EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 31.7.2018 COM(2018) 562 final RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET om vurdering af medlemsstaternes indsatsprogrammer under havstrategirammedirektivet {SWD(2018) 393 final}



RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET vurdering af medlemsstaternes indsatsprogrammer under havstrategirammedirektivet Livet i havet og ressourcer: en livline for vores planet Oceanernes og havenes betydning for vores planets velfærd er på nuværende tidspunkt et ubestridt faktum. Menneskelige aktiviteter skaber belastninger, der påvirker livet i havet samt habitaterne og de væsentlige funktioner i vores oceaner. Nylige initiativer har øget bevidstheden om havenes og oceanernes sundhed og tilstand. Disse omfatter vedtagelsen af mål for bæredygtig udvikling nr. 14 om at bevare og bæredygtigt bruge oceanerne, havene og de maritime ressourcer; den fælles meddelelse om international havforvaltning; "Havkonferencen" om mål for bæredygtig udvikling nr. 14; og rækken af Our Ocean-konferencer, hvor EU var vært for den seneste i oktober 2017 . I de sidste 6 år har EU-medlemsstaterne udviklet havstrategier for at overholde havstrategirammedirektivet. Direktivet kræver, at de vurderer status for havmiljøets kvalitet, fastlægger god miljøtilstand, fastsætter passende miljømål og udarbejder passende overvågningsprogrammer og gennemfører foranstaltninger til opnåelse af direktivets vigtigste mål om at sikre "god miljøtilstand" for alle EU's havområder inden 2020. Begrebet "god miljøtilstand," er defineret i direktivet ved hjælp af deskriptorer, som f.eks. bevarelse af biodiversitet eller bekæmpelse af menneskeskabte belastninger, der omfatter fiskeri, havbundsskader, affald i havet og forurenende stoffer. En ny afgørelse fra Kommissionen, der trådte i kraft i juni 2017, pålægger medlemsstaterne at overholde fælles kriterier og metodologiske standarder, når de definerer begrebet "god miljøtilstand" kvantitativt for havområder under deres territoriale kompetence. Det er vigtigt, at havstrategirammedirektivet udtrykkeligt kræver, at medlemsstaterne arbejder sammen med deres naboer i hver havregion eller subregion. Denne rapport bygger på Kommissionens vurderinger fra 2014 og 2017 af medlemsstaternes havstrategier og vurderer de indsatsprogrammer, som alle medlemsstater skulle forelægge Kommissionen inden den 31. marts 2016. Generel brugbar vejledning om ændringer, der er nødvendige for at forbedre sammenhængen og effektiviteten af ​​deres indsatser, er inkluderet som et sæt henstillinger til medlemsstaterne i slutningen af ​​denne vurdering. Landespecifikke henstillinger er medtaget i det arbejdsdokument, der ledsager denne rapport. Beklageligvis forelagde kun seks medlemsstater deres nationale indsatsprogram rettidigt. Kommissionen har derfor indledt de relevante traktatbrudssager. Ved skæringsdatoen i februar 2017 havde i alt 16 ud af de 23 EU-medlemsstater med have i sidste ende fremlagt deres nationale programmer. Programmerne, der blev fremlagt af de øvrige syv medlemsstater efter denne skæringsdato, kunne ikke vurderes i tide til denne rapport. I Kommissionens vurdering fra 2014 blev det konkluderet, at der var stor forskel mellem medlemsstaterne med hensyn til definitionerne og målene forbundet med målet om "god miljøtilstand". Derfor ser denne vurdering også på, i hvilket omfang medlemsstaternes indsatser muliggør en bedre sammenlignelighed af deres bestræbelser for at bekæmpe de relevante belastninger på havmiljøet. For hver relevant deskriptor indeholder rapporten også en vurdering af, i hvilket omfang medlemsstaterne sandsynligvis vil opnå en god miljøtilstand inden 2020 som krævet i direktivet. Hvilke foranstaltninger har medlemsstaterne hidtil truffet for at opnå en god miljøtilstand? I deres indsatsprogrammer fremlægger medlemsstaterne ofte eksisterende initiativer eller løbende gennemførelse af politikker som foranstaltninger. Dette omfatter f.eks. indsatser i henhold til EU's miljølovgivning eller andre love som affaldsrammedirektivet, vandrammedirektivet, fugledirektivet, habitatdirektivet, direktivet om rensning af byspildevand eller forordningen om fælles fiskeripolitik. Eksisterende internationale forpligtelser, såsom dem under Den Internationale Søfartsorganisation, er også medtaget i medlemsstaternes programmer. Endvidere henviser medlemsstaterne ofte til initiativer gennemført under regionale havkonventioner. Det er positivt at se, at medlemsstaterne i nogle tilfælde henviser til foranstaltninger, der specifikt er aftalt med naboer i en EU-havregion, navnlig gennem de relevante regionale havkonventioner eller i en subregion. Omkring 25 % af foranstaltningerne er blevet defineret som "nye" foranstaltninger, hvilket betyder, at de blev indført specifikt i henhold til direktivet. Det er også positivt at se, at medlemsstaterne, takket være havstrategirammedirektivet, gradvist har flyttet sig fra en stykvis tilgang til beskyttelse af havmiljøet til en mere strategisk tilgang ved at samle forskellige arbejdsstrenge. Undtagelser Direktivet giver også medlemsstaterne mulighed for under veldefinerede omstændigheder at anvende undtagelser til opfyldelse i alle aspekter eller inden for den relevante tidslinje af de påtænkte miljømål eller god miljøtilstand. Sådanne veldefinerede omstændigheder indbefatter, at opnåelse af sådanne mål er relateret til handling eller manglende handling, som ligger uden for deres ansvarsområde, force majeure-hændelser eller det faktum, at naturlige forhold ikke giver mulighed rettidig forbedring af status for deres havområder. Otte af de 16 pågældende medlemsstater rapporterer undtagelser. Andre medlemsstater erklærer, at de ikke har anvendt undtagelser, fordi huller i viden og data ikke giver dem mulighed for at konkludere, om en undtagelse er påkrævet i denne fase af gennemførelsen. Foranstaltningstyper Medlemsstaterne har hovedsagelig udarbejdet foranstaltninger, som gennem en juridisk eller teknisk indgriben direkte bidrager til at mindske belastningen (benævnt "direkte foranstaltninger" i figur 1). Disse indebærer for eksempel tekniske løsninger (f.eks. mindre