I SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
K0M(t4) 100 ondoll*«** 
irtixoltoo, c*n 04.00,1004 
KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
DET EUROPÆISKE FAELLESKAB OG BEFOLKNINGSTILVÆKSTEN: 
DEN EUROPÆISKE FAELLESKAB HOLDNING UNDER 
VERDENSKONFERENCEN OM BEFOLKNING OG UDVIKLING 
I CAIRO DEN 5.-13. SEPTEMBER 1994 
- 2 
Konferencen i Cairo finder sted på et tidspunkt i den demografiske udvikling 
i verden, der er kendetegnet ved 
. en samlet befolkningstilvækst, der på grund af sin art og de 
befolkninger, den berører, medfører en væsentlig forøgelse af 
befolkningen i udviklingsregionerne, særlig i Afrika, 
en afsvækning af tempoet for befolkningstilvæksten i verden, 
understøttet af en passende befolkningspolitik i flere 
udviklingslande, 
. en vedvarende ældning af befolkningsstrukturerne i alle de 
industrialiserede lande, der er kendetegnet ved en lav 
ferti I itetskvotient og en længere levealder, således at det efter 
almindelig opfattelse forventes, at disse strukturer vil stabilisere 
sig inden for de næste ti år. 
Internationale instansers arbejde, drøftelser og henstillinger viser desuden 
klart, at 
der synes at være enighed om, at det er nødvendigt at reducere 
befolkningsstigningen for at muliggøre en bæredygtig økonomisk og 
menneskelig udvikling og for at hindre alvorlige konsekvenser for 
kloden som helhed. En overdreven befolkningstilvækst kan bremse eller 
endog blokere udviklingen og sammen med ekstrem fattigdom ødelægge 
mi Ijøet, 
der synes også at være almindelig enighed om grundtankerne i og 
indholdet af befolkningspolitikkerne. Tidligere tids kontroverser om, 
hvorvidt en nedbringelse af befolkningstilvæksten skal gå forud for 
eller følge udviklingen, er ikke længere aktuelle: det er i dag klart 
for alle, at de to skal forløbe side om side. 
Man bør benytte sig af denne heldige konjunktion ti I på konferencen i Cairo 
på ny at bekræfte de principper, der bør ligge til grund for 
befo Ikn i ngspoI i t i kkerne, 
at give tilsagn om en forøgelse af de finansielle midler, der stilles 
til rådighed af de direkte berørte lande, såvel som de udenlandske 
donorer, til at gennemføre befolkningspolitikkerne. 
Denne konference er en enestående lejlighed til i verdenssamfundet at opnå 
en politisk konsensus og fastlægge en sammenhængende handlingsplan til at 
angribe en af vor tids største udfordringer. På Rådets samling om 
udviklingsspørgsmål den 2. december 1993 skønnede medlemsstaterne og 
Kommissionen således, at der burde fastlægges en strategisk fremgangsmåde, 
og at initiativerne i Unionen burde koordineres med henblik på 
verdenskonferencen om befolkning og udvikling. 
- 3 -
Det er desuden nyttigt at minde om, at Det Europæiske Fællesskab bestræber 
sig på at konsolidere og udnytte indsamlet viden på befolkningsområdet for 
at fremme dialogen og samarbejdet mellem Fællesskabets lande på den ene side 
og udviklingslandene på den anden side. 
Det er på denne baggrund, at Kommissionen har udarbejdet denne meddelelse. 
'• DE AKTUELLE DEMOGRAFISKE TENDENSER OG UDSIGTER 
Tempoet for væksten i verdens befolkning, som er på 5,4 mia. I øjeblikket, 
er steget fra 1,8% i begyndelsen af 1950'erne til 2,1% i 1965-70 og udgør i 
dag 1,7%. 
I udviklingslandene, der tegner sig for tre fjerdedele af verdens 
befolkning, er den gennemsnitlige befolkningstilvækst på 2,1% om året mod 
0,5% i de industrialiserede lande. 
