DA Den Europæiske Unions Tidende C 228/9

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Partnerskab mellem uddannelsesinstitutioner og erhvervslivet (sonderende udtalelse)

2009/C 228/02

I brev af 27. juni 2008 anmode de den tjekkiske udenrigs- og Europaminister Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om i anledning af det tjekkiske EU-formandskab at udarbejde en sonderende udtalelse om:

»Partnerskab mellem uddannelsesinstitutioner og erhvervslivet« (sonderende udtalelse).

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU’s Faglige Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som udpegede Henri MALOSSE til ordfører og Cristian PÎRVULESCU til medordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 10. marts 2009.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 452. plenarforsamling den 24. og 25 March 2009, mødet den 24 March 2009, med 160 stemmer for, 1 imod og 11 hverken for eller imod følgende udtalelse:

1. Resumé og henstillinger

1.1 Denne sonderende udtalelse, som er et svar på en anmodning til EØSU fra det tjekkiske formandskab, og som fokuserer på forholdet mellem erhvervslivet og uddannelsesinstitutionerne, formulerer en række anbefalinger. Disse retter sig mod både virksomheder, virksomhedssammenslutninger, de mange forskelligartede uddannelsesinstitutioner og EU og indvarsler en åbning mod social og civil dialog med alle de involverede institutioner og organisationer.

1.2 Den valgte strategi har baggrund i følgende elementer: — Krisen, som stiller Europa over for nye eksterne og interne udfordringer, og som kommer til udtryk i realøkonomien i form af virksomhedslukninger og omstruktureringer samt en stor stigning i arbejdsløsheden. — Strukturændringer med en betydelig social og økonomisk virkning, herunder befolkningens stadig højere gennemsnitsalder, konkurrencen fra de nye vækstøkonomier og udviklingen af nye teknologier, som kræver stadig tilpasning og fremsynethed, når det gælder behovet for nye kompetencer. — Behovene hos de personer og grupper, som risikerer udstødelse. Sårbare grupper er de mest udsatte i krisetider. Partnerskaberne bør fremme retfærdighed gennem udvikling af projekter, som tilgodeser integrationen af kvinder, unge, mindretal, handicappede og ældre medarbejdere på arbejdsmarkedet.

1.3 Der fokuseres på flere forskellige metoder: — En partnerskabskultur, der respekterer de grundlæggende forskellige opgaver, som varetages af henholdsvis erhvervsliv og uddannelsesinstitutioner. — En situation, hvor forbindelserne og partnerskaberne mellem uddannelsesinstitutionerne og erhvervslivet, hvis der ses bort fra de tekniske og erhvervsmæssige uddannelser, stadig er utilstrækkelige, og hvor de nødvendige midler og strategiske visioner ikke er til stede. — Nødvendigheden af at finde den rette balance mellem en top-down og en bottom-up tilgang for alle de fremtidige initiativer. — Betydningen af personlige kontakter for opnåelsen af velfungerende partnerskaber. — Nødvendigheden af at behandle hele partnerskabsproblematikken i videre forstand mellem uddannelsesinstitutionerne (universiteter, erhvervsuddannelse, skoler osv.) og erhvervslivet (den private sektor, den offentlige sektor, NGO'er osv.) i forhold til tre forskellige niveauer: — Grundskoleuddannelse, ungdomsuddannelse og videregående uddannelse — Grundlæggende og videregående erhvervsuddannelse — Uddannelse af ingeniører og teknikere samt med henblik på innovation og forskning. — En særlig indsats rettet mod de forskellige sektorer og de små og mellemstore virksomheder. I kraft af sin fleksibilitet er denne kategori af virksomheder faktisk en af de vigtigste kilder til jobskabelse i krisetider og spiller en særlig rolle, når det gælder udviklingen af iværksætterånd og kreativitet. — Den rolle, som spilles af arbejdsgiverorganisationer og fagforeninger samt af civilsamfundets organisationer som katalysatorer for projekter og synergieffekter til støtte for bæredygtige og dynamiske initiativer og strukturer. En generel fremgangsmåde til fremme af en samarbejdsmodel mellem alle berørte aktører i et konkurrencepræget miljø.