støjende skibsmotorer) eller geografiske begrænsninger af visse aktiviteter (f.eks. gennem licensprocedurer). Nogle medlemsstater har dog også rapporteret om foranstaltninger, som indirekte vil bidrage til at afhjælpe den pågældende belastning (benævnt "indirekte foranstaltninger" i figur 1). Disse omfatter forvaltningsaktioner, bevidstgørelse eller kommunikationskampagner (f.eks. for at reducere affald). Hvis medlemsstaterne ikke har tilstrækkelig viden om en bestemt belastning (f.eks. ikke-hjemmehørende arter, undervandsstøj), har de kortlagt behovet for yderligere forskning for bedre at informere om fremtidige foranstaltninger og/eller indføre yderligere overvågning. Sådanne foranstaltninger ville have været rapporteret mere hensigtsmæssigt som led i deres overvågningsprogrammer. I overensstemmelse med kravene i havstrategirammedirektivet, rapporterer alle medlemsstater i deres indsatsprogrammer om brugen af ​​geografiske beskyttelsesforanstaltninger. Disse er foranstaltninger, der skal skabe sammenhængende og repræsentative net af beskyttede havområder, såsom særligt beskyttede områder i overensstemmelse med habitatdirektivet, særligt beskyttede områder i overensstemmelse med fugledirektiverne eller andre beskyttede områder, der er aftalt inden for rammerne af regionale eller internationale aftaler. Sådanne geografiske foranstaltninger blev ofte rapporteret i forbindelse med fiskeri eller beskyttelse af visse habitater. De behandles i de relevante afsnit nedenfor og er nærmere beskrevet i de tekniske vurderinger. Mens 2 medlemsstater klart angiver nye beskyttede havområder, rapporterede yderligere 8, at de var i færd med at planlægge eller udpege nye beskyttede havområder som foranstaltninger. Den samlede dækning er blevet betydeligt større gennem fugle- og habitatlovgivningen og internationale konventioner. Figur1 Andel af direkte og indirekte foranstaltninger i indsatsprogrammerne i hele EU

Foranstaltninger truffet for at imødegå belastning af havmiljøet Dette afsnit omhandler de foranstaltninger, der er truffet for at behandle direktivets deskriptorer, der specifikt beskæftiger sig med sådanne menneskeskabte belastninger. Ikke-hjemmehørende arter Ikke-hjemmehørende arter kan true biodiversiteten i havet, når de bliver "invasive". I EU's havområder identificerer medlemsstaterne skibsfart og akvakultur som de to hovedaktiviteter, der kan føre til indførelse og spredning af ikke-hjemmehørende arter. 13 medlemsstater benytter forvaltning af ballastvand til at håndtere arter indført via skibsfart. Yderligere foranstaltninger, som f.eks. overholdelse af Den Internationale Søfartsorganisations retningslinjer for bioforurening kan dog være bedre til at bekæmpe belastningen, da de begrænser forurening gennem et skibs skrog. De foranstaltninger, der nævnes af de 16 medlemsstater i deres indsatsprogrammer, er ofte baseret på regionalt arbejde og EU-lovgivningen, som f.eks. EU's forordninger om invasive fremmede arter og fremmede arter inden for akvakultur. Nogle medlemsstater har allerede indført målrettede foranstaltninger for at mindske risikoen for at indføre ikke-hjemmehørende arter via akvakulturbrug, mens flere andre rapporterer, at de stadig skal foretage yderligere forskning for bedre at forstå belastningen. De nyindførte foranstaltninger spænder fra, at fiskere direkte går efter ikke-hjemmehørende arter til at give incitamenter til "miljøvenlige" skibe og/eller at gennemføre bevidstgørelsesinitiativer, der primært er rettet mod fritidsaktiviteter. Det er ikke muligt at svare på, om medlemsstater vil opnå en god miljøtilstand inden 2020 for belastninger fra ikke-hjemmehørende arter som krævet i direktivet, da medlemsstaterne enten ikke kunne rapportere eller ikke rapporterede herom. Polen, Cypern og Malta har fremlagt begrundede undtagelser for at opnå god miljøtilstand ved at fremføre, at indførelsen af ​​ikke-hjemmehørende arter skyldes situationer uden for deres kontrol (f.eks. kan sådanne arter i Middelhavets tilfælde komme ind gennem Suezkanalen). Foranstaltning → Sverige: Nationalt advarsels- og responssystem til tidlig påvisning, håndtering og beredskabsplaner Sverige har oprettet et nationalt advarsels- og reaktionssystem i sine havområder, der straks vil advare myndighederne, når man får øje på en ny ikke-hjemmehørende art. Dette vil udløse hurtige responsforanstaltninger til udryddelse eller kontrol af dem eller enhver anden handling, der anses for passende, i forbindelse med beredskabsplaner. Systemet vil være forbundet med Sveriges overvågningsprogram. Udnyttelse af kommercielle fisk og skaldyr Overfiskning kan få alvorlige konsekvenser, der fører til gradvis udtømning og i sidste ende sammenbrud af bestande. Alle 16 medlemsstater, hvis programmer vurderes i denne rapport, har indført foranstaltninger til at minimere belastningen fra erhvervsfiskeri. 14 medlemsstater inkluderede også specifikke foranstaltninger til at reducere virkningerne af fritidsfiskeri. Belastningen fra fiskeri påvirker alle EU's havområder, selv om den dog er særlig akut i Middelhavet. I deres nationale programmer henviser medlemsstaterne konsekvent til de foranstaltninger, de har truffet for at overholde den fælles fiskeripolitik, hvilket kræver, at der opnås et maksimalt bæredygtigt udbytte for fiskebestande inden 2020, hvilket dermed bidrager til målet om god miljøtilstand, der er fastsat i havstrategirammedirektivet. Sådanne nationale foranstaltninger omfatter reduktion af fiskerflådens størrelse, mindskelse af den samlede fangst, forbud mod fiskeri eller visse former for fiskeri (f.eks. trawling) i bestemte områder. De fleste medlemsstater har også indført nye foranstaltninger for at mindske belastningen på overudnyttede bestande, f.eks. ved at kræve brug af specifikke fiskeredskaber eller ved at indføre målrettede midlertidige/geografiske begrænsninger eller forbud. De fleste medlemsstater har indført geografiske beskyttelsesforanstaltninger, enten inden for Natura 2000-nettet eller ved at styrke forvaltningsplanerne for eksisterende beskyttede havområder. Flere medlemsstater har også indført foranstaltninger til at øge bevidstheden om ødelæggende fiskeri. Mange af