Forslag til Rådets direktiv om tredjelandsstatsborgeres ret til at rejse inden for Fællesskabet (95/C 306/03) (Tekst af betydning for EØS) KOM(95) 346 endelig udg. - 95/0199(CNS)

(Forelagt af Kommissionen den 24. august 1995)

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 100,

under henvisning til forslag fra Kommissionen,

under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet,

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg,

under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget, og

ud fra følgende betragtninger:

Ifølge traktatens artikel 7 A skal der oprettes et indre marked, som indebærer et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaten;

for at gennemføre dette mål skal medlemsstaterne give statsborgere fra tredjelande, der lovligt befinder sig på en medlemsstats område, ret til at rejse ind i de øvrige medlemsstaters område med henblik på et kortvarigt ophold; såfremt denne ret til at rejse ikke indrømmes, ville medlemsstaterne stå i den situation, at der i de øvrige medlemsstater findes personer, som ikke har ret til at rejse ind på deres område, hvilket kunne berettige til opretholdelse af kontrollen ved de indre grænser;

den indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger på dette område påvirker direkte det indre markeds etablering og funktion;

en medlemsstats udstedelse af en opholdstilladelse til en statsborger fra et tredjeland, hvorved denne får tilladelse til at bosætte sig i denne stat, er en handling, der frembyder tilstrækkelig mange garantier til, at de øvrige medlemsstater ikke behøver at kræve, at denne person i forvejen får udstedt et visum af deres myndigheder, og således at de giver ham ret til at rejse; hver enkelt medlemsstat kan under alle omstændigheder, såfremt den pågældende opholder sig ulovligt på dens område, ikke opfylder betingelserne for at udøve retten til at rejse, eller udgør en trussel mod dens offentlige orden og sikkerhed eller internationale relationer, udvise ham til den medlemsstat, der har udstedt opholdstilladelsen, og som er forpligtet til at lade ham rejse ind igen;

når en statsborger fra et tredjeland, der ikke er bosat i Fællesskabet, er indehaver af et visum fra en medlemsstat, der giver ham ret til at passere samtlige medlemsstaters ydre grænser, idet det gælder i hele Fællesskabet og er gensidigt anerkendt af medlemsstaterne, har de enkelte medlemsstater tilstrækkelig mange garantier til at give den pågældende ret til at rejse; den samme ret må med endnu større grund tilægges statsborgere fra tredjelande, som kan passere de ydre grænser uden at være pålagt visumpligt; hver enkelt medlemsstat har under alle omstændigheder ret til at udvise en statsborger fra et tredjeland, som opholder sig ulovligt på dens område, såfremt han ikke opfylder betingelserne for at udøve retten til at rejse eller udgør en trussel mod denne stats offentlige orden, offentlige sundhed eller internationale forbindelser;

personer, der udøver retten til at rejse, bør ikke blive en byrde for det sociale system i den medlemsstat, de besøger, hvorfor denne ret skal gøres betinget af, at vedkommende råder over tilstrækkelige midler til at gennemføre rejsen;

dette direktiv indgår i en række fællesskabsretlige og nationale bestemmelser, som regulerer tredjelandsstatsborgernes retsstilling i medlemsstaterne, og direktivets nøjagtige rækkevidde bør derfor angives -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

Artikel 1

1. Medlemsstaterne indrømmer statsborgere i tredjelande, der lovligt befinder sig i en medlemsstat, ret til at rejse på de øvrige medlemsstaters område på de i dette direktiv fastsatte betingelser.

2. Dette direktiv berører ikke de rettigheder:

- der ved fællesskabsretten indrømmes statsborgere i tredjelande, som er medlemmer af unionsborgeres familie

- der indrømmes statsborgere i tredjelande og medlemmer af deres familie, uanset nationalitet, som i medfør af aftaler mellem Fællesskabet og dets medlemsstater og disse lande med hensyn til indrejse og ophold i en medlemsstat har samme rettigheder som unionsborgerne.

3. Dette direktiv berører ikke de fællesskabsretlige eller nationale bestemmelser vedrørende:

- ophold bortset fra kortvarige ophold

- adgang til beskæftigelse og selvstændigt erhverv

der gælder for statsborgere i tredjelande.