Befolkningstilvæksten er således taget en smule af i den senere tid. Det 
skyldes et fald i ferti I itetskvotiénten (til nu 3,3 barn pr. kvinde mod 
næsten 6 i 1950'erne). Nedgangen kan i høj grad tilskrives de heldige 
resultater af befolkningspolitikken i mange lande og fremskridt med hensyn 
til uddannelse og leveniveau. 
En befolkningsfremdriftseffekt har imidlertid ført til en stigning i den 
absolutte befolkningstilvækst: næsten 100 mio. indbyggere mere om året i 
dag, hvilket er uden sidestykke i historien: i tiårsperioden 1991-2000 vil 
der være 1 milliard flere indbyggere på kloden, dvs. Iioe så mange som den 
samlede verdensbefolkning i begyndelsen af det 19. århundrede. For tredive 
år siden var den årlige tilvækst kun på 70 millioner, selvom 
fertilitetskvotienten var højere. 
Det skal desuden nævnes, at fertI I itetstiIbagegangen ikke gør sig gældende i 
Afrika syd for Sahara, hvor kvinderne stadig hår 6,6 barn i gennemsnit, og 
hvor befolkningstilvæksten er på over 3%, ej heller i regionen Nordafrika/-
MeI lemøsten, hvor den ligger lige under 3%. Til gengæld er tilvæksten i 
Latinamerika og Asien, med undtagelse af enkelte I ånde, særlig i Sydasien, 
på omkring 2% og fortsat aftagende i nogle tilfælde afhængigt af virknin­
gerne af udviklingen og den førte befolkningspolitik. 
- 4 -
Med hensyn til fremtiden er det i hovedsagen den befolknings- og 
udviklingspolitik, som føres, der vil blive afgørende for, hvornår og på 
hvilket niveau verdens befolkning i sidste ende vil stabilisere sig. 
De Forenede Nationer har i denne forebindelse opstillet tre hypoteser for 
per ioden indt i I 2150. 
Hypotese Verdens befolkning (mia.) 
2050 2150 
"Høj" 12,5 28 
"Middel" 11,5 (12-13) 
"Lav" 7,8 (4,3)? 
II. RISICIENE FORBUNDET MED EN FOR HØJ BEFOLKNINGSTILVÆKST 
De er betydelige og af tre typer: risici for udviklingslandenes udvikling, 
globale risici, risici for potentielt destabiliserende migrantstrømme. ± 
betragtning heraf må der handles hurtigt og beslutsomt og stilles de 
nødvendige finansielle midler til rådighed. 
/. Risiciene for den bæredygtige udvikling i udviklingslandene 
a) Den økonomiske udvikling 
Forbindelserne mellem befolkningstilvækst og økonomisk vækst er endnu 
genstand for kontrovers. Nogle hævder stadig, at en voksende befolkning er 
en god ting, bl.a. på grund af stordriftsfordelene i forbindelse med et 
udvidet marked. En moderat befolkningstilvækst kan ganske vist fremme 
udviklingen, men det er på den anden side klart, at en hurtig befolknings­
tilvækst ikke er forenelig med en vedvarende og bæredygtig højnelse af 
leveniveauet og med en væsentlig nedbringelse af fattigdommen i udviklings­
landene. Problemet er ikke blot et spørgsmål om balance mellem befolkning og 
levnedsmiddelproduktion: behovet for uddannelsesinstitutioner, sundheds­
tjenester og infrastruktur øver også et pres på ressourcerne, som giver sig 
udslag i en nedskæring af investeringerne i produktionsapparatet og dermed 
et fald i væksten i indkomsten pr. indbygger. 
- 5 -
Udviklingsproblernet ville vere lettere at løse ved hjælp af en bedre kontrol 
med befolkningstilvæksten. Udvikling vil på sin side sammen med en mere 
retfærdig rigdomsfordeling hjælpe ti I at udrydde fattigdom og ved en 
befordring af kvindernes stilling og en forbedring af uddannelse og sundhed 
til en bedre ferti I itetskontrol. 
o; Lokalmiljøet og bæredygtig udvikling 
En ukontrolleret befolkningstilvækst i udviklingslandene vil klart bidrage 
til at forværre mi IJøprobiemerne. 