dem forbinder eksplicit de foranstaltninger, der er truffet for aftaler indgået på regionalt og internationalt plan, som f.eks. inden for rammerne af de regionale fiskeriforvaltningsorganisationer i Middelhavet eller Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet. De foranstaltninger, der gennemføres via regionale havkonventioner, navnlig HELCOM og Barcelona-konventionen, er også omfattet af programmerne. Selvom direktivet kræver, at medlemsstaterne opnår en god miljøtilstand for belastning fra fiskeri inden 2020, skal der også være en god synergi med kravene i den fælles fiskeripolitik i deres nationale programmer, og de fleste medlemsstater har endnu ikke fastslået, om et sådant mål vil blive opnået. Tre medlemsstater har meddelt undtagelser og begrundet deres erklæring om, at en god miljøtilstand vil blive opnået efter 2020: Finland og Det Forenede Kongerige erklærer, at god miljøtilstand for udnyttelse af kommercielle fisk og skaldyr ikke vil blive opnået på grund af naturlige forhold, mens Malta nævner behovet for grænseoverskridende og regional indsatser for at nå målet. Foranstaltning → Belgien: Bedre kontrol og overvågning af fritidsfiskeri Belgien har for nylig indført en lovmæssig foranstaltning, der gør det nemmere at overvåge fritidsfiskeri, en aktivitet, som kan have en betydelig indvirkning på havmiljøet, men som ofte ikke reguleres af medlemsstaterne. Denne nationale foranstaltning, der går ud over kravene i den fælles fiskeripolitik, vil forbedre dataindsamlingen, hvilket er afgørende for ikke blot at forstå fiskebestandens tilstand, men også for at regulere visse fiskeriaktiviteter, hvis der er behov for det, og på en mere målrettet måde. Tilførsel af næringsstoffer Overdreven tilførsel af næringsstoffer og organiske stoffer i havet fremmer algeblomstringen, hvilket fører til eutrofiering. Denne belastning kan forringe livet i havet, især omkring kystområder og i dybere farvande. Selv om det i nogen grad påvirker alle farvande i EU, er dens virkninger mest bemærkelsesværdige i Østersøen. Næringsstofberigelse tilskrives primært landbrug, industri, udledning af byspildevand, akvakultur og i mindre grad skibsfart. Problemet forstærkes af ophobningen af ​​sådanne næringsstoffer i havbunden. I medlemsstaternes nationale programmer har de alle henvist til foranstaltninger truffet i deres vandområdeplaner for at opfylde målsætningen om "god miljøtilstand", der er fastsat i vandrammedirektivet, samt for at overholde de parametre, der er fastsat ned ved anden vandrelateret lovgivning. Nogle medlemsstater har også medtaget mere specifikke foranstaltninger i deres havstrategier, som f.eks. fremme af bæredygtig akvakultur og landbrugspraksis, fastsættelse af emissionskontrolområder for kvælstofoxider (NOx) fra skibsfart, opbygning af passende havneinfrastruktur til flydende naturgas og kontrol af udledning af ubehandlet spildevand fra skibe .

Udsigten til, at medlemsstaterne opnår en god miljøtilstand for forvaltningen af næringsstoftilførslerne inden 2020, er sammenhængende inden for de enkelte havregioner. For eksempel forventer de fleste medlemsstater i Østersøen ikke at nå dette inden 2020, mens de fleste medlemsstater i Middelhavet har angivet, at det allerede er nået. Ikke mindre end 5 medlemsstater har påberåbt sig undtagelser for belastning fra næringsstoftilførsel. Der er imidlertid nævnt forskellige grunde, der viser en mindre konsekvent regional tilgang på trods af belastningens grænseoverskridende karakter. I Østersøen henviste Finland, Letland og Polen til berettigede situationer uden for deres kontrol, idet Polen påberåber naturlige forhold som en yderligere begrundelse, ligesom Sverige. For det nordøstlige Atlanterhav, henholder Sverige og Nederlandene sig til argumenter, der ligner dem, der påberåbes for at begrunde undtagelser i Østersøen. Foranstaltning → Finland: Nedbringelse af næringsstoftilførsel til miljøet Ved at sprede gips på marker er formålet med denne direkte foranstaltning at reducere koncentrationen af fosfor i jord - et næringsstof, der anvendes i landbruget, og som kan føre til eutrofiering. Brug af gips reducerer udvaskning af fosfor til ferskvandssystemer og dermed i havmiljøet. Dette har den fordel, at jordens egenskaber forbedres og som følge heraf reduceres erosionen. Hydrografiske ændringer Menneskelige aktiviteter som udvikling af kystinfrastruktur, opmudring, sandudvinding og afsaltning kan påvirke havområders fysiske egenskaber. Virkninger kan ses ved ændringer i havstrømme eller bølgeaktioner, tidevandsregimer, temperatur, pH-niveauer, saltholdighed eller turbiditet, som alle kan påvirke havets arter og habitater negativt. De fleste af de foranstaltninger, der rapporteres af medlemsstaterne, vedrører eksisterende lovgivningsmæssige rammer, såsom vandrammedirektivet, direktivet om vurdering af virkningerne på miljøet og direktivet om strategisk miljøvurdering samt licensprocedurer, der generelt dækker alle potentielle belastninger og virkninger. Det er imidlertid ikke altid klart, hvordan medlemsstaterne planlægger at anvende de foranstaltninger, der træffes i henhold til disse direktiver, i forbindelse med havområder. Nogle medlemsstater har også rapporteret, at de er ved at udarbejde vejledninger til relevante infrastrukturprojekter som led i deres foranstaltninger. Kun to medlemsstater har dog et klart fokus på de kumulative virkninger af sådanne infrastrukturer. For menneskeskabte belastninger, der førte til hydrografiske ændringer, påberåbte medlemsstaterne sig ikke nogen af undtagelserne i artikel 14 for at opnå en god miljøtilstand. Af de 16 medlemsstater, hvis nationale programmer vurderes i denne rapport, har fire medlemsstater anført, at der allerede er opnået god miljøtilstand, mens to medlemsstater argumenterer, at de vil nå god miljøtilstand inden 2020. Andre medlemsstater har enten ikke angivet, hvornår der opnås en god miljøtilstand, eller de er ikke i stand til at estimere det. Foranstaltning → Frankrig: Vurdering af kumulative virkninger Frankrig er i færd med at udarbejde et vejledningsdokument, der hjælper de relevante myndigheder og interessenter med at vurdere de kumulative virkninger