanne samråd (information og adgang til dokumenter, høringer, delbriefings, evalueringer, Internetfora osv.) samt eventuelt en årlig offentlig konference

- indbydelse af repræsentanter for informationssamfundet og NGO'erne til at deltage i informationskampagnerne, i analysen af situationen og udfordringerne og til at tage et medansvar for WTO's aktiviteter som f.eks. at fremsætte relevante forslag til WTO-organerne i relevante spørgsmål i forbindelse med WTO's aktiviteter, støtte iværksættelsen af WTO's engagementer og programmer, yde relevante bidrag til paneldiskussioner og medvirke ved identificeringen af implementeringsproblemer og gennemførelsesgraden

- WTO-medlemslandene opfordres til at fastlægge lignende bestemmelser for deres samråd med repræsentanter for civilsamfundet og NGO'erne på europæisk plan

5.3.3.7. Oprettelse af en form for parlamentarisk overvågning

5.3.3.7.1. Kommissionens og Europa-Parlamentets forslag om en eventuel parlamentarisk overvågning af handelspolitikkerne kan yderligere styrke gennemsigtigheden i WTO og sikre en mere fyldestgørende informering af medlemslandene, men kan i endnu højere grad demokratisere WTO's arbejdsgang og beslutningstagning.

5.3.3.7.2. En sådan parlamentarisk overvågning vil ligeledes bidrage til en bedre forståelse af handelspolitikkernes økonomiske og sociale konsekvenser for hvert enkelt medlemsland.

5.3.3.7.3. EØSU går ind for indførelsen af en parlamentarisk dimension i WTO trods de dermed forbundne vanskeligheder, fordi medlemslandene uden for ministerkonferencerne under arbejdet i Det Generelle Råd i den mellemliggende periode kun er repræsenteret af embedsmænd og ikke af parlamentarikere, og beder EU og WTO's sekretariat om at sætte ind i den retning.

5.3.3.8. Civilsamfundets adgang til tvistbilæggelsessystemet

5.3.3.8.1. Det organiserede civilsamfund har ikke adgang til møderne i ekspertpanelerne under tvistbilæggelsesorganet eller til appelorganet. Disse organer opererer grundlæggende i overensstemmelse med den internationale offentlige ret, og civilsamfundets aktører hævder, at der ikke er nogen grund til, at der ikke gives fri adgang til samt oplysninger om udviklingen og beslutningerne i de forskellige handelsforhandlinger fra det øjeblik, hvor oplysningerne er meddelt de berørte parter.

5.3.3.8.2. I artikel 13, stk. 1, i aftalememorandummet om tvistbilæggelsesregler og -procedurer hedder det klart, at ekspertpanelet har ret til at bede om oplysninger og tekniske råd hos enhver enkeltperson eller ethvert organ, det skønner relevant, og de fortrolige oplysninger, der meddeles til ekspertpanelet, offentliggøres ikke uden eksplicit tilladelse fra den person, det organ eller den myndighed, den hidrører fra. Ekspertpanelerne kan ligeledes bede om oplysninger fra en hvilken som helst relevant kilde og indhente råd hos eksperter, for at høre deres mening om visse aspekter af emnet. I praksis har civilsamfundets bidrag dog hidtil været meget begrænset.

5.3.3.8.3. EØSU støtter inddragelsen af civilsamfundet i tvistbilæggelsessystemet som rådgiver inden for emner, der kræver ekspertviden, f.eks. emner vedrørende beskæftigelse, miljø, sundhed, af to grunde: a) medlemmerne af panelerne og appelorganet besidder som regel juridisk viden om international handelsret osv. og b) de til enhver tid eksisterende handelsaftaler påvirker ofte direkte eller indirekte den samfundsmæssige udvikling som f.eks. beskæftigelsessituationen i et land, miljøet, sundhedstilstanden eller den økonomiske udvikling.

5.3.3.8.4. EØSU beder de mindst udviklede lande om at ophæve deres forbehold mod deltagelsen af civilsamfundsrepræsentanter i tvistbilæggelsessystemet og støtter Kommissionens position i sagen, hvilket vil styrke transparensen og den demokratiske ånd i WTO.