Artikel 2

I dette direktiv forstås ved:

1) »ret til at rejse«: retten til at passere Fællesskabets indre grænser og til at rejse igennem eller tage ophold af kort varighed i en medlemsstat, uden at vedkommende er forpligtet til at indhente visum fra den eller de medlemsstater, på hvis område denne ret udøves

2) »opholdstilladelse«: enhver tilladelse udstedt af en medlemsstats myndigheder, hvorefter en person kan opholde sig på medlemsstatens område, og som er opført på den i artikel 3, stk. 4, omhandlede liste

3) »visum efter artikel 2, nr. 3«: et visum, der er gyldigt for hele Fællesskabet, og som anerkendes gensidigt med henblik på passage af medlemsstaternes ydre grænser

4) »statsborgere i tredjelande«: enhver person, der ikke er unionsborger i medfør af artikel 8, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab.

Artikel 3

1. Medlemsstaterne indrømmer statsborgere i tredjelande, der er indehavere af en gyldig opholdstilladelse udstedt af en anden medlemsstat, ret til at rejse.

Disse personer kan rejse i en uafbrudt periode på højst tre måneder på de øvrige medlemsstaters område, forudsat at de opfylder følgende betingelser:

- at de er i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse og et gyldigt rejsedokument

- at de har de midler til deres underhold, der er nødvendige til det påtænkte ophold eller den påtænkte gennemrejse og til tilbagerejsen til den medlemsstat, der har udstedt opholdstilladelsen, eller til rejsen til et tredjeland, hvortil deres adgang er sikret.

2. Medlemsstaterne tillader på de i bilaget fastsatte betingelser og efter de deri fastsatte retningslinjer, at en person, til hvem de har udstedt en opholdstilladelse, og som opholder sig ulovligt på en anden medlemsstats område, vender tilbage til deres område, også selv om nævnte opholdstilladelse er udløbet.

3. En statsborger i et tredjeland med en af en medlemsstat udstedt opholdstilladelse, som udøver retten til at rejse, kan udvises, såfremt han ikke opfylder de i stk. 1 fastsatte betingelser, eller såfremt han frembyder fare for den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller de internationale forbindelser i den medlemsstat, hvori han udøver denne ret til at rejse.

4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen og de øvrige medlemsstater en liste over de dokumenter, de udsteder som opholdstilladelser med henblik på denne artikel, samt enhver ændring af denne liste.

Kommissionen offentliggør disse lister samt eventuelle senere ændringer heraf i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Artikel 4

1. Medlemsstaterne indrømmer statsborgere i tredjelande, som er i besiddelse af et visum efter artikel 2, nr. 3, ret til at rejse.

Disse personer kan rejse på medlemsstaternes område under hele det ophold, det er godkendt ved dette visum, forudsat at de er i besiddelse af rejselegitimation forsynet med et gyldigt visum og opfylder den i artikel 3, stk. 1, andet led, fastsatte betingelse.

2. Medlemsstaterne indrømmer statsborgere i tredjelande, der af samtlige medlemsstater er fritaget fra visumpligten, ret til at rejse.

Disse personer kan rejse på medlemsstaternes område i højst tre måneder inden for en seks måneders periode fra datoen for den første indrejse på en af medlemsstaternes område, for så vidt de er i besiddelse af gyldig rejselegitimation og opfylder den i artikel 3, stk. 1, andet led, fastsatte betingelse.

3. Stk. 2 finder ligeledes anvendelse på statsborgere i tredjelande, der er pålagt visumpligt af en række medlemsstater.

Deres ret til at rejse begrænses dog til de medlemsstater, der har fritaget de pågældende statsborgere i tredjelande fra visumpligten, medmindre de er i besiddelse af et visum after artikel 2, nr. 3.

I sidstnævnte tilfælde begrænses opholdet i de medlemsstater, der kræver visum, til den periode, der er tilladt ifølge visumet.

4. Bestemmelserne i denne artikel er ikke til hinder for, at en medlemsstat tillader en statsborger i et tredjeland at tage ophold i længere tid end tre måneder på dens eget område.

5. En statsborger i et tredjeland, der har fået adgang til Fællesskabet med henblik på et kortvarigt ophold, og som udøver retten til at rejse, kan udvises, såfremt han ikke opfylder de i stk. 1 eller 2 fastsatte betingelser, afhængigt af om han er pålagt visumpligt eller ej, og såfremt han frembyder en fare for den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller de internationale forbindelser i den medlemsstat, i hvilken han udøver denne ret til at rejse.