1.4 EØSU foreslår at skabe en ny ramme på EU-niveau for partnerskaber mellem uddannelsesinstitutioner og virksomheder med sigte på at drage nytte af fordelene ved den europæiske dimension, men også for at opnå fremgang i samfundet. EØSU anbefaler, at der iværksættes en EU-proces, som f.eks. kunne kaldes »Prag-processen« med reference til konferencen »Partnerskab mellem uddannelsesinstitutioner og erhvervslivet«, som afholdes i Prag den 6. og 7. april på initiativ af det tjekkiske EU-formandskab. Denne proces kunne tage form af en forholdsvis bred europæisk referenceramme, som ville gøre det muligt for aktørerne i marken at iværksætte innovative aktiviteter på lokalt og nationalt niveau, f.eks. ved at: — Opfordre medlemslandene og andre offentlige myndigheder til som reaktion på den økonomiske krise og de vedvarende vanskeligheder på arbejdsmarkedet at investere mere i uddannelse generelt og i partnerskaber i særdeleshed. — Opmuntre virksomhederne og uddannelsesinstitutionerne til at indgå i nye former for partnerskaber med nyt indhold. — Sørge for udveksling af bedste praksis og skabe tekniske og økonomiske rammer, som gør det muligt at teste, vurdere og udbrede initiativerne på EU-plan. — Udvikle fælles projekter (fælles referencerammer for uddannelser, netværk for skoler og initiativer, læreruddannelsen, formidlernetværk). — Fremme tværgående mobilitetsprogrammer for lærere, elever, skoler og arbejdsgiverorganisationer.

1.5 EØSU foreslår, at denne proces frem til 2013 finansieres af EU's strukturfonde og de eksisterende programmer (Leonardo, Grundtvig, Erasmus for studerende, Erasmus for lærlinge, Erasmus for iværksættere osv.), idet disse om nødvendigt tilpasses. ESF bør navnlig kunne gribe ind til fordel for grunduddannelsen. Efter 2013 kan der fremlægges et særskilt supplerende program.

2. Nødvendigheden af og muligheden for partnerskaber mellem erhvervslivet og uddannelsesinstitutionerne

2.1 I hele Europa hænger udvikling og livskvalitet i høj grad sammen med det kulturelle og videnskabelige niveau, som igen afhænger af uddannelsessystemernes kvalitet. Det skal understreges, at partnerskabet mellem erhvervsliv og uddannelsesinstitutioner i Europa står over for en række udfordringer, der hænger sammen med: — Det sociale plan, hvor efterspørgslen efter viden stiger eksplosivt. — Det økonomiske plan, hvor antallet af discipliner, der skal undervises i for at leve op til erhvervslivets behov, er eksponentielt stigende. — Det kulturelle plan, hvor behovene for fremme af de multikulturelle værdier bliver stadig mere komplekse. Partnerskabet bør ligeledes integrere: — Retten til undervisning og uddannelse for alle, og navnlig for så vidt angår almen dannelse på et så højt niveau som muligt, herunder indlæring af sprog og moderne kommunikationsteknikker. — Bekæmpelse af enhver form for udstødelse og forskelsbehandling samt respekt for mangfoldigheden i alle dens former. — Initiativ og kreativitet og alle positive værdier i forbindelse med skabelse af velstand og iværksætterånd. — En særlig opmærksomhed rettet mod individuelle tilfælde, især for så vidt angår specifikke grupper.

2.2 Traditionelt har Europa satset på langsigtede prognoser for behovet for færdigheder. I en global økonomi præget af hurtige omskiftelser er det imidlertid nødvendigt, at uddannelsesinstitutionerne og erhvervslivet arbejder tættere sammen om erhvervslivets, og navnlig de små og mellemstore virksomheders, umiddelbare og fremtidige behov.