Disse problemer er velkendte: afskovning (selvom denne i lige så høj grad er 
en konsekvens af de forskellige jordbesiddelseeformer, der afføder en 
udvide i se af de opdyrke lige arealer på bekostning af skovene, som af en 
forøgelse af antallet af munde at mætte), Ørkendannelse, øgede energibehov, 
som bliver vanskelige at dække, jorderosion, indskrænkning af de opdyrkede 
arealer, uddøende dyrearter og planter, og forringelse af leveforholdene i 
byområder1^. 
Desuden indebærer en for hurtig befolkningsforøgelse ris i ko for en 
udbredelse af fattigdom, og det er i udviklingslandene netop de fattigste 
befolkningsgrupper, der forvolder størst skade på land- og bymiljøet, 
samtidig med at de lider mest under det. 
c; Den menneske Uge udvikl ing 
Helt bortset fra spørgsmålet om bæredygtig økonomisk Udvikling er der også 
spørgsmålet om den menneskelige udvikling. De høje fert11itetskvotienter 
findes iser i de mindst favoriserede befolkningslag og bidrager til at 
forværre ulighederne og fattigdommen. Kvinder og børn har vanskeligt ved at 
udfolde sig I for fattige, børnerige familier. Med en nedbringelse af 
befolkningstilvæksten sammen med en mere effekt iv socialpol itik vil 
mennesket bedre kunne udøve sine grundliggende rettigheder. 
1) Det er vigtigt at nævne, at byområderne i de industrialiserede lande 
mellem 1615 og 1915 kun optog 100 mio. personer. Bybefolkningen vil i 
udviklingslandene til gengæld stige med 1,5 mia. mellem 1990 og 2010 og 
dermed forverre leveforholdene i de gigantiske og overbefolkede 
megalopoler: der er registreret en befolkningstæthed på 88 000 indbyg­
gere pr. km2 i Calcutta, 45 000 i Manilla og 29 000 i Cairo mod 20 000 
i Paris, 13 000 i Tokyo og 4 000 i Bruxelles. I 2025 vil to tredjedele 
af befolkningen i lande, der i øjeblikket klassificeres som udviklings­
lande, bo i byerne, og der vil være omkring halvtreds byer med en 
befolkning på over 10 mio. indbyggere (Mexico: 35 mio.). 
- 6 -
2. De globale risici 
Man kan ikke uden videre bestemme verdens befolknings absolutte maksimum. 
Hvem kunne egentlig for hundrede eller to hundrede år siden have forestillet 
sig, at jorden takket være den teknologiske udvikling ville være i stand til 
at brødføde 6 milliarder indbyggere, hvoraf omkring 800 millioner dog lider 
under sult eller kronisk underernæring. 
Med en ændring af produktions- og forbrugsmønstrene, som de industrialise­
rede lande bør tage initiativ til, vil kunne hjælpe til at gøre plads i 
veden for flere indbyggere. En sådan ændring skal sigte på at befordre 
produktions- og forbrugsformer, der kan hjælpe ti I at dække verdens 
befolknings væsentlige behov og sikre et bæredygtigt leveniveau. 
Men på grund af de meget reelle risici for en fordobling af verdens 
befolkning på mindre end 60 år og fordi livsmønstrene ikke ændrer sig særlig 
hurtigt og radikalt, er det ikke blot fornuftigt men faktisk af vital 
betydning for menneskehedens fremtid, at der træffes alle mulige forholds­
regler til, at verdens befolkning stabiliserer sig på et så lavt niveau som 
muligt og så hurtigt som muligt. 
3. DestabiI i ser ende migrât ioner 
En hurtig befolkningsforøgelse skaber uundgåeligt et migrâtionspres: 
afvandring fra landet til byerne 
vandringer mellem regioner i et land og mellem udviklingslande 
vandringer især fra de fattige regioner ti I de mere velstående regioner 
i verden. 
Kommissionen overvejede i sin meddelelse til Rådet og Parlamentet af 23. 
februar 1994 om indvandrings- og asylpolitikken (K0M(94)23) som led i 
indsatsen for at angribe de dybereliggende årsager ti I de forskellige former 
for migration, hvilke foranstaltninger der kunne træffes på området 
befolkningspolitik. Dette kræver, at der tages hensyn til 
befolkningsdimensionen i Fællesskabets politik udadtil inden for de bredere 
rammer for den europæiske politik vedrørende indvandring og asyl. 
