Nr. C 72/8 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 24. 3. 80 
Udtalelse  om samhandelshindringer  og lovgivningsharmoniseringen  på dette  område 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Udvalget  besluttede  på sin 166.  plenarforsamling  den 21. februar  1979  på forslag  fra sit 
præsidium  at afgive  en udtalelse  om det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 173.  plenarforsamling,  afholdt  i 
Bruxelles  den  21. november  1979,  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  — 
under  henvisning  til artikel  20, stk. 4, i Udvalgets  for-
retningsorden, 
under  henvisning  til beslutning  truffet  af plenarfor-
samlingen  den  21. februar  1979  om på forslag  af præ-
sidiet  at afgive  initiativudtalelse  om »Samhandels-
hindringer  og lovgivningsharmonisering  på dette 
område«  og pålægge  Afdelingen  for industri,  handel, 
håndværk  og tjenesteydelser  at udarbejde  forslag  til 
udtalelse, 
under  henvisning  til udtalelse  vedtaget  af Afdelingen 
for industri,  handel,  håndværk  og tjenesteydelser  den 
31. oktober  1972, 
under  henvisning  til beretning  aflagt  af ordføreren, 
Evain, 
under  henvisning  til Udvalgets  udtalelse  om »Udkast 
til Rådets  direktiv  om tilnærmelse  af medlemsstater-
nes administrativt  eller  ved  lov fastsatte  bestemmel-
ser vedrørende  produkter  til byggeformål«, 
»Forslag  til Rådets  resolution  om udarbejdelse  af en 
liste over  prioriterede  produkter,  som  bør  gøres  til 
genstand  for direktiver  i medfør  af Rådets  direktiv 
om indbyrdes  tilnærmelse  af medlemsstaternes  admi-
nistrativt  eller  ved  lov fastsatte  bestemmelser  vedrø-
rende  produkter  til byggeformål«  C1), 
under  henvisning  til forhandlingerne  på den 173.  ple-
narforsamling  den 21. november  1979,  og 
ud fra følgende  betragtninger  : 
Kommissionen  har  fremsat  forslag  til ændring  af 
ovennævnte  direktiv-  og resolutionsforslag(2); 
(1) EFT  nr. C 247 af 1. 10. 1979,  s. 7. 
(2) EFT  nr. C 245 af 29. 9. 1979,  s. 3, 5, 7. samhandelshindringer  og lovgivningsharmoniserin-
gen på dette  område  rejser  meget  omfattende  pro-
blemer,  og man  bør  navnlig  beskæftige  sig med  de 
hindringer,  der hidrører  fra tekniske  bestemmelser  — 
énstemmigt 
VEDTAGET  FØLGENDE  UDTALELSE: 
I. Harmoniseringens  formål 
1.1. Fjernelsen  af de tekniske  handelshindringer 
(ved »tekniske  handelshindringer«  forstås  sædvan-
ligvis  de hindringer,  der opstår  som  følge  af forskelle 
i de tekniske  specifikationer  og normer  samt  kontrol-
og afprøvningsprocedurer,  som  de enkelte  medlems-
stater  anbefaler  eller  foreskriver;  forskrifterne,  der 
bl. a. vedrører  produkternes  sammensætning,  ydeev-
ne, sikkerhedsniveau  samt  præsentationsform,  tvin-
ger producenterne  til at tilpasse  deres  produktion  ef-
ter de enkelte  medlemsstaters  markeder  og hindrer 
produkternes  frie  bevægelse  inden  for EF)  er et af de 
vigtigste  midler  til at skabe  et virkeligt  fælles  marked. 