af menneskelige aktiviteter, især for de projekter, der vil kræve en miljøkonsekvensvurdering eller en strategisk miljøvurdering. Dette vil være særligt relevant for hydrologiske belastninger, for hvilke kumulative virkninger hidtil sjældent er blevet behandlet. Forurenende stoffer i havet og i skaldyr De fleste forurenende stoffer, primært fra landbrugspesticider, antifoulingmidler på skibe, lægemidler, industri og byspildevand, herunder tungmetaller, ender i havet. Denne udledning forvandler havene til et miljø, der sandsynligvis vil skade livet i havet og i sidste ende forurene skaldyr til konsum. Derfor er det af både miljømæssige og menneskelige sundhedsmæssige årsager vigtigt at sikre, at indholdet af forurenende stoffer i havmiljøet forbliver lavt og inden for sikre grænser. Af alle kilder til forurenende stoffer er atmosfærisk deponering i havmiljøet den kilde, som færrest har behandlet i de nationale programmer, som medlemsstaterne har rapporteret. Programmerne indeholder også meget få foranstaltninger, der direkte retter sig mod forurenende stoffer i skaldyr, der er bestemt til konsum, da det argumenteres, at foranstaltninger, der træffes for forurenende stoffer generelt, også reducerer eventuelle negative virkninger for skaldyr. Blandt de foranstaltninger, der er rapporteret i denne sammenhæng, henviser medlemsstaterne til de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre overholdelsen af EU's lovgivning om fødevaresikkerhed og andre lovgivningsmæssige standarder for fiskeri- og akvakulturprodukter, navnlig om sporbarhed, sundhedsmæssige kvalitetskrav, avls- og landbrugsbetingelser, risikovurderinger og forvaltningsforanstaltninger. For foranstaltninger, der generelt har til formål at reducere forekomsten af ​​forurenende stoffer i havet, rapporterer en række medlemsstater en række foranstaltninger, der stammer fra EU-krav, som dem, der er nødvendige for at overholde direktiverne om nitrater, byspildevand, luftemissioner, forurening fra skibe, og REACH-forordningen,. Der henvises også til internationale forpligtelser enten under MARPOL eller i regionale havkonventioner, selv om de nationale programmer ofte er uklare, med hensyn til hvilke konkrete handlinger der specifikt er planlagt for sådanne internationale forpligtelser. Ud over disse eksisterende EU-krav eller internationale krav har 10 medlemsstater indført nogle direkte foranstaltninger, som f.eks. yderligere regulering af udledningen af ​​forurenende stoffer, reduktion af anvendelsen af ​​pesticider, forbedring af akvakultur og opmudringspraksis og nogle indirekte foranstaltninger, såsom bevidstgørelse og forskningsaktiviteter. Polen og Sverige i Østersøen og Nederlandene, Det Forenede Kongerige og Sverige i det nordøstlige Atlanterhavsområde har anmodet om undtagelse fra at opnå en god miljøtilstand for forurenende stoffer. De begrundelser, der anføres for at være omfattet af sådanne undtagelser, synes ikke altid at være teknisk overbevisende, for eksempel når det drejer sig om at nævne uforholdsmæssige omkostninger uden tilstrækkelig begrundelse, herunder en cost-benefit-analyse og en analyse af fordele og ulemper ved alternative afhjælpende foranstaltninger. Herudover er der store forskelle mellem regionerne med hensyn til tidsplanerne for at opnå en god miljøtilstand, hvilket er bekymrende for en så velkendt belastning, der er genstand for en lang liste af love og politiske initiativer på både EU-plan og internationalt plan. To medlemsstater begrunder deres undtagelser for at opnå en god miljøtilstand for forurenende stoffer i fisk og skaldyr med, at de relevante forurenende kilder også findes uden for deres havområder. De fleste af medlemsstaterne ved det nordøstlige Atlanterhav synes at være enige om, at en god miljøtilstand vil blive opnået inden 2020, hvorimod dette i de øvrige tre regionale have enten ikke kan estimeres eller først forventes at ske efter 2020. Foranstaltning → Polen: Målretning af forskellige kilder til forurenende stoffer Polen har vedtaget en blanding af foranstaltninger for specifikt at bekæmpe forskellige forurenende stoffer, der finder vej ind i landets havområder. Polens program omfatter foranstaltninger, der regulerer forurenende stoffer, såsom opmudrede materialer, paraffin og derivater heraf. Det er også i gang med at rekonstruere sine stormvands- og spildevandssystemer, samtidig med at der indføres foranstaltninger til reduktion af forurenende stoffer fra vand udledt fra spildevandsbehandlingssystemerne. Det rapporterer også nye tiltag for at reducere risici fra olieforurening og andre skadelige stoffer. Andre foranstaltninger omfatter planer om modernisering af flåden på indre vandveje, der muliggør bestemmelser om udledning af industrispildevand og forbedring af vandforvaltningen i syv vandløbsoplande. Havaffald Affald er en belastning på havmiljøet, som i sidste ende finder vej til havbunden og strande. Gennemførelsen af havrammedirektivet har ført til en bedre forståelse af makro- og mikroaffald, især fra plast. Kilder til havaffald er hovedsagelig blevet tilskrevet følgende menneskelige aktiviteter: turisme og fritidsaktiviteter, byaffald, industrielle aktiviteter, skibsfart og erhvervsfiskeri. For at bekæmpe havaffald henholder medlemsstaterne sig til en række eksisterende EU-love, navnlig om affaldshåndtering, byspildevand eller havnemodtagelsesfaciliteter samt til internationale aftaler og handlingsplaner for regionale havkonventioner. På baggrund af deres nationale programmer ser det ud til, at alle 16 medlemsstater træffer eller planlægger at træffe foranstaltninger til forbedring af affaldshåndteringen i fiskerisektoren. De mest almindelige foranstaltninger, der er anmeldt, er strandoprydning, "fiskeri efter affald" og kommunikationsinitiativer. Selvom disse har en beskeden virkning på at reducere belastningen, hjælper de med at øge bevidstheden og dermed forhindre fremtidig forurening. Målrettede foranstaltninger for strandaffald, som f.eks. begrænsning af spredningen af engangsplast eller reduktion af mikroplastik og affald fra akvakultur, synes at være underudviklede. F.eks. kom kun fem medlemsstater specifikt ind på akvakultur.