5.4. Udvikling af udviklingslandenes og de mindst udviklede landes kapacitet til at deltage i WTO's institutionelle procedurer.

5.4.1. De fleste udviklingslande og de mindst udviklede lande mangler i betydelig grad eller fuldstændig kapacitet til at deltage i WTO's arbejde, til at forstå handelspolitikkerne og disses konsekvenser og til at kende bestemmelserne ikke blot på internationalt, men også på regionalt og nationalt plan. De er på trods af betydelig økonomisk støtte fra Kommissionen ofte ikke i stand til at have faste repræsentanter i de forskellige komiteer og på møderne i WTO, hvor der tages stilling til vigtige forhandlingsemner, fordi de for det første ikke har de rette personer med de nødvendige kvalifikationer og for det andet fordi de ikke kan dække udgifterne til faste repræsentationer eller delegationer. Dette at der nu er et repræsentationskontor(45) i drift for AVS-landene, som støtter disse lande i de internationale handelsforhandlinger, udgør allerede et første skridt i den rigtige retning.

5.4.2. Udviklingsplanen fra Doha indeholder en specifik henvisning til de mindst udviklede landes problemer med at deltage i de internationale handelsforhandlinger og fastlægger en konkret tidsplan for aktioner til styrkelsen af disse(46).

5.4.3. EØSU henstiller, at man giver udviklingslandene vished for, at de vil få de finansielle og menneskelige ressourcer, der vil sætte dem i stand til at implementere de reformer, de har vedtaget.

5.4.4. EØSU påpeger, at stigningen i WTO's bevillinger til teknisk bistand og uddannelse i de mindst udviklede lande i samarbejde med de andre internationale organisationers programmer bør være større og konstante, så disse lande kan deltage som ligestillede medlemmer i WTO, men der skal samtidig være en øget kontrol med de disponible midler, så man undgår spild og risikoen for korruption.

5.5. Mindskelse af modsætningsforholdet mellem fuld deltagelse og effektiv arbejdsgang i WTO

5.5.1. Det store antal medlemmer skaber betydelige problemer i relation til den nødvendige repræsentation og tilstedeværelse i de officielle og uofficielle organer. EØSU foreslår parallelt med indførelsen af små ministerkonferencer, at der oprettes organer med begrænset deltagelse med et funktionsdygtigt antal medlemmer ved at vælge den i en WTO-kontekst rette model for udvælgelse og afstemning, uden at dette anfægter det demokratiske princip "et medlem - en stemme".

5.6. Indførelse af et formelt samarbejde med andre internationale organisationer.

5.6.1. I den aktuelle globaliserede økonomiske og samfundsmæssige situation er det nødvendigt at forstå, at handelen ikke sker af sig selv og at handelsforhandlingerne påvirkes af og påvirker andre internationale organisationers beslutninger og politikker. Hvis målet er et effektivt globalt samarbejde, er det nødvendigt, at WTO samarbejder med de øvrige internationale organisationer.

5.6.2. WTO's samarbejde med UNCTAD om oprettelse af et internationalt handelscenter (ITC), som skal arbejde på at hjælpe udviklings- og overgangsøkonomierne med at deltage i verdenshandelen og fremme JITAR-programmet, udgør et nyttigt internationalt initiativ. Særligt nyttigt er WTO's samarbejde med WHO(47), IMF, Den Internationale Telekommunikationsunion, Verdensbanken og WIPO (Verdensorganiationen for Intellektuel Ejendomsret)(48).

5.7. Ændring af tvistbilæggelsessystemet

5.7.1. WTO mener på baggrund af erfaringerne fra de sidste seks års praksis med tvistbilæggelsessystemet, at ordningen på trods af betydelige bidrag til bilæggelsen af handelstvister mellem medlemsstaterne bør forbedres på visse områder. På ministerkonferencen i Doha forpligtede medlemmerne sig til at indlede forhandlinger om forbedring og modernisering af systemet inden maj 2003.