Såvel  virksomhederne  som  forbrugerne  må få gavn 
heraf; 
— for virksomhederne  har indførelsen  af fælles  for-
skrifter  for deres  produkter  til formål  at lette  de 
formaliteter,  som  de er underkastet,  at undgå  en 
forøgelse  af produktionskæderne,  lette  lagringen, 
distributionen,  forhandlerservicen  og sågar  un-
derentreprisevirksomheder.  Det  er følgelig  en 
vigtig  faktor  i en EF-industripolitik; 
— for forbrugerne  bør harmoniseringen  af de be-
stemmelser,  der kan  virke  som  tekniske  handels-
hindringer,  gennem  skærpet  konkurrence  bidrage 
til at bringe  billigere  produkter  på markedet.  Den 
bør desuden  bidrage  til at tilpasse  produkterne 
bedre  til brugernes  og forbrugernes  behov. 
24. 3. 80 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 72/9 
1.2. Desuden  er det absolut  nødvendigt,  at der ved 
harmoniseringen  tages  hensyn  til arbejdstager-  og 
miljøbeskyttelse,  som  det blev  anført  i Udvalgets  stu-
die fra 1972. 
II. Ulemper  ved den nuværende  procedure 
2.1. De  forskellige  led i proceduren  og de deraf 
følgende  forsinkelser 
2.1.1.  Proceduren,  som  er baseret  på artikel  100  i 
traktaten,  omfatter  henholdsvis: 
— udarbejdelse  af et kommissionsforslag, 
— høring  af Parlamentet  og Det økonomiske  og so-
ciale  Udvalg, 
— endelige  og enstemmige  vedtagelser  i Rådet. 
2.1.2.  Under  den forberedende  fase  foretager  Kom-
missionen  sig i virkeligheden  følgende: 
— den  arbejder  inden  for rammerne  af et generelt 
program  vedtaget  i 1969  og revideret  i 1973, 
— den  tager  initiativer  på anmodning  af de berørte 
kredse  eller  regeringer  og i samråd  med  disse, 
— den  rådfører  sig med  eksperter  udnævnt  af med-
lemsstaternes  regeringer  samt  evt. eksperter  fra de 
berørte  samfunds-  og erhvervsfaglige  kredse, 
standardiseringsorganer  og forbrugerorganisatio-
ner. 
2.1.3.  Erfaringerne  har imidlertid  vist,  at procedu-
ren har følgende  ulemper: 
— de rådspurgte  eksperter  i den fase,  der går forud 
for Rådets  afgørelse  og efter  høring  af Parlamen-
tet og Det  økonomiske  og sociale  Udvalg,  kan 
være  forskellige  fra dem,  som  inddrages  under 
Kommissionens  forberedende  arbejde  eller  ved 
udarbejdelsen  af Rådets  afgørelse.  Der  foregår 
således  i virkeligheden  ofte  dobbelte  tekniske 
drøftelser  mellem  specialister,  hvis  ansvar  og 
grundsynspunkter  kan  være  forskellige; 
— kravet  om enstemmighed  i Rådet  fører  til en ri-
siko for blokering,  afhængig  af den  større  eller 
mindre  interesse,  som  det enkelte  produkt  repræ-
senterer  i de enkelte  medlemslande. 
2.1.4.  Proceduren  for udarbejdelse,  behandling  og 
afgørelse  vedrørende  direktivforslagene  viser  sig så-
ledes  at blive  stadig  mere  omfattende.  Tager  man  blot 
behandlings-  og afgørelsesfasen  i Rådet,  går der fra 
offentliggørelsen  af et forslag  i EFT  og til dets  ende-
lige vedtagelse  mere  end tre år. 2.1.5.  Kommissionen  gør opmærksom  på, at proce-
duren  bevirker,  at der lægges  beslag  på et stort  antal 
tjenestemænd,  som  således  ikke  mere  har  den 
fornødne  tid til at forberede  nye dokumenter  og kon-
trollere  anvendelsen  af eksisterende  direktiver. 
2.1.6.  Man  må  ligeledes  konstatere,  at det  rets-
grundlag,  hvorpå  harmoniseringsarbejdet  bygger, 
varierer  alt efter  produkter  og målsætninger: 
— i artikel  100  forudsættes  det, at det allerede  eksi-
sterer  lov mæssige  eller  administrativt  fastsatte 
bestemmelser  i mindst  én medlemsstat  eller  risiko 
for, at et lovforslag  kan resultere  i en hindring. 