2.3 I mange år har de tekniske uddannelser, både på gymnasialt og universitetsniveau, gjort særdeles positive erfaringer med partnerskaber, som har givet dem mulighed for at være i symbiose med det økonomiske miljø gennem en lang række formelle eller uformelle aftaler, som har knyttet uddannelsesinstitutionerne og virksomhederne sammen. Ud over bedste praksis, som man finder flere steder, er der store ambitioner om at opbygge varige partnerskaber, som respekterer parternes særskilte opgaver – særligt uddannelsesinstitutionernes ret til uafhængigt at udstede eksamensbeviser – og som samler kræfterne og talentet i et forsøg på at skabe synergi og sammen opfylde de økonomiske og sociale behov. Virksomhederne og uddannelsesinstitutionerne efterstræber naturligvis forskellige mål, men ved at udvikle informationsudveksling, partnerskaber og fælles projekter, kan de få større succes med opfyldelsen af deres mål. I mange år, ja ligefrem i århundreder, har der i mange medlemslande været eksempler på vekseluddannelsessystemer, hvor læringen både sker i skolen og i virksomheden (Duale Ausbildung i Tyskland, apprentissage i Frankrig, apprenticeships i UK osv.). Vekseluddannelse har vist sig at give stor merværdi i form af varige, strukturerede og integrerede partnerskaber.

2.4 Ideelt set bidrager virksomhederne med en viden om markedsbehovene, både på kort og på længere sigt, og giver således mulighed for at målrette undervisnings- og uddannelsesudbudet bedre. Virksomhederne er et lager af viden, faglige kompetencer og tekniske midler.

2.5 På samme måde finder man i uddannelsesverdenen en akkumulering af teknisk og videnskabelig viden, som vil kunne udnyttes i praksis, f.eks. i forbindelse med forberedelse til arbejdslivet og udvikling af nye uddannelsestilbud og –forløb.

3. Udfordringer for virksomhederne og uddannelsesinstitutionerne

3.1 Trods en lang række positive erfaringer er initiativerne til partnerskaber mellem uddannelsesinstitutioner og erhvervslivet stadig fåtallige og begrænser sig ofte til de tekniske og erhvervsmæssige uddannelser. I lyset af den økonomiske krise er det nødvendigt at »realisere potentialet i disse partnerskaber«, for hvis genopbygningen af økonomien skal lykkes, er det afgørende at uddannelserne tilpasses arbejdsmarkedets behov, og at kvalifikationer og menneskelige ressourcer udnyttes bedre.

3.2 Rammerne for disse nye europæiske partnerskaber bør naturligvis have flere forskellige facetter. De berørte aktører bør således inddrages på forskellige måder: — På lokalplan bør der etableres samarbejde mellem virksomhederne og de lokale uddannelsesinstitutioner og myndigheder. — Erhvervsorganisationer, arbejdsmarkedets parter, uddannelsesinstitutionerne og civilsamfundets øvrige aktører bør kunne give disse lokale partnerskaber inspiration og forsyne dem med en struktureret ramme. — På EU-niveau bør Kommissionen, de store europæiske erhvervsorganisationer, fagforeninger og andre civilsamfundsaktører samt naturligvis de europæiske regeringer give partnerskaberne en dimension, som passer til det udvidede Europa med 27 lande.

3.3 Uddannelsesinstitutionerne og virksomhederne har, bl.a. gennem deres repræsentative organisationer, et fælles ansvar for sammen at komme med forslag til uddannelsesveje og -tilbud.

3.4 Virksomhederne er nødt til at skaffe sig meget forskelligartede færdigheder set i lyset af de forskellige dimensioner, som danner grundlag for eller påvirker deres organisation, deres funktion og deres økonomiske aktiviteter: den teknologiske udvikling, internationaliseringen og de nye teknologier. Det er nødvendigt for virksomheden på den ene side at finde tilsvarende færdigheder på arbejdsmarkedet og på den anden side at dygtiggøre sine ansatte, ledere og fremtidige ledere i forhold til de krav, der stilles til dem. Lønmodtagerne er på deres side stillet over for en tilsvarende nødvendighed, nemlig at udvikle deres beskæftigelsesegnethed inden for deres fag, få et eksamensbevis der bekræfter deres allerede erhvervede kvalifikationer, og som anerkendes både internt i virksomheden og på arbejdsmarkedet generelt.