5.7.2. Kommissionen har fremsat konkrete forslag til revision af systemet inden for områder som udnævnelse af faste delegerede i panelerne - modsat den nuværende procedure, hvor de udnævnes fra sag til sag - inden for emner som implementering, gennemsigtighed, hurtigere afsigelse af kendelser, oprettelse af en rådgivende retslig instans, samt muligheden for at rette amicus curiae-henvendelser osv.

5.7.3. Selv om EØSU støtter disse forslag, bør det dog understrege, at et tvistbilæggelsessystem for at være retfærdigt og effektivt skal bygge på følgende principper: for det første skal hvert medlemsland være stillet lige over for loven, for det andet skal der være en mulighed for direkte og konkret adgang til tvistbilæggelsessystemet, og for det tredje skal systemet være underlagt folkeretten. Som WTO-systemet er udformet i dag, er det således meget tvivlsomt, om de mindst udviklede lande kan gøre egentlig brug af systemet. For det første fordi fortolkningen og implementeringen af de forskellige WTO-regler og -aftaler bliver mere og mere komplicerede og vanskelige. Derfor mener EØSU, at det er nødvendigt yderligere at styrke og udvide procedurerne for ydelse af støtte i form af penge, viden og uddannelse til disse lande med henblik på analyse, forståelse og korrekt implementering af alle WTO's aftaler. For det andet kan der rejses tvivl om disse landes reelle deltagelse og forsvar af deres interesser i et sådant panel eller appelorgan som følge af de komplicerede regler og det høje tempo, procedurerne foregår i. Derfor mener EØSU, at der blev udfyldt en stor lakune, da Det Rådgivende Center for WTO-ret trådte i funktion i 2001. De tjenester, dette center yder, begynder at bringe konkrete resultater (jf. resultatet af striden mellem Peru og EU vedrørende betegnelsen for sardiner). Ud over EU's medlemsstater, som allerede har bidraget betydeligt til oprettelsen af dette center, bør de øvrige medlemmer af WTO også bidrage til den videre udvikling og styrkelse af det rådgivende center.

5.7.4. På trods af betydelige forbedringer giver tvistbilæggelsessystemet i WTO ikke udviklingslandene støtte nok og er heller ikke tilstrækkelig tilgængeligt for dem, idet de på grund af deres svage økonomier befinder sig i en særlig situation, og derfor kan de ikke maksimere fordelene ved systemet(49). Grundene til, at udviklingslandene ikke har adgang til og ikke gør brug af systemet er følgende: a) Der eksisterer ikke indenlandske mekanismer for udenrigshandelen, som ville kunne kanalisere de nødvendige oplysninger til regeringerne, eller som vil forpligte de regeringer, der overtræder aftalerne til at komme til fornuft, b) man forstår ikke internt i disse lande WTO's regler, aftaler og mekanismer, c) der er ikke den nødvendige viden og specialisering i de offentlige forvaltninger, d) der er ofte mangel på politisk vilje, e) der er mangel på økonomiske midler til benyttelse af specialiserede rådgivere.

5.7.5. EØSU er betænkelig ved uklarheden i en lang række WTO-aftaler, hvilket nødvendigvis fører til brug af tvistbilæggelsessystemet, og opfordrer alle involverede parter til at stræbe efter klarere aftaler.

5.7.5.1. EØSU er endvidere foruroliget over de umiddelbare og tungtvejende konsekvenser, som visse tvistbilæggelsessager har for private tredjeparter (særlig SMV'er og forbrugere). Når et WTO-medlem tilbagetager koncessioner, er det ikke den stat, der har truffet den WTO-stridige foranstaltning (eller dens organer), der straffes, men derimod sagesløse virksomheder, og det til dels på eksistenstruende vis. Eftersom WTO-retten ikke er umiddelbart anvendelig, har disse virksomheder for tiden praktisk talt ingen juridisk mulighed for at holde sig skadesløse hos de organer i deres stat (eller statsfællesskab), der - via WTO's bilæggelsesprocedurer - påviseligt har handlet retsstridigt. Dette er uforeneligt med de retspolitiske principper, der gælder i EU. For at sikre øget accept og fremadskridende lovfæstelse af WTO's tvistbilæggelsessystem bør Kommissionen i samarbejde med Ministerrådet inden for WTO, men også internt i EU, arbejde for omgående at afhjælpe denne mangel.