EF-instanserne  har således  begrænsede  mulighe-
der for at forhindre  en forøgelse  af divergerende 
nationale  bestemmelser  samt  fjerne  hindringer, 
som de facto  skyldes  tekniske  bestemmelser,  der 
ikke er juridisk  bindende; 
— artikel  101,  ifølge  hvilken  Rådet  kan træffe  afgø-
relser  med  kvalificeret  flertal,  kan kun  anvendes  i 
tilfælde  af konkurrenceforvridninger; 
— selv  om artikel  100 ikke  begrænses  til kun  at om-
fatte  industriprodukter,  fastsætter  traktaten  i 
størstedelen  af tilfældene  specifikke  foranstalt-
ninger  til at sikre  levnedsmidlers  frie  bevægelig-
hed som  et led i den fælles  landbrugspolitik. 
2.2. Kontrollen  med  direktivernes  anvendelse 
2.2.1.  Efterhånden  som  direktiverne  vedtages,  øges 
de problemer,  som  Kommissionens  tjenestegrene 
støder  på, idet  der påhviler  dem  en ny opgave,  nem-
lig kontrollen  med  deres  anvendelse. 
2.2.2.  Kontrollen  drejer  sig dels  om optagelsen  af 
EF-direktiverne  i de relevante  nationale  bestemmel-
ser, dels  om den faktiske  anvendelse  af disse  bestem-
melser. 
2.2.3.  Man  har  således  på nuværende  tidspunkt 
konstateret  mere  end  200  tilfælde  af overtrædelser, 
hvor  direktiver,  der allerede  er trådt  i kraft,  ikke  er 
blevet  optaget  i den  nationale  lovgivning.  Det  er 
nødvendigt  at rette  op på dette  forhold,  så meget  des 
mere  som  det undertiden  resulterer  i omfattende  im-
portforbud.  Kommissionens  tjenestegrene  har  i 
øvrigt  ikke  altid  kendskab  til forbudene,  idet  de 
berørte  parter  (virksomheder  eller  private  personer) 
undertiden  foretrækker  at lade  sagen  falde  frem  for 
at gå til retten. 
2.2.4.  Kontrolopgaven,  som  kræver  et meget  kvali-
ficeret  personale,  er så meget  desto  vanskeligere  at 
udføre  tilfredsstillende,  eftersom  det ikke  drejer  sig 
Nr. C 72/10 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 24. 3. 80 
om bestemmelser  eller  afgørelser,  der finder  direkte 
anvendelse,  men  om direktiver,  som  anvendes  for-
skelligt  i de enkelte  medlemsstater. 
2.3. Proceduren  for tilpasning  til den tekniske 
udvikling 
2.3.1.  Stigningen  i antallet  af vedtagne  direktiver 
(ca. 180 for industri-  og levnedsmiddelprodukter)  vil 
uundgåeligt  øge antallet  af de direktiver,  der skal til-
passes  den tekniske  udvikling. 
2.3.2.  Der  er blevet  vedtaget  adskillige  direktiver, 
hvorefter  er nedsat  et »udvalg  for tilpasning  til den 
tekniske  udvikling«.  Proceduren  forekommer  hen-
sigtsmæssig,  såfremt  det ikke  drejer  sig om en tilpas-
ning,  hvor  direktivet  ændres  væsentligt,  eller  hvor  de 
berørte  parter  stilles  over  for nye krav. 
2.3.3.  Den  voksende  betydning,  som  kravet  om en 
tilpasning  til den tekniske  udvikling  har fået,  vil øge 
den arbejdsbyrde,  der hviler  på Kommissionens  tje-
nestegrene.  Man  har allerede  måttet  tilpasse  direkti-
ver adskillige  gange  (gasmålere),  og i år har Kommis-
sionen  for første  gang  forelagt  flere  tilpasningsdirek-
tiver end nye direktiver:  hvis det antages,  at det bliver 
nødvendigt  med  en tilpasning  hvert  femte  år, og hvis 
der er 100 direktiver  i kraft,  betyder  dette  20 ændrin-
ger årligt.  Endelig  vil denne  udvikling  i stigende  om-
fang gøre  Kommissionen  direkte  ansvarlig. 