Foranstaltning → Frankrig: Reduktion af havaffald og skaldyrkultur Frankrig har to nævneværdige foranstaltninger for havaffald. Den første er en del af det nationale affaldsforebyggelsesprogram og består af fire tiltag: (1) udvidelse af producenternes ansvar; (2) begrænsning af visse produkter, såsom plastposer til engangsbrug; (3) fremme af frivillige tiltag for at reducere og genanvende havaffald; og (4) tilpasning af regionale affaldsforebyggelses- og forvaltningsplaner til vand- og havpolitiske værktøjer, planer for modtagelse og behandling af havneaffald. Den anden foranstaltning vedrører skaldyrsakvakultur, en aktivitet, der kan være en betydelig kilde til affald, men som kun sjældent behandles i andre medlemsstaters indsatsprogrammer. Frankrig planlægger at begrænse forringelsen af de berørte levesteder ved at begrænse adgangen til de relevante akvakulturområder i tidevandsområder og ved at indsamle og genbruge affald fra dem. Indsatsprogrammerne for havaffald skal ses i en bredere sammenhæng med udviklingen på EU-plan, hvilket førte til vedtagelsen af pakken om ​​den cirkulære økonomi, den europæiske strategi for plastik og et lovforslag om havaffald og engangsplastik. Af de 16 medlemsstater forventer kun 6 at opnå en god miljøtilstand for affald inden 2020. Malta er den eneste medlemsstat, der har ansøgt om en undtagelse med den begrundelse, at foranstaltninger fra nabolandene angiveligt vil hæmme landets bestræbelser. En sådan foreslået begrundelse synes imidlertid ikke at være fuldt ud begrundet, og der er ikke rapporteret om en alternativ tidsramme. Energi, herunder undervandsstøj Energiforbrug, f.eks. i form af varme- og elsystemer, støj, elektromagnetiske strålinger, radiobølger eller vibrationer, kan også være en belastning på havmiljøet. Hidtil har de fleste medlemsstater koncentreret deres indsats om undervandsstøj, hvis virkninger er komplekse og endnu ikke fuldt ud forstået. Støj kan for eksempel skræmme marine arter væk fra deres ynglepladser, påvirke deres hørelse og dermed gøre dem mere sårbare. Virkningen afhænger også af typen af støj, om den er kontinuerlig eller impulsiv, og af frekvensen. Støj kan stamme fra skibsfart, havforskning, offshore energiplatforme, byggeri og forsvarsaktiviteter. Medlemsstaterne har endnu en gang henholdt sig til EU-lovgivning såsom habitatdirektivet og direktivet om vurdering af miljøpåvirkninger. Igen indgår også internationale aftaler og initiativer gennem regionale havkonventioner i deres indsatsprogrammer. Foranstaltninger omfatter beskyttelse af specifikke områder mod både impulsiv og kontinuerlig støj; udvikling af "miljøvenlige" skibe; begrænsning af brugen af visse typer lys på olie- og gasplatforme; og oplysningskampagner, forskning og udarbejdelse af retningslinjer for støjvurderinger. De fleste belastninger er behandlet, men disse er ofte omfattet indirekte gennem forskning, som medlemsstaterne har rapporteret sammen med deres foranstaltninger. Seks medlemsstater, primært fra det nordøstlige atlanterhavsområde, forventer at opnå en god miljøtilstand inden 2020. I betragtning af de nuværende videnforskelle kan nogle dog ikke estimere, hvornår det vil blive opnået, eller de har ikke angivet en dato for, hvornår den bliver opnået. Ingen medlemsstat har ansøgt om en undtagelse. Foranstaltning → Cypern: Støj fra kulbrinteudforskning Cypern rapporterer en foranstaltning, der behandler impulsiv undervandsstøj, ved at kræve "soft-start/slow-start"-betingelser ved udforskning og udnyttelse af kulbrinter. Dette omfatter seismiske undersøgelser til søs som defineret i direktiverne om strategisk miljøvurdering og miljøkonsekvensvurdering samt i offshoreprotokollen til Barcelona-konventionen. Foranstaltninger truffet for at behandle status for havets biodiversitet Bremsning af de negative virkninger af belastninger på havmiljøet bør forbedre forholdene for marine arter og habitater. Derfor bør foranstaltningerne beskrevet i de foregående afsnit bidrage til at bevare eller forbedre status for den marine biodiversitet. De fleste medlemsstater skaber imidlertid ikke tilstrækkelige forbindelser mellem de to, hvilket begrænser programmernes effektivitet. Medlemsstaterne har dog øremærket foranstaltninger, der beskæftiger sig med forskellige marine habitater, såsom geografiske beskyttelsesforanstaltninger, selv om disse geografisk er begrænset og eventuelt ikke er rettet mod områder, hvor belastningerne er mest fremherskende (f.eks. havbundsfiskeri uden for beskyttede områder). Fugle Tilfældig bifangst fra erhvervsfiskeri var, ifølge medlemsstaterne, den primære belastning, som påvirker fugle. Andre belastninger, de rapporterede, omfattede havaffald, ikke-hjemmehørende arter, olieforurening og visuel lysforstyrrelse. På trods af forekomsten af ​​tab af habitater som følge af menneskelig aktivitet, forurenende stoffer i havet og jagt, anførte medlemsstaterne dem sjældnere som belastninger. Det er ikke overraskende, at de fleste foranstaltninger vedrører gennemførelse af ​​fugledirektivet og habitatdirektivet og dermed oprettelsen af ​​særlige beskyttelsesområder og særlige bevaringsområder for at beskytte fuglenes leve-, avls-, rede- og fodringsområder. Medlemsstaterne rapporterer også, at de anvender reglerne i den fælles fiskeripolitik til at afhjælpe bifangst, hvilket indebærer begrænsning af brugen af ​​visse fiskeredskaber, for eksempel for at mindske risikoen for, at fugle fanges, eller for at fremme bæredygtige fiskeredskaber og -teknikker. Medlemsstaterne henviser kun lejlighedsvis til direktivet om maritim fysisk planlægning, som kan bidrage til at udpege områder til fiskeri, samtidig med at konsekvenserne for fugle reduceres. Alle medlemsstater ved det nordøstlige Atlanterhav forbinder deres foranstaltninger med OSPAR's anbefalinger om bevarelse, mens nogle medlemsstater