5.7.6. EØSU foreslår følgende i relation til tvistbilæggelsessystemet: a) øget teknisk og juridisk støtte til de mindst udviklede lande, b) hurtigere procedurer og især kortere frister for bilæggelsen af tvister med en sondring mellem sager af hhv. større og mindre økonomisk størrelsesorden (under 1 mio. USD), hvor samtlige mekanismer ikke bringes i anvendelse, c) yderligere styrkelse af AVS-landene i Genève-sekretariatet, så man i stort omfang kompenserer for disse landes svage position og d) større tilstedeværelse af eksperter fra civilsamfundet i de paneler, hvor de første undersøgelser af overtrædelserne foregår.

5.8. Sanktioner

5.8.1. Sanktioner udgør WTO's stærkeste våben til håndhævelse af de vedtagne regler og procedurer, som beskrevet i de multilaterale og plurilaterale handelsaftaler, og de bringes i anvendelse, når alle de i tvistbilæggelsessystemet forudsete foranstaltninger er udtømt og der fortsat er tale om overskridelse.

5.8.2. Pålæggelsen af sanktioner over for et eller flere af de kontraherende lande påvirker undertiden en lang række lande, men påfører ofte tredjelandes eller de mindst udviklede landes handel betydelig skade.

5.8.3. Det er velkendt, at sanktioner som pressionsmiddel til at få en part til at rette sig efter et panels, appelorganets eller tvistbilæggelsesorganets afgørelser i stort omfang er umulige for udviklingslandene, og herunder især de mindst udviklede lande, at efterkomme. Disse lande er betragtet under ét direkte afhængige af import, og derfor udgør muligheden for at pålægge sanktioner i praksis ikke nogen gennemførlig alternativ løsning. Derfor støtter EØSU Kommissionens forslag, som giver disse lande mulighed for på visse betingelser at bede om direkte pålæg af erstatning eller ydelse af en anden kompenserende handelsmæssig indsats i stedet for retten til at pålægge handelssanktioner.

5.8.4. EØSU er betænkelig ved det stigende antal sager og mener, at det i handelsmæssig sammenhæng er mere hensigtsmæssigt med en kompromisløsning på tvisterne end brugen af retslige midler og sanktioner. EØSU opfordrer WTO's medlemslande til at indlede en reel dialog om de sanktioner, der kan implementeres i henhold til WTO's grundstatutter og om den af Kommissionen foretrukne mellemprocedure før sanktioner, som ville give en stat ret til før sanktioner at kræve retaliering i tilfælde af overtrædelse af reglerne. Denne dialog skal afklare alle implementeringsparametre (hvem, hvornår og hvordan pålægges sanktioner), så der opstår større smidighed og transparens.

Bruxelles, den 26. marts 2003.

Roger Briesch

Formand for

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Europa-Parlamentets beslutning af 18. juni 1998 om anden ministerkonference i Verdenshandelsorganisationen (WTO), EFT C 210 af 6.7.1998.

(2) Europa-Parlamentets beslutning af 15. december 1999 om Verdenshandelsorganisationen (WTO): tredje konference i Seattle, EFT C 296 af 18.10.2000.

(3) Europa-Parlamentets beslutning om udryddelse af fattigdom - 5. valgperiode - TA(2002) 0389.

(4) a) Efter Verdensbankens vurdering ville en afskaffelse af samtlige handelshindringer kunne øge den globale indtjening med 2,8 mia. USD og ville bringe 320 mio. mennesker ud af fattigdommen inden år 2015.

b) Europa-Parlamentets beslutning vedrørende Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om EU-tilgangen til WTO-Millenium-runden A5 - 0062/1999 - EFT 189/7.7.2000.