III. Mere  generelle  problemer 
3.1. I henhold  til traktaten  om formålet  med en har-
monisering  af de tekniske  bestemmelser  at fjerne 
handelshindringer  og skabe  et virkeligt  fælles  mar-
ked. Det drejer  sig først  og fremmest  om at sikre  frie 
varebevægelser  inden  for Fællesskabet,  hvilket  fort-
sat bør være  en afgørende  målsætning. 
3.2. Harmoniseringen  af de tekniske  bestemmelser 
kan dog fremover  ikke  vurderes  uafhængigt  af EF's 
politik  som  helhed.  Der er således  ikke  blot tale om 
anvendelsen  af traktatens  formelle  bestemmelser, 
men desuden  i stadig  større  omfang  om et aspekt  af 
EF's industri-,  social-,  miljøbeskyttelses-,  forbrugs-
og handelspolitik. 
3.3. Desuden  er det hverken  muligt  eller  ønskeligt 
at foretage  en systematisk  harmonisering  af samtlige 
tekniske  forskrifter.  Man  bør således  først  og frem-
mest harmonisere  bestemmelserne  for de produkter 
eller de sektorer,  som det forekommer  vigtigst  at bes-
kæftige  sig med  i øjeblikket.  Det ville  af den grund 
være  særdeles  ønskeligt,  om Kommissionen  fortsat reviderede  og regelmæssigt  ajourførte  de pro-
grammer,  hvori  fastsættes  de retningslinjer,  som skal 
følges  på området. 
3.4. Programmerne  kunne  forelægges  af Kommis-
sionen  samtidig  med  dennes  årsberetning,  som  bør 
indeholde  en status  over  de hidtidige  fremskridt.  De 
ville være  et nyttigt  informationsmateriale  for de 
berørte  erhvervskredse.  De ville  desuden  gøre  det 
muligt,  at der i samråd  med  disse  kredse  blev  opstillet 
prioriterede  mål,  hvorefter  EF's  arbejde  på området 
skulle  orienteres. 
3.5. De  prioriterede  mål bør blandt  andet,  dels om-
fatte personers  og formuegenstandes  sikkerhed  og 
navnlig  beskyttelse  af arbejdstagere,  der anvender  de 
pågældende  produkter,  og dels  markedets  og de på-
gældende  produkters  økonomiske  betydning.  Selve 
disse  målsætninger  bør vurderes  på baggrund  af de 
konkurrence-forvridninger,  som kan virke  ind på de 
berørte  produkter.  De produkter,  hvormed  der ikke 
er tiltænkt  nogen  større  handel  mellem  medlemssta-
terne,  f. eks. små  virksomheders  lokale  produktion, 
bør ikke  nødvendigvis  berøres  af harmoniserings-
bestræbelserne. 
3.6. For  så vidt angår  industriprodukter,  er fjernel-
sen af tekniske  handelshindringer  et aspekt  af EF's 
industripolitik  og bør derfor  foretages  under  hensyn-
tagen  til dennes  målsætninger,  idet  der fastsættes 
prioriteter  alt efter  de særlige  vilkår  inden  for de en-
kelte  industrigrene.  Dette  kan bidrage  til at støtte  ek-
spanderende  sektorer  og forebygge  faren  for en tilba-
gevenden  til nationale  normer  i kriseperioder. 
3.7. En  bedre  definition  af forholdet  mellem  på den 
ene side  harmoniseringen  og på den  anden  side 
miljø-  og forbrugerbeskyttelsespolitikken  forekom-
mer ligeledes  nødvendig;  sidstnævnte  politik  risike-
rer at føre  til nye hindringer,  hvis ikke  der sker  en til-
strækkelig  samordning. 