Der bør som led i en overordnet tilgang til migrâtionsfænomenet sættes ind 
mod migrâtionspresset. Det betyder en indgriben over for pres affødt af: 
- 7 -
en befolkningstilvækst, der er for høj til, at der kan garanteres en 
bæredygtig udvikling af økonomien, indkomsterne og beskæftigelsen, 
dårligt tilpasset økonomisk og social politik, der især fører ti I en 
subventionering af kapitalomkostningerne i forhold til 
arbejdsomkostn i ngerne, 
fattigdom og social uretfærdighed i land- og byområder, 
krig, konflikter, tilsidesættelse af menneskerettighederne og mindre­
tallenes rettigheder, hvilket resulterer i en øget flygtningestrøm. 
Af disse forskellige grunde er det vigtigt at handle for at reducere 
befolkningstilvæksten, særlig i de regioner, hvor den tydeligt er for høj, 
og at gennemføre en demografisk omstilling. I betragtning af, at mange par 
ønsker færre børn, er dette mål ikke blot ønskeligt men også realisabelt 
under fuld hensyntagen til individets friheder, men det er dog en 
betingelse, at bestræbelserne rettes mod befolkningspolitikkerne. 
III. INPHfAPET AF POLITIKKERNE FQR NEPBfUNQEUE AF BEFQLKNINQ$TILVjKSTEN 
At sætte børn i verden er en grundlæggende og ukrænkelig frihed for 
mennesket. Det betyder, at en eventuel befolkningspolitik hverken må være 
diskriminerende (f.eks. mod en bestemt samfundsgruppe eller etnisk gruppe) 
eller tvingende. Den skal hjælpe mænd og kvinder i deres valg, men ikke 
omfatte påbud. 
De tre hovedkomponenter i en befolkningspolitik i bred forstand er: 
socialpolitikken, særlig tiltag i forbindelse med mødres og børns 
sundhed, uddannelse af piger, kvindernes stilling, som kan bidrage 
til at reducere antallet af ønskede fødsler og en stigning i 
efterspørgslen efter familieplanlægning; 
information og ansvar Iiggørelse af enkeltpersoner og par, som virker 
i samme retning; 
- 8 -
forøgelse af t iIbuddet af familieplanlægning ved at stille moderne og 
sikre svangerskabsforebyggende midler til rådighed for kvinderne. 
Disse tre typer foranstaltninger skal fungere side om side og rettes mod 
folks behov. De skal i første række sigte mod at sætte enkeltpersoner og par 
i stand til at træffe det bedste valg. 
/. En socialpolitik, der Influerer på den ønskede fert/lltetskvotient 
En sådan nedsættelse forudsætter bl.a. 
uddannelse, information af kvinder og forbedring af deres sociale 
stilling: dette sidste aspekt er af grundlæggende betydning i det 
omfang, den lovlige giftealder (som ofte er alt for lav) for piger, 
spiller en større rolle i fertiliteten, og en kvinde, der udøver en 
produktiv og lønnet virksomhed, har mindst to børn2); 
. udvikling af sundhedstjenester, der kan bidrage til at nedbringe 
børnedøde I i gneden; 
bekæmpelse af fattigdom (hvilket foruden adgang til beskæftigelse for 
så mange som muligt forudsætter udvikling af sociale tjenester og 
nedbringelse af indkomstskævhederne). 
2. Ansvar Iiggørelse og in format ion 
Forældres ret til frit at vælge, hvor mange børn de vil have, bør være 
forbundet med en ansvar Iiggørelse af såvel mænd som kvinder. De bør gøre sig 
det klart, at færre børn kan bidrage ti I at forbedre børnenes 
fremtidsudsigter og i videre forstand også for samfundet som helhed. En 
bedre bevidstgørelse (gennem informationskampagner, der siger, at to børn 
pr. par i dag er tilstrækkeligt ti I at bevare efterslægten) og en 
befolkningspolitik, der virker gennem incitamenter, kan bidrage ti I en sådan 
ansvar Iiggørelse. 