(5) WORLD BANK - Annual Report 2002 - Chapter 1 - Meeting the Poverty Challenge: the World Bank's Goals and Strategies.

(6) Europa-Parlamentets beslutning om udryddelse af fattigdom - 5. valgperiode - TA(2002) 0389.

(7) Af FN's 49 mindst udviklede medlemsstater er 30 medlemmer af WTO: Angola, Bangladesh, Benin, Burkina Faso, Burundi, Den Centralafrikanske Republik, Tchad, Djibouti, Gambia, Guinea, Guinea-Bissau, Haiti, Lesotho, Madagaskar, Malawi, Maldiverne, Mali, Mauretanien, Mozambique, Myanmar, Nigeria, Rwanda, Sierra Leone, Senegal, Solomonøerne, Tanzania, Togo, Uganda, Zaire og Zambia (WT/COMTD/LCD/W/26, 8. maj 2002).

9 andre af disse er i fuld gang med tiltrædelsesprocedurerne: Bhutan, Cambodja, Cap Verde, Laos, Nepal, Samoa, Sudan, Vanuatu og Yemen (WT/COMTD/LCD/W/26, 8. maj 2002).

(8) Europa-Parlamentets beslutning om åbenhed og demokrati inden for den internationale handel - A5-0331/2001, EFT C 112, 9.5.2002.

(9) a) WTO - Overview of Developments in the International Trading Environment - WT/TPR/OV/8-15. november 2002.

b) IMF og World Bank, Market Access for Developing Country Exports, Selected Issues, 27. sept. 2002, s. 5.

(10) David Dollar, Aart Kraay, "Growth is Good for the Poor", WORLD BANK.

(11) Europa-Parlamentets beslutning vedrørende Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om EU-tilgangen til WTO-Millenium-runden A5 - 0062/1999, EFT 189, 7.7.2000.

(12) WTO - Annual Report 2002, § 17.

(13) UNCTAD, 2002 - The least-developed Countries Report 2002: Escaping the Poverty Trap, Part II, Chapter 3. Trade Part II, Chapter 3-4, UNCTAD, Geneva.

(14) Trade Policy Review of the European Union 2002 - s. 20 ff. "Rigged Rules and double Standards-trade globalisation and the fight against poverty - (Comments from the Commission - 17.4.2002)".

(15) A Genuine Development Agenda for the Doha round of WTO negotiations, Joint Statement, 28.1.2002, From: SAVE THE CHILDREN, (OAFOD, OXFAM, ACTIONAID, WORLDVISION, CHRISTIAN AID, FAIRTRADE, TRAIDCRAFT § 14).

(16) a) COM(2002) 513/F - 18.9.2002 - Communication from the Commission to the Council and the European Parliament: Trade and Development: assisting developing countries to benefit from trade.

b) Council of the European Union: Trade and Development: Council conclusions, 20 Nov. 2002, No 14514/02.

(17) Marakesh-aftalen om oprettelse af WTO - artikel IX, stk. 1.

(18) Det antages, at hvis målene i udviklingsplanen fra Doha indfries, vil reduktionen af afgifter på eksport såvel i industrilandene som udviklingslandene resultere i en global merindtjening på mellem 250 mia. og 620 mia. USD om året, hvoraf mellem en tredjedel og halvdelen vil komme udviklingslandene til gavn (IMF and WORLD BANK, market Access for Developing Country Export - Selected Issues, 27.9.2002, pkt. 5).

(19) Overview of Developments in the International Trading Environment - § 97 - WT/TPR/OV/8 - 15.11.2002.

(20) EFT C 36 af 8.2.2002.

(21) Communication - April 2000 / Council Conclusions - 10 november 2002.

(22) Ministerkonferencen i Singapore - artikel ...

(23) Ministererklæringen fra Doha - artikel 8 - WT/MIN(01)/DEC/1-20.11.2001.

(24) EFT C 260 af 17.9.2001, s. 14.

(25) Europa-Parlamentets beslutning vedrørende Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om EU-tilgangen til WTO-millenium-runden.