3.8. Med  hensyn  til energibevarelse,  som  bliver  et 
stadig  vigtigere  område,  bør man  også  drage  omsorg 
for, at de nationale  foranstaltninger  ikke  skaber  nye 
handelshindringer. 
3.9. Endelig  kan fjernelsen  af tekniske  hindringer 
virke  direkte  ind på handelspolitikken.  Det er vel-
kendt,  at visse  industrigrenes  og visse  landes  forbe-
hold over  for udvidelsen  af procedurerne  for EF-ty-
pegodkendelse  skyldes  frygten  for, at deres  konkur-
renter  i tredjelande  således  lettere  kan trænge  ind på 
markedet  (f. eks. biler).  Harmoniseringen  af EF-nor-
mer har uden  tvivl  ofte  begunstiget  EF's  import  af 
tredjelande-produkter  Det må derfor  konkluderes,  at 
man ikke  bør sinke  den fremadskridende  harmoni-
sering,  men  langt  mere  intenst  bestræbe  sig på at 
24. 3. 80 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 72/11 
opnå  reel  gensidighed  i de tredjelande,  hvis  impor-
thindringer  kan  genere  EF's  eksportører. 
3.10.  Den  normkodeks,  som  for nylig  blev  udarbej-
det inden  for rammerne  af GATT,  kunne  i denne  for-
bindelse  udgøre  et virkeligt  fremskridt.  Udvalget 
ønsker  imidlertid  at støtte  den  erklæring,  som  EF 
fremsatte  i Geneve  i april  1979,  hvor  man  fandt,  at 
kodeksen  var blevet  udarbejdet  for at sikre  GATT's 
medlemmer  gensidige,  økonomiske  fordele,  hvilket 
forudsætter  en egentlig  ligevægt  i de rettigheder  og 
forpligtelser,  som  følger  heraf.  Dette  gælder  i særde-
leshed  for muligheden  for godkendelsesattest,  hVor 
EF bl. a. har  forbeholdt  sig ret til at etablere  de 
fornødne  kontakter  med  henblik  på at sikre,  at EF-
produkter  får adgang  til andre  GATT-medlemmers 
territorium  under  forudsætning  af fuldkommen  gen-
sidighed. 
IV. Mulige  løsninger 
4.1. Procedurespørgsmål 
4.1.1.  En  forbedring  af de eksisterende  procedurer 
synes  at nødvendiggøre  nye  forslag,  som  er mere 
vidtrækkende  end de retningslinjer,  som  Udvalget  og 
Kommissionen  tidligere  har afstukket,  idet  den  til-
stræbte  løsning  (således  som  det fremgår  af Kommis-
sionens  memorandum  af 1970  om EF's  industripoli-
tik) forekommer  at måtte  ligge  i en ansvarsdeling 
mellem  på den ene side  EF-myndighederne  og de na-
tionale  myndigheder  og på den  anden  side  erhvervs-
livet selv. 
4.1.2.  I sit seneste  forslag  til rammedirektiv  om byg-
gematerialer  foreslår  Kommissionen  en udvidelse  af 
sine beføjelser  i henhold  til traktatens  artikel  155, 
ifølge  hvilken  Rådet  kan  tildele  den  de beføjelser, 
som er nødvendige  for at udstede  gennemførelsesdi-
rektiver  på grundlag  af et »rammedirektiv«  vedtaget 
efter  den nuværende  procedure  (artikel  100).  Denne 
løsning  har den  fordel,  at proceduren  afkortes.  De 
øgede  beføjelser,  som  Kommissionen  derved  får, kan 
dog blive  mødt  med  en vis modstand  fra medlemssta-
ternes  side. 