Artikel 5

Medlemsstaterne kan kræve, at personer, der udøver retten til at rejse, anmelder deres ophold på deres område.

Artikel 6

Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 31. december 1996. De underretter straks Kommissionen herom.

Når medlemsstaterne vedtager disse love og bestemmelser, skal de indeholde en henvisning til dette direktiv, eller de skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for denne henvisning fastsættes af medlemsstaterne.

Artikel 7

Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Artikel 8

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

BILAG

Betingelser og retningslinjer for medlemsstaternes tilbagetagelse af statsborgere fra tredjelande, som er i besiddelse af en af dem udstedt opholdstilladelse eller foreløbig opholdstilladelse, og som opholder sig ulovligt på en anden medlemsstats område (direktivets artikel 3, stk. 2)

1. Disse bestemmelser om tilbagetagelse finder anvendelse på statsborgere i tredjelande, der er i besiddelse af en opholdstilladelse i henhold til artikel 2, nr. 2, og som udøver retten til at rejse, men opholder sig ulovligt på en anden medlemsstats område.

Bestemmelserne berører ikke medlemsstaternes forpligtelse til i overensstemmelse med Dublin-konventionen om asylret at tilbagetage asylansøgere, der opholder sig ulovligt i en anden medlemsstat.

2. Såfremt en person omfattet af punkt 1 er indrejst i en medlemsstat fra en anden medlemsstat med henblik på et kortvarigt ophold eller en gennemrejse efter artikel 3, stk. 1, og opholder sig der ulovligt, skal han straks begive sig til den medlemsstat, hvortil han har opholdstilladelse, medmindre han får tilladelse til at begive sig til et andet land, hvor han er sikret indrejse.

En statsborger i et tredjeland, der ønsker at begive sig til et andet land, skal dokumentere, at han kan indrejse i dette, f.eks. ved forevisning af en indrejsetilladelse eller gyldigt visum, samt at han er i besiddelse af nødvendige midler, f.eks. i form af en billet eller anden rejsehjemmel, kontante midler eller indestående på bankbog, til transport til og ophold i det land, hvor han kan indrejse.

3. Nægter en statsborger i et tredjeland, som opholder sig ulovligt på en medlemsstats område, at udrejse frivilligt, er medlemsstaterne forpligtet til at tilbagetage den pågældende efter nedenstående retningslinjer.

Er den pågældende person i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse gældende i en anden medlemsstat, er den medlemsstat, der har udstedt tilladelsen, forpligtet til at tilbagetage den pågældende person.

Medlemsstaterne skal desuden tilbagetage en statsborger i et tredjeland i henhold til artikel 3, stk. 2, i en periode på indtil to måneder efter udløbet af opholdstilladelsens gyldighedsperiode.

Tilbagetagelsespligten er betinget af, at der fremsættes anmodning om tilbagetagelse senest én måned efter, at myndighederne er blevet bekendt med den pågældende persons ulovlige tilstedeværelse i medlemsstaten.

4. Tilbagetagelsen af personen skal finde sted efter, at de kompetente myndigheder i ansøgermedlemsstaten har forelagt en anmodning, som godtgør, at den pågældende person er i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse i den medlemsstat, som opfordres til at tilbagetage ham.

En medlemsstat, der modtager en anmodning efter punkt 3, skal besvare anmodningen inden for otte dage. Hvis medlemsstaten ikke reagerer inden for denne frist, anses den for at acceptere tilbagetagelsen, medmindre den udtrykkeligt har anmodet om, at denne frist forlænges med en uge.

Den medlemsstat, der har modtaget anmodningen, skal senest inden en måned overtage den person, som den har accepteret at tilbagetage. Denne frist kan efter aftale mellem de pågældende to medlemsstater forelænges, hvis medlemsstaten, der ønsker en forlængelse af fristen, indgiver en udtrykkelig og begrundet anmodning herom.

Medlemsstaterne tilsender hinanden lister over, hvilke myndigheder der er kompetente til at behandle anmodninger om tilbagetagelse, samt de lokaliteter i tilknytning til grænserne, hvor tilbagetagelse kan foretages.

5. De økonomiske omkostninger, som tilbagetagelsen indebærer, afholdes af den pågældende person. Såfremt den pågældende ikke er i stand til at afholde udgifterne, afholdes udgifterne indtil det sted, hvor tilbagetagelsen skal finde sted, som udgangspunkt af den medlemsstat, der anmoder om tilbagetagelsen.