(26) Ministererklæringen fra Doha - artikel 31 - WT/MIN(01)/DEC/1-20.11.2001.

(27) Over 15 mio. personer dør af smitsomme sygdomme og 40 mio. har HIV/AIDS, hvoriblandt de fleste ikke kan skaffe sig livsvigtig eller livsforlængende medicin - Oxfam News.

(28) Erklæring om aftalen om beskyttelse af intellektuelle rettigheder og af den offentlige sundhed - WT/MIN(01)DEC/2-20.11.2001.

(29) WTO TRIP's-aftaler - Art 31.

(30) a) Generaldirektoratet for Handel: Bidrag til WTO: Meddelelse fra de europæiske komiteer og deres medlemsstater til TRIP's Rådet vedrørende afsnit 6 i Doha-erklæringen om TRIP's-aftalen om Folkesundhed, 18. juni 2002

b) WTO TRIP's-Rådet - 16. december 2002 - Udkast til kompromisbeslutning (Perex Mottas tekst)

c) Brev fra kommissionsmedlem Pascal Lamy til WTO-medlemslandenes ministre - 7.1.2003 - 5/6

d) WTO TRIPs-Rådet - 4. marts 2002 (IP/C/W/339)

e) WTO's komité for Handel og Udvikling: WTO's arbejdsprogram vedrørende særlig og differentieret behandling - meddelelse fra de europæiske komiteer - TN/CTD/W/26 - 11. december 2002

f) WTO's komité for Handel og Udvikling: Overvågningsmekanisme for bestemmelser om særlig og differentieret behandling - Fælles meddelelse fra den afrikanske gruppe i WTO TN/CTD/W/23 - 11. december 2002.

(31) Ministererklæringen fra Doha - artikel 13 - WT/MIN(01)/DEC/1-20.11.2001.

(32) FAO's 26. regionale konference for Nærøsten, 9. og 13. marts 2002.

(33) Årsberetning 2002.

(34) a) WT/COMTD/W/89/Rev., 14.1.2002

b) WTO Training Institute, WTO's handelspolitiske kurser: Et forslag om ekspansion.

(35) EFT C 368 af 20.12.1999.

(36) EFT C 36 af 8.2.2002.

(37) W.T.O - Procedures for the circulation and derestriction of WTO documents (14. maj 2002) - WT/L/452 - 16.5.2002.

(38) G. Marceau og P. Pedersen, Is the WTO open and Transparent? En gennemgang af WTO's forhold til NGO'ernes og civilsamfundets krav om større åbenhed og offentlig deltagelse, J.W.T, Vol. 33 No 1, pp. 5-49 (1999).

(39) WTO's forbindelser med NGO'erne reguleres af artikel V:2 i Marrakesh-aftalen og af Det Generelle Råds retningslinjer, 18. juni 1996(WT/L/162).

(40) International Centre for Trade and Sustainable Development - ICTSD - Association Schemes and Other Arrangement for Public Participation in International Fora.

(41) EFT C 125 af 27.5.2002.

(42) Aftale om oprettelse af WTO - artikel III, stk. 4.

(43) Aftale om oprettelse af WTO - artikel III, bilag 3.

(44) ØSU's udtalelse: "Forberedelse af den 4. WTO-ministerkonference i Qatar: EØSU's synspunkt" pkt. 3.9, 3.9.1, 3.9.2, 3.9.3, 3.9.4, 3.9.5. EFT C 36 af 8.2.2002.

(45) Kontoret modtager 1,4 mio. EUR i støtte fra EU.

(46) Ministerbeslutning Doha - Støtteforanstaltninger - Τ/ΜΙΝ(01) / 17-20.11.2001.

(47) WTO-aftaler og offentlig sundhed - 20.8.2002.

(48) WT/COMTD/W/102, 16.7.2002.

(49) Enforcing Multilateral Commitments: Dispute Settlement and Developing Countries - B. Hoeckman - P. Mavroidis, 14.9.1999, The WTO/World Bank Conference on Developing Countries in a Millennium Round.