4.1.3.  Udvalget  mener,  at indførelsen  af denne  pro-
cedure  vil udgøre  et virkeligt  fremskridt.  Den  konsta-
terer  med  tilfredshed,  at Kommissionen  i sine  forslag 
til ændring  af direktiv-  og resolutionsforslagene 
vedrørende  byggematerialer  af 6. september  1979 
udtrykkeligt  anfører,  at Det  økonomiske  og sociale 
Udvalg  skal  høres  om gennemførelsesdirektiver  in-
den for dette  område.  Det finder,  at alle forslag,  som Kommissionen  måtte  udarbejde  efter  den foreslåede 
nye procedure,  bør underkastes  en høring. 
4.1.4.  Det  er således  vigtigt  at holde  fast  ved  det 
samråd,  som  indtil  nu med  held  har fundet  sted  mel-
lem på den ene side  Kommissionen  og på den anden 
side Det økonomiske  og sociale  Udvalg  og erhvervs-
og samfundskredsene:  dette  er en betingelse  for de 
iværksatte  foranstaltningers  effektivitet.  Det ville  så-
ledes  vare  længere  og blive  vanskeligere  at få er-
hvervslivet  i samtlige  medlemsstater  til på en tilfreds-
stillende  måde  at anvende  bestemmelser,  i hvis  udar-
bejdelse  de ikke  har været  inddraget,  og som  de heller 
ikke er blevet  forberedt  på. 
4.1.5.  Uanset  hvilken  procedure,  der vælges  for at 
fremskynde  udarbejdelsen  af EF-direktiverne,  må 
følgende  betingelser  (som  allerede  er nævnt  i Udval-
gets nyligt  udgivne  udtalelse  om byggematerialer, 
dok. CES  852/79)  derfor  absolut  opfyldes: 
— Kommissionen  må under  udarbejdelsen  af forsla-
gene  fortsat  høre  de berørte  erhvervs-  og sam-
fundskredse,  Det rådgivende  Udvalg  for sikker-
hed, hygiejne  og sundhedsbeskyttelse  på Arbejds-
pladsen  samt  de videnskabelige  organer,  der 
eventuelt  kan udtale  sig sagkyndigt  om de pågæl-
dende  produkter; 
— der må foretages  obligatorisk  høring  af Udvalget, 
ikke blot  om forslagene  til rammedirektiver,  men 
også om  forslagene  til gennemførelsesdirekti-
ver; 
— rammedirektivet  bør  formuleres  så præcist,  at 
Kommissionens  beføjelser  er klart  defineret. 
4.2. Harmoniseringsmetoderne  og typekontrollen 
4.2.1.  Metoden,  der går ud på at opnå  »fuldstændig 
harmonisering«,  og som  forpligter  medlemsstaterne 
til kun  at tillade  produkter,  der opfylder  EF-bestem-
melserne,  selv  hvor  der i visse  af medlemsstaterne  in-
gen forskrifter  findes,  bør anvendes  i alle de tilfælde, 
hvor  den forekommer  absolut  nødvendig,  bl. a. i for-
bindelse  med  sikkerhed  og sundhed. 
4.2.2.  »Den  valgfri  metode«  bør  dog  ikke  på for-
hånd  forkastes.  Den  kan således  lette  og fremskynde 
vedtagelsen  af direktiver,  idet  den  gør det muligt  at 
overvinde  en vis politisk  modstand.  Samtidig  med  at 
producenterne  i det mindste  midlertidigt  kan  ved-
blive  at bringe  nogle  produkter  på det lokale  marked, 
som ikke  opfylder  EF-bestemmelserne,  har  de ga-
ranti  for,  at den del af deres  produktion,  som  er i o-
verensstemmelse  med  bestemmelserne,  kan cirkulere 
frit på EF-markedet.  Man  kan  således  uden  en over-
Nr. C 72/12 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 24. 3. 80 
gangsperiode  undgå  at indføre  for mange  bestemmel-
ser, som  gælder  for samtlige  producenter,  lette  navn-
lig små  og mellemstore  virksomheders  tilpasning  til 
den internationale  konkurrence  og den tekniske  ud-
vikling  samt  tage  hensyn  til nye normer  i uddannel-
ses* og videreuddannelsesprogrammerne. 