ved Østersøen henviser til HELCOM's handlingsplan for Østersøen. I Middelhavet henviser de fleste medlemsstater generelt til Barcelona-konventionens handlingsplaner for fuglearter og beskyttede havområder. Ti medlemsstater rapporterer ikke, hvornår de vil opnå en god miljøtilstand, idet der henvises til mangler i viden som årsag, eller der ikke gives nogen yderligere begrundelse. Der er ikke rapporteret om nogen undtagelser. Foranstaltning → Malta: Beskyttelse af fugle mod rovdyr Malta anvender en foranstaltning for at beskytte ægæerskråpe (Puffinus yelkouan) mod rovdyr. Fødevareaffald fra menneskelige fritidsaktiviteter i et særligt beskyttet område har ført til en øget forekomst af rotter, hvilket medfører betydelige belastninger fra rovdyr på fugle. For mere effektivt at beskytte fuglearterne og deres habitater har projektet til formål at øge folks bevidsthed om problemet og derfor ændre deres adfærd på beskyttede steder for at reducere affald og tilstedeværelsen af skadedyr. Foranstaltningen går ud over, hvad der allerede er omfattet af fugledirektivet. Fisk og blæksprutter Ud over den indlysende belastning fra fiskeri efter kommercielle arter er bifangst en af de største belastninger, efterfulgt af forurenende stoffer. Tab af levesteder og skade, affald og undervandsstøj anføres mindre hyppigt af medlemsstaterne i deres programmer. Erhvervsarter er generelt behandlet grundigt gennem foranstaltningerne for kommercielle fisk og skaldyr, som beskrevet ovenfor. Disse foranstaltninger omfatter fiskeriforbud i visse områder og/eller forbud mod fiskeriformer som trawl. Ikke-kommercielle arter er imidlertid ikke altid omfattet. Tretten medlemsstater begrænser også brugen af ​​visse fisketeknikker, der således også rammer bifangst. De fleste medlemsstater rapporterer, at de anvender geografiske beskyttelsesforanstaltninger baseret på habitatdirektivets Natura 2000-netværk for at beskytte visse fiskearter og i mindre grad vandrammedirektivet for at beskytte migrationsstrækninger for fisk. Geografiske foranstaltninger er også blevet brugt til at beskytte visse havbundsarealer, der fungerer som fiskeavl og opvækstområder. Udover at knytte deres foranstaltninger til regionale havkonventioner, f.eks. hvad angår fugle, henviser navnlig medlemsstaterne i middelhavsområdet til initiativer med regionale fiskeriforvaltningsorganisationer. Bevidstgørelseskampagner, som f.eks. de, der informerer forbrugerne om bæredygtigt fiskeri, eller som er målrettet erhvervsfiskere og fritidsfiskere, giver merværdi til de andre mere direkte foranstaltninger. Nogle medlemsstater nævner behovet for mere forskning, især for at forstå konsekvenserne af belastningerne, der påvirker denne artsgruppe. Polen har argumenteret for en undtagelse til at opnå en god miljøtilstand, idet det argumenterer, at andre miljøfaktorer som klimaforandringer og saltindhold forhindrer landet i at gøre det. Dette er kun delvis begrundet med de angivne oplysninger (uden dokumentation for ændrede tendenser i indikatorer knyttet til forudsigelige ændringer i temperatur og saltindhold). Det Forenede Kongerige indberetter en begrundet undtagelse på grund af den tid, der kræves for fiskebestande (biomasse) for at reagere på ændringer i fiskesatser kombineret med andre biologiske og klimatiske forhold. Tre medlemsstater rapporterer, at de vil nå en god miljøtilstand inden 2020.

Foranstaltning → Tyskland: Øge forbrugernes bevidsthed om bæredygtigt fiskeri En ny foranstaltning i Tyskland består af en informationskampagne rettet mod en række fiske- og skaldyrsforbrugere for at øge deres bevidsthed om "bæredygtigt og økosystemvenligt fiskeri". Kampagnen vil udvikle undervisnings- og informationsmateriale baseret på de bedste tilgængelige videnskabelige data og på den aktuelle forskningsstatus. Målet er en forbrugeradfærd, som er mere miljøvenlig og understøtter bæredygtige fisketeknikker. Indirekte har den til formål at anvende forbrugernes efterspørgsel som et incitament for fiskerisektoren til at vedtage mere bæredygtig fiskeripraksis. Pattedyr og krybdyr Havpattedyr og krybdyr, såsom hvaler, sæler og skildpadder, påvirkes af tilfældig bifangst fra erhvervsfiskeri, og af tab af habitater, forurenende stoffer, havaffald, kollisioner med fartøjer og undervandstøj. De fleste medlemsstater rapporterer, at de har truffet geografiske beskyttelsesforanstaltninger gennem habitatdirektivet for at beskytte habitater, herunder avls-, fodrings- og redepladser. Faktisk fokuserer de fleste nye foranstaltninger på områdebeskyttelse, herunder de, der reducerer undervandsstøj. Tilfældig bifangst reguleres gennem den fælles fiskeripolitik med nye foranstaltninger vedrørende anvendelse af mere selektive fiskeredskaber. Få medlemsstater skaber imidlertid en sammenhæng mellem havaffald og pattedyr og skildpadder, selv om disse arter sandsynligvis vil indtage affald eller blive viklet sammen med mistede eller efterladte fiskeredskaber. Flere medlemsstater har også knyttet foranstaltninger til direktivet om maritim fysisk planlægning og direktivet om miljøkonsekvensvurdering. Foruden at knytte deres foranstaltninger til regionale havkonventioner forbinder de fleste medlemsstater foranstaltninger til aftalen om bevarelse af små hvaler i Østersøen og Nordsøen (ASCOBANS) og aftalen om bevarelse af hvalerne i Sortehavet, Middelhavet og tilstødende Atlanterhavsområder (ASCOBAMS). Andre foranstaltninger omfatter nedbringelse af virkningen af mistede fiskeredskaber og afhjælpende foranstaltninger i tilfælde af olieforurening. Bevidstgørende aktiviteter som f.eks. at informere fiskerne om virkningen af ​​aggressive fisketeknikker på pattedyr og skildpadder eller tilskynde turister til at vælge bæredygtige turistaktiviteter er også blandt de rapporterede foranstaltninger. Kun en håndfuld medlemsstater hævder, at de vil