3.5 Udviklingen i undervisningen i Europa er stærkt domineret af to fænomener, nemlig den øgede tilstrømning til uddannelserne og differentieringen af undervisningen. Den hurtige stigning gennem de sidste par årtier i antallet af elever og studerende har samtidig bragt en stærk diversificering af de studerende med sig (aldersstruktur, skolebaggrund, social baggrund osv.), som i sig selv har gjort det nødvendigt at tilpasse arbejdsmetoderne og yde en særlig form for støtte.

3.6 Samarbejdspotentialet på området er maksimalt, de aktuelle vanskeligheder til trods, og tre aspekter fortjener at blive styrket i forbindelse med denne tilgang til problematikken. 3.6.1 I dag er der en alvorlig mangel på kvalificeret arbejdskraft i sektorer som personlige tjenesteydelser, byggeri, hotel- og restaurationsbranchen osv. De tekniske uddannelser og erhvervsuddannelserne har ofte dannet udgangspunkt for det lokale samarbejde mellem virksomheder og uddannelsesinstitutioner. Det er imidlertid gået ned ad bakke for disse uddannelser i mange lande, og nogle mener, at den stigende nød og udstødelse i vores samfund er direkte forbundet med dette fænomen. Det er virksomhedernes og uddannelsesinstitutionernes fælles ansvar at genskabe værdien af karrieremulighederne (løn, forfremmelser osv.) og gøre opmærksom på forskellige håndværks værdi, samtidig med at der sørges for kvalitetsundervisning indeholdende en betydelig andel »almen dannelse«. 3.6.2 De stadige og hurtige omskiftelser kræver en vedvarende ajourføring af resultater, efter- og videreuddannelse, genoplæring og opretholdelse af faglige færdigheder og kvalifikationer. Den livslange læring er derfor relevant for alle i dag og er dermed en fantastisk mulighed for partnerskaber mellem erhvervsliv og uddannelsesinstitutioner. 3.6.3 Med få undtagelser er virksomhederne, navnlig de små og mellemstore virksomheder, temmelig uvidende om uddannelsesinstitutionerne. SMV'erne kan imidlertid have god brug for tværfaglige uddannelser. En god metode kunne være at involvere virksomhederne mere i uddannelsen af lærere, som er beskæftiget med at udvikle faglige færdigheder. Desuden ville det være en god idé at uddanne formidlere til at fremme partnerskaber og få dem til at fungere.

4. Mod en europæisk ramme for forbindelserne mellem uddannelsesvæsenet og erhvervslivet

I tider med mange nye udfordringer, krise og en stærkt stigende arbejdsløshed er det vigtigere end nogensinde at investere i uddannelse, men det er også vigtigt at være god til at forudse, bedømme og administrere fremtidige kvalifikationsbehov, således som det anerkendes af Kommissionen i meddelelsen »Nye kvalifikationer til nye job« (1). Det er nødvendigt at mobilisere de eksisterende programmer, især strukturfondene, i forhold til denne problematik i disse tider og udtænke nye former for indgreb for perioden 2014-2020.

4.1 I 1980'erne blev der dannet et enestående europæisk netværk (COMETT-programmet), som er i stand til hvert eneste år effektivt at foranstalte tusindvis af tværnationale udvekslinger mellem erhvervsliv og universiteter, herunder intensivkurser på højt niveau. Både mængden og kvaliteten af udbuddet af uddannelser på højt niveau er blevet bedre i hele EU-området og bidrager således til at forbedre EU's konkurrenceevne, skabe opmærksomhed omkring og forståelse af fordelene ved et samarbejde universiteterne og virksomhederne imellem.