4.2.3.  Det  fremgår  af det foregående,  at direktiver-
nes valgfrie  karakter  generelt  set bør tidsbegrænses. 
Metoden  bør betragtes  som  et middel  til at nå frem  til 
en fuldstændig  harmonisering,  alt imedens  visse  sta-
ter og visse  producenter  gives  tid til at foretage  de 
nødvendige  tilpasninger. 
4.2.4.  Til  sikring  af produktkonformitet  anvendes 
flere  metoder;  bl. a. typeundersøgelse,  EF-godken-
delse,  gensidig  anerkendelse  af prøvninger,  »fabri-
kanterklæring«.  På dette  område  vil proceduren  med 
»fabrikanterklæringer«  gøre  det muligt  at overvinde 
visse  gennemførelsesvanskeligheder  og forhindre  be-
tydelige  forsinkelser,  som  f. eks. skyldes  den  gensi-
dige anerkendelse  af typekontrollen. 
Anvendelse  af denne  metode  er ønskelig  på de områ-
der, hvor  hverken  sikkerhed  eller  sundhed  står  på 
spil, og i det omfang,  hvor,  der faktisk  findes  tilstræk-
kelige  efterfølgende  prøvnings-  og kontrolmetoder. 
4.3. Samarbejdet  med  standardiseringsinstitut 
terne 
4.3.1.  En  sondring  mellem  de tekniske  forskrifter, 
som hidrører  fra medlemsstaternes  love  og bestem-
melser,  eller  frivillige  normer  fastlagt  af standardi-
seringsorganer,  vil gøre  det muligt  at fordele  arbejdet 
bedre  mellem  sidstnævnte  organer  og Kommissio-
nens  tjenestegrene.  Under  alle  omstændigheder  er 
det nødvendigt  med  et aktivt  samarbejde  mellem 
Kommissionen  og standardiseringsinstitutterne: 
— for Kommissionen  ville  samarbejdet  begrænse 
omfanget  af dens  regulerede  funktioner, 
— for standardiseringsinstitutterne  kunne  en mere 
omfattende  henvisning  til normer  i Kommissio-
nens  direktiver  ligeledes  bidrage  til at fremskynde 
deres  arbejde. 
4.3.2.  Det  ser således  ud til, at disse  institutter  aktivt 
bestræber  sig på at forbedre  deres  arbejdsmetoder, 
men at de i denne  forbindelse  også  støder  på visse 
vanskeligheder.  Der  er allerede  blevet  dannet  euro-
pæiske  sammenslutninger,  som  skal  sikre  et samar-
bejde  mellem  de nationale  standardiseringsinstitut-
ter. Det lykkes  imidlertid  ikke  altid  for sammenslut-
ningerne  at harmonisere  de normer,  der gælder  for deres  medlemmer  hver  især.  Talrige  nationale  undta-
gelser  opretholdes,  f. eks. alt efter  den tekniske  ud-
vikling  i de enkelte  lande.  Desuden  er spørgsmålet 
om en bedre  tilknytning  af samfunds-  og erhvervs-
grupperne,  bl. a. forbruger-  og arbejdstagerorganisa-
tionerne,  til proceduren  for udarbejdelse  af normer 
stadig  ikke  løst  på alle  de områder,  som  særligt 
vedrører  disse. 
4.3.3.  Der  er ligeledes  risiko  for en stærk  stigning  i 
antallet  af de normer,  der udarbejdes  af de nationale 
institutter,  hvilket  faktisk  fører  til nye handelsbarrie-
rer. 
4.3.4.  På  det fælles  markeds  nuværende  udviklings-
trin rejser  spørgsmålet  sig følgelig  om at intensivere 
disse  bestræbelser  på et EF-samarbejde.  I Kommis-
sionens  førnævnte  memorandum  om industripolitik-
ken gik man  så vidt  som  til at foreslå  oprettelsen  af et 
»EF-referencekontor«.  Baggrundsideen  hos  forfat-
tere til memorandumet  var at få oprettet  en EF-in-
stans,  der  skulle  følge  de opnåede  fremskridt  og 
drage  omsorg  for at få udbygget  standardiseringsin-
stitutternes  harmoniseringsarbejde. 