opnå en god miljøtilstand inden 2020. Polen rapporterede en undtagelse, hvoraf det fremgår, at landet ikke vil opnå en god miljøtilstand inden 2020 for marsvin i betragtning af artens migrerende karakter og det faktum, at størstedelen af bifangster foregår uden for landets havområde, en begrundelse, der ikke synes at være underbygget, da spørgsmålet om bifangst uden for landets havområder kan kontrolleres tilstrækkeligt gennem grænseoverskridende partnerskabsprocesser. Foranstaltning → Italien: Reduktion af kollisioner med skibe Skibe er ansvarlige for et betydeligt antal dødsfald blandt hvaler i Middelhavet. Via REPCET-projektethar Italien til formål at installere software om bord på alle fartøjer for at hjælpe med at identificere forekomst og position af ​​hvaler under vand, hvilket reducerer antallet af kollisioner og dødsfald. Foranstaltningen vil også uddanne skibsoperatører i at bruge en sådan software. Vandsøjlehabitater Arter der lever i vandsøjlehabitater udsættes for flere belastninger, såsom forurenende stoffer, eutrofiering, ikke-hjemmehørende arter, fiskeri, bifangst og affald. Medlemsstaternes programmer knytter sjældent foranstaltningerne til disse belastninger til vandsøjlehabitater, hvilket gør det vanskeligt for medlemsstaterne at bestemme, hvor god miljøtilstand der skal opnås for disse habitater. Der er derfor rapporteret om meget få specifikke foranstaltninger. Ikke desto mindre bidrager forvaltningsplanerne for beskyttede havområder til gennemførelsen af habitatdirektivets Natura 2000-netværk og vedtagelsen af andre nationale beskyttelsesforanstaltninger til fordel for bevarelsen af disse habitater. Vandrammedirektivet spiller også en rolle ved at reducere koncentrationen af næringsstoffer og forurenende stoffer og forbedre de hydrologiske forhold, hvilket reducerer eutrofiske forhold og forurening af havvand. Der blev også trukket regionale forbindelser til andre habitattyper. Igen rapporterer kun tre medlemsstater, at de vil opnå en god miljøtilstand inden 2020, men ingen medlemsstat har ansøgt om en undtagelse. Foranstaltning → Sverige: Belastningsforhold for vandsøjlehabitater Sverige har knyttet sine biodiversitetsforanstaltninger kraftigt til foranstaltninger, der omhandler specifikke belastninger i vandsøjlehabitater og ser derfor kumulativt på belastninger for at beskytte den marine biodiversitet. Denne grundige tilgang til opnåelse af en god miljøtilstand for biodiversitet følger også begrundelsen bag afgørelse 2017/848/EU. Disse foranstaltninger vedrører: •kommercielle fisk og skaldyr gennem fiskeribestemmelser og forvaltning, beskyttede havområder og sæsonbetingede lukkede områder •eutrofiering ved at reducere langsigtet næringsstofbelastning lokalt i eutrofile bugter og i Østersøen •forurenende stoffer ved at håndtere udledning af farlige stoffer, såsom antifoulingmidler og spildevand •ikke-hjemmehørende arter gennem indirekte foranstaltninger, der omfatter bevidstgørelse, forvaltningsplaner og risikoreducerende foranstaltninger. Havbundshabitater Der er forskellige menneskelige aktiviteter, der påvirker havbunden, især gennem fysisk forstyrrelse, hvor den mest udbredte er erhvervsfiskeri med bundtrawl. Over tid har dette ført til et betydeligt tab af følsomme havbundshabitater og forårsaget langvarig udbredt skade på havbundshabitater. Andre potentielt skadelige aktiviteter omfatter landvinding, havneoperationer, bortskaffelse af fast affald (herunder opmudrede materialer), havminedrift af sand og grus, nedlægning af undersøiske kabler og rørledninger samt aktiviteter vedrørende vedvarende energi. Reguleringsmetoder blev medtaget i indsatsprogrammerne for at løse de fleste af disse aktiviteter. For eksempel er geografiske beskyttelsesforanstaltninger det foretrukne værktøj, herunder de, der er omfattet af habitatdirektivet. Alle 16 medlemsstater rapporterede om initiativer til beskyttelse af sårbare habitater mod fiskeriaktiviteter, der er harmoniseret med foranstaltninger til bæredygtigt fiskeri (der primært er baseret på den fælles fiskeripolitik som f.eks. forbud mod visse former for fiskeri, herunder bundtrawlfiskeri og indførelse af mindre havbundsødelæggende fiskegrej). Andre lovgivningsmæssige værktøjer, der er nævnt, omfatter miljøkonsekvensvurderinger for andre belastninger som næringsstofniveauer fra akvakultur. For andre forureningseffekter nævner medlemsstaterne foranstaltninger under vandrammedirektivet. Der blev også trukket regionale forbindelser til andre habitattyper. Skader på havbunden kan også forekomme ved fritidsaktiviteter, såsom forankring af fritidsbåde eller fritidsfiskeri, for hvilke fire medlemsstater har rapporteret om foranstaltninger. Disse foranstaltninger var imidlertid ofte begrænset til specifikke områder. Som følge heraf vil en betydelig del af havbundshabitaterne, der befinder sig uden for beskyttede områder, og som påvirkes af menneskelige aktiviteter, sandsynligvis fortsat være stort set ubehandlede af medlemsstaterne. Flere medlemsstater har også arbejdet for at øge bevidstheden om destruktiviteten af ​​visse kommercielle fiskemetoder på havbundsarealer og udførte forskning, der bl.a. omfattede kortlægning af havbundsarealer. Fem medlemsstater rapporterede, at de vil opnå en god miljøtilstand inden 2020, hvor Polen anmoder om en undtagelse og forbinder dette med naturlige forhold som f.eks. langsom genopretning af havmiljøet, ikke-hjemmehørende arter, der har spredt sig betydeligt i polske havområder og områder med naturligt forekommende sæsonmæssige lave iltniveauer. Begrundelsen støtter dog kun delvis undtagelsen, da der ikke gøres nogen indsats for at identificere specifikke habitater, der berøres af de ikke-hjemmehørende arter, og det faktum, at langt størstedelen af ​​iltudtømningen i Østersøen anses for at være forårsaget af næringsstofberigelse.