Visse dele af COMETT går igen i Leonardo da Vinci-programmet, men dets særegne kvalitet og de således etablerede netværks potentiale er forsvundet (2).

4.2 Bologna-processen

4.2.1 Oprettelsen af et europæisk område for videregående uddannelse, som i 1999 blev lanceret under navnet »Bologna-processen« af 29 landes undervisningsministre og en række universitetsledere, førte til en større reform, som officielt fandt tilslutning blandt 46 af Europarådets medlemslande.

4.2.2 Denne sigter mod at oprette et europæisk område for uddannelse, som hovedsageligt skal gennemføres gennem en europæisk harmonisering af universitetsforløbene bachelor/master/ph.d., hvilket navnlig vil gøre det muligt at sammenligne forskellige studier og dermed øge de studerendes mobilitet. Desuden er der retningslinjer for fremme af synlighed, fjernelse af barrierer og forbedring af samarbejdet mellem universiteter og virksomheder.

4.2.3 Man kan imidlertid konstatere: — at styrkede bånd mellem erhvervsliv og undervisningsverden ikke på noget tidspunkt har været nævnt som en prioritet — at universiteterne, hvis opgave naturligvis ikke først og fremmest er forbindelser til erhvervslivet, ikke generelt er i besiddelse af hverken midler eller evner til at indgå strukturerede forbindelser med EU-landenes virksomheder — at virksomhederne forventer samarbejde, men at de alt for ofte ikke tilvejebringer den forventede tekniske og økonomiske bistand.

4.3 København-processen

4.3.1 Denne EU-proces, som blev igangsat i 2002, har til formål at gøre erhvervsuddannelsessystemerne til en kvalitetsreference, og aktiviteter i stil med Bologna-processen, men tilpasset området for erhvervsuddannelse og faglig uddannelse, er blevet støttet i stor stil.

4.3.2 Leonardo-programmet, som fremmer mobiliteten for personer, der ønsker at få erhvervserfaring i Europa, og letter udvekslingen af bedste praksis mellem uddannelsesansvarlige, og Grundtvig-programmet, som sigter på at forbedre kvaliteten af voksenuddannelse og styrke dennes europæiske dimension samt give EU-borgerne bedre muligheder for at uddanne sig hele livet i gennem, er forblevet ukendte for den brede offentlighed, og de har ikke nået den kritiske størrelse, som ville have gjort det muligt at videreudvikle målsætningerne. Denne udtalelse sætter ikke spørgsmålstegn ved de nærmere bestemmelser, men i fremtiden bør programmernes handlemuligheder forbedres.

4.3.3 Erklæringen fra rådsmødet i Bordeaux (26.11.2008) ligger i forlængelse af København-processen om styrket europæisk samarbejde om erhvervsundervisning og -uddannelse. Den bekræfter endvidere nødvendigheden af at mobilisere passende offentlig og privat finansiering. Dette kan ske gennem anvendelse af instrumenter som f.eks. ESF, EFRU og lån i Den Europæiske Investeringsbank. Erklæringen fra Bordeaux konstaterer, at kompetencerne er utilstrækkelige, og at det er nødvendigt at udvikle aktiviteter, som foregriber behovene, og anbefaler derfor, at erhvervsuddannelserne udvikles så meget som muligt og med deltagelse af medlemslandene, Kommissionen og arbejdsmarkedets parter.

5. En ny EU-proces for partnerskaber mellem erhvervsliv og uddannelsesinstitutioner

5.1 Ifølge den seneste rapport om programmet »Uddannelse og Erhvervsuddannelse 2010« (3), kan EU ikke være uvidende om, at det er gået bag af dansen med hensyn til uddannelse, og heller ikke om hvor svært det er for virksomhederne at få fat i personer, som har en grunduddannelse og samtidig er tilstrækkeligt specialiserede til at løfte de teknologiske udfordringer og tackle den aktuelle globalisering. Derfor er den interne europæiske mobilitet en nødvendighed, og det samme gælder indlæringen af fremmedsprog inden for rammerne af EU's strategi for flersprogethed. Det hensigtsmæssige i en tostrenget tilgang til forbindelserne mellem virksomhederne og uddannelsesinstitutionerne skal dermed både ses som en nødvendighed af at reagere på problematikken, men også og især af at nedbryde barriererne mellem de nationale uddannelsespolitikker og endelig frigøre potentialet i den europæiske integration i form af menneskeligt potentiale.