4.3.5.  Iværksættelsen  af et sådant  forslag  ville  — 
både  principielt  og i praksis  — rejse  talrige  problem-
er. Det er ikke  desto  mindre  ønskeligt,  at Kommissio-
nen får til opgave  at indlede  et udbygget  og mere  re-
gelmæssigt  samarbejde  med  de europæiske  standar-
diseringsorganer.  Dette  ville  i vid udstrækning  kunne 
bidrage  til at fremskynde  fjernelsen  af de tekniske 
handelshindringer  i EF. Det ville  også  danne  grund-
lag for anvendelse  af fælles  standarder  for EFTA  og 
EF og eventuelt  for et endnu  større  område. 
4.3.6.  Man  kunne  eventuelt  anmode  disse  organer 
om at udarbejde  fælles  normer,  som  Kommissionens 
direktiver  kunne  referere  til eller  overtage. 
4.4. Formuleringen  af en ny EF-strategi  nød-
vendig 
Selv om Udvalget  i denne  udtalelse  har begrænset  sig 
til at behandle  aspekterne  »tekniske  hindringer«  af 
harmoniseringsproblemet,  er det klar  over,  at pro-
blemet  også  bør betragtes  mere  generelt. 
I øjeblikket  forbliver  harmoniseringen  af medlems-
staternes  administrative  eller  ved  lov fastsatte  be-
stemmelser,  i henhold  til Rom-traktatens  bestemmel-
ser, snævert  knyttet  til fjernelsen  af handelshindrin-
gerne.  Hovedmålet  er fortsat  virkeliggørelsen  af va-
rernes  frie  bevægelighed  inden  for det fælles  mar-
ked. 
Med Fællesskabets  nuværende  udvikling  og i forbin-
delse  med  dets  udvidelse  kan  man  rejse  det 
24. 3. 80 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 72/13 
spørgsmål,  om tiden  ikke  er inde  til at udarbejde  en 
ny strategi,  så at man  gradvis  kan  gennemføre  visse 
egentlige  EF-béstemmelser,  ja sågar  en EF-lovgiv-
ning. Det forekommer  således  mere  og mere  nødvendigt  at 
give EF-institutionerne  mulighed  for på dette  om-
råde at tage  initiativer,  som  svarer  til EF's  fremtidige 
reelle  behov. 
Udfærdiget  i Bruxelles,  den 21. november  1979. 
Raffaele  VANNI 
Formand  for 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg 
Udtalelse  om forslag  til Rådets  beslutning  om en konsultationsprocedure  vedrørende 
internationale  aktioner  på luftfartsområdet 
Den tekst,  som  har været  genstand  for udtalelsen,  er offenliggjort  i De Europæiske  Fæl-
lesskabers  Tidende  nr. C 193  af 31. juli 1979,  side  9. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Rådet  besluttede  den 23. juli 1979  i medfør  af artikel  84, stk. 2, i traktaten  om oprettelse 
af Det  europæiske  økonomiske  Fællesskab  at høre  Det økonomiske  og sociale  Udvalg 
om det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 173.  plenarforsamling,  afholdt  i 
Bruxelles  den 21. november  1979,  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  — 
under  henvisning  til traktaten  om oprettelse  af Det 
europæiske  økonomiske  Fællesskab,  særlig  artikel 
84, stk. 2, 
under  henvisning  til anmodning  af 23. juli 1979  fra 
Rådet  for De europæiske  Fælleskaber  om Udvalgets 
udtalelse, under  henvisning  til formandens  beslutning  af 
20. august  1979  om at pålægge  Afdelingen  for trans-
port og kommunikation  at udarbejde  denne  udtalelse 
(forretningsordenens  artikel  22, 46 og 47), 
under  henvisning  til udtalelse  vedtaget  af Afdelingen 
for transport  og kommunikation  på mødet  den 
14. november  1979,