Foranstaltning → Spanien: Retningslinjer for rekreative havaktiviteter Forankring af både beskadiger fysisk havbunden og kan endda føre til tab af havbundshabitatet i betragtning af dets sårbare tilstand. Disse virkninger er mest alvorlige i havgræsenge (Posidonia oceanica og Cymodocea nodosa) og på visse arter, der er inkluderet i det spanske katalog over truede arter, såsom pighuder (Pinna nobilis) og mosdyr (Asterina pancerii). Spanien iværksatte derfor en udarbejdelse af retningslinjer for myndighederne for at regulere denne aktivitet i beskyttede havbundshabitater. Disse går længere end de aktiviteter, der normalt behandles under habitatdirektivet. Hvordan klarer medlemsstaterne sig? Foranstaltninger mod belastninger Medlemsstaterne har i deres indsatsprogrammer i det mindste delvist behandlet en række belastninger: indførelse af ikke-hjemmehørende arter, erhvervsfiskeri, tilførsel af næringsstoffer, belastning af havbundshabitater, hydrografiske ændringer, forurenende stoffer og havaffald. Figur 2 viser, hvor mange af belastningerne, medlemsstaterne rapporter i deres artikel 8-vurderinger, der er blevet behandlet hensigtsmæssigt ved foranstaltninger. Figur2 Medlemsstaternes hensigtsmæssige foranstaltninger for belastninger (medlemsstaterne præsenteres i geografisk rækkefølge for hvert havområde) For hver medlemsstat er antallet af gange de deskriptorspecifikke foranstaltninger blevet vurderet som behandler (grøn), behandler delvist (orange) og behandler ikke (rød), som medlemsstaten rapporterede i artikel 8 (f.eks. betyder 100 % "behandling af belastninger", at programmet behandler de rapporterede belastninger for alle deskriptorer). Tidsplaner, gennemførelse af foranstaltninger og deres effektivitet De tidsplaner, der rapporteres af medlemsstaterne, giver et blandet billede af, hvornår god miljøtilstand opnås, som forklaret i de relevante afsnit ovenfor og opsummeret i figur 3. Dette kan til dels skyldes, at medlemsstaterne rapporterer, at nogle foranstaltninger ikke var i drift i 2016 som krævet i direktivet. Det skal også bemærkes, at de rapporterede foranstaltninger ikke altid er direkte forbundet med bestemmelserne om god miljøtilstand og miljømålene. Desuden øger manglen på konsistens på et (sub)regionalt niveau ved fastlæggelsen af deres gode miljøtilstand og medlemsstaternes varierende ambitionsniveau usikkerheden om, hvorvidt foranstaltninger er tilstrækkelige til at opnå en god miljøtilstand inden 2020. Den fulde gennemførelse af afgørelse 2017/848/EU forventes at sikre en mere sammenlignelig og sammenhængende tilgang til efterfølgende opdateringer af disse bestemmelser og derved understøtte vurderingen af foranstaltningernes tilstrækkelighed. Den anden observation vedrører sandsynligheden for, at disse foranstaltninger vil blive gennemført, især de nye foranstaltninger (da andre foranstaltninger blev rapporteret at være igangværende, f.eks. gennem andre politiske rammer). Tre grupper af medlemsstater er under observation. Meget sandsynligt Belgien, Finland, Frankrig, Tyskland, Italien, Spanien, Sverige, Det Forenede Kongerige Disse medlemsstater foretog en cost-benefit-analyse ved indførelsen af nye foranstaltninger og har angivet de enheder, der vil være ansvarlige for gennemførelsen af dem. De rapporterede også, at gennemførelsen allerede var begyndt i 2016, selv om nogle foranstaltninger var lidt forsinkede (2017 eller 2018). Sandsynligt Bulgarien, Letland, Malta, Nederlandene, Polen, Portugal Cost-benefit-analysen dækker som rapporteret ikke alle nye foranstaltninger, og ikke alle tidsfrister er blevet angivet af disse medlemsstater. Af de rapporterede forventes et stort antal at blive gennemført efter 2018, hvoraf nogle strækker sig længere end 2020. Medlemsstaterne har generelt angivet de enheder, der er ansvarlige for gennemførelsen af disse foranstaltninger. Ingen konklusion Cypern, Irland Oplysninger fra disse medlemsstater gør det ikke muligt at træffe en konklusion. Tabel 1 – Sandsynligheden for gennemførelse af nye foranstaltninger Cost-benefit-vurderingerne, hvor disse blev udført, fortæller dog ikke hele historien. Gennemførelsesmyndigheden, finansieringen og budgetbevillingerne blev heller ikke altid angivet, hvilket sår tvivl om sandsynligheden for, at de pågældende foranstaltninger vil blive gennemført. De potentielle virkninger af foranstaltningerne blev heller ikke kvantificeret, og i bedste fald blev de beskrevet på en kvalitativ måde. Rapportering på et passende detaljeringsniveau ville have givet mulighed for en bedre forståelse af, hvad der skulle opnås med foranstaltningen. Virkningerne af igangværende foranstaltninger på havmiljøet kunne heller ikke vurderes. Derfor var det ikke muligt at kvantificere, hvor meget belastningen vil blive reduceret, og om foranstaltningerne i sig selv er tilstrækkelige til at opnå en god miljøtilstand. Selvom det erkendes, at dette ikke kunne gøres for nogle foranstaltninger som f.eks. på grund af mangler i viden, ville det have styrket vurderingen, hvis medlemsstaternes indsats kunne omsættes til en konkret vurdering af de positive virkninger, de vil have på havmiljøet. En anden observation er, at selv om de fleste medlemsstater henviser til deres respektive regionale havkonventioner og internationale aftaler, henviser nogle medlemsstater kun til regionale handlingsplaner og regionale eller internationale forpligtelser i almindelighed uden at præcisere, hvilke foranstaltninger der skal gennemføres. Endnu en gang kan det ikke identificeres, hvad sådanne foranstaltninger skal opnå. I de fleste tilfælde ser foranstaltningerne ikke på et område eller et delområde, men er begrænset til et geografisk område inden for de nationale farvande. Konklusioner og anbefalinger