5.2 Skolerne og universiteterne bør modtage mere hjælp i deres forsøg på at undgå at begrænse deres uddannelsesudbud til grunduddannelser, men også fungere som leverandører af efter- og videreuddannelse. Med undtagelse af nogle enkelte medlemslande er uddannelsesinstitutionerne f.eks. ikke berettiget til at modtage økonomiske hjælp til udvikling af menneskelige ressourcer inden for rammerne af strukturprogrammerne. Erfaringer fra de lande, hvor dette er muligt, viser imidlertid, at dette initiativ kan have en betydelig positiv indflydelse på udviklingen af stærkere forbindelser til erhvervslivet og samtidig på udviklingen af den generelle kvalitet af undervisningsudbudet.

5.3 Den væsentligste anerkendte skavank ved EU-programmerne er deres mangel på ambitioner grundet de stramme budgetter. Snarere end blot at slå til lyd for endnu et EU-program, som ville forblive ukendt for den brede offentlighed og kun berøre en meget marginal elite, ville det så ikke være bedre at vedtage en systematisk tilgang baseret på ordninger, som ikke blot var mere enkle (ikke bureaukratiske således som EU-programmerne alt for ofte er det), men også mere ambitiøse med: — En overordnet politisk ramme, som skal godkendes, evalueres og følges op af arbejdsmarkedets parter, Europa-Parlamentet, Det Europæiske Råd og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg. — EU-instrumenter som kan identificere markeder og sektorer med stort behov for kvalificeret personale. — Udveksling af bedste praksis både for så vidt angår teknisk uddannelse, livslang læring og forskning. — Ordninger for »EU-legater«, som finansieres både af EU, medlemslandene, den private sektor og non-profit sektoren, og som kan tildeles alle grupper, bl.a. mindretal og vanskeligt stillede unge: praktikophold, beskæftigelsesforanstaltninger, innovationsprojekter. — Udarbejdelse af fælles referencerammer for eksamensbeviser eller titler samt netværk for lokale, grænseoverskridende initiativer. — Oprettelse af europæiske formidlernetværk til fremme af partnerskaber. — En tilpasning af de eksisterende europæiske fonde og programmer med henblik på at nå dette mål.

5.4 Den europæiske integration har stor værdi, når det gælder om at udbrede erfaringerne og udvide potentialet til at give vores uddannelsesinstitutioner en videre og bedre ramme og tilbyde virksomhederne et indre marked, som byder på muligheder for udvikling. Prag-processen med henvisning til konferencen »Partnerskab mellem uddannelsesinstitutioner og erhvervslivet«, som afholdes i Prag den 6. og 7. april på initiativ af det tjekkiske EU-formandskab, kan give politisk momentum og en operationel køreplan.

Bruxelles, den 24. marts 2009. Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) KOM(2008) 868/3 »Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget: Nye kvalifikationer til nye job - om at foregribe og matche kvalifikationsbehovet på arbejdsmarkedet«.

(2) EØSU's sonderende udtalelse om »Fremme af unges mobilitet i Europa«. Ordfører: José Isaías Rodríguez García-Caro (EUT C 224 af 30.8.2008).

(3) http://ec.europa.eu/education/policies/2010/natreport08/council_fr.pdf - rapport fra Coreper til Rådet af 31.1.2008. Udkast til fælles midtvejsrapport 2008 fra Rådet og Kommissionen om iværksættelse af arbejdsprogrammet »Undervisning og uddannelse 2010« dok. 5723/08.