2) I del II, § 9, i slutdokumentet fra verdenskonferencen om 
menneskerettighederne (Wien, juni 1993) hedder det følgende: The human 
rights of women and the girl-child are an inalienable, integral and 
indivisible part of universal human rights. The full and equitable 
participation of women in the political, civil and cultural life, and 
the eradication of discrimination on grounds of sex are priority 
objectives of the international community". 
- 9 
3. Tilbud af ydelser rettet mod sundhed og forplantningsevne 
Familieplanlægning bør udgøre en del af et bredere udvalg af ydelser rettet 
mod sundhed og familiestiftelse. Disse skal i første række rettes mod at 
begrænse antallet af uønskede fødsler og mod at forbedre mødres og børns 
sundhed, men også mod andre problemer, såsom kontrol og forebyggelse af 
kønssygdomme. 
Hvad familieplanlægning angår, kan det nævnes, at omkring 20% af fødslerne i 
udviklingslandene i dag er ikke-ønskede, og antallet af aborter er i samme 
lande desuden stort. 
Tilbuddet af familieplanlægning øges, og kvaliteten af ydelserne forbedres 
tillige med, at der sikres en passende udbredelse, navnlig under hensyntagen 
til den positive rolle NGO'erne kan spille. Det er den mest direkte vej til 
at begrænse befolkningstilvæksten, idet man samtidig indskrænker tilflugten 
til abort. Man anslår, at hvis der i dag iværksættes et storstilet 
famiIieplanlægningsprogram, vil der i 2100 være 2 milliarder mindre. 50% af 
forældreparene i udviklingslandene har ganske vist adgang til 
familieplanlægning, men man skønner, at 300 millioner ønsker en sådan 
service, men ikke kan opnå den. 
Familieplanlægning har ud over sit globale demografiske mål, som vedrører 
samfundet som helhed, også en social berettigelse, nemlig at øge enkelt­
personers og familiers velfærd. Af disse to grunde bør familieplanlægning 
være en prioritet for verdenssamfundet, såvel udviklingslandene som de 
industrialiserede lande, i de kommende år. 
I Rådets resolution af november 1992 om familieplanlægning prioriteres i 
denne sammenhæng følgende prioriteter højt: 
kvinder og mænd bør have mulighed for frit at træffe et velunderbygget 
valg angående antallet af børn og intervallerne mellem fødsler; 
der skal ydes bistand med henblik på at skabe et miljø, hvor dette valg 
kan træffes uhindret, specielt ved at forbedre adgangen ti I en effektiv 
famiI i ep I an lægning; 
sundhedsfaren for kvinder og børn skal mindskes kraftigt ved etablering 
af passende fødsels- og spædbørnsfaciI iteter; 
lande og lokalsamfund skal have mulighed for at reagere og øve 
indflydelse på befolkningstilvæksten og befolkningsbevægelserne. 
- 10 -
Siden Bucharest- og Mexico-konferencerne er der yderligere enighed om at 
tilskynde udviklingslandene til med donorbistand at gennemføre en 
befolkningspolitik. Konferencen i Cairo vil være en god lejlighed til 
højtideligt at bekræfte denne konsensus og omsætte den i praksis i form af 
gensidige forpligtelser for de forskellige berørte parter, der alle har et 
ansvar i denne forbindelse. 
IV. UDVIKLINGSLANDENES OG DE UDENLANDSKE DONORERS ANSVAR 
/. UdvI kl IngsI andenes ansvar 
Det er naturligvis i første række de lande, hvor befolkningstilvæksten er 
for høj, der skal sættes ind med en politik til et reducere den. Der gælder 
følgende i denne forbindelse: 
den bør føres på to fronter, nemlig et udvidet og forbedret tilbud af 
familieplanlægning og nedbringelse af fertiliteten ved hjælp af 
information og socialpolitiske tiltag; 
den vil blive effektiv, hvis den gennemføres i nært samarbejde mellem 
institutionerne og lokalbefolkningen, særlig kvinderne; 
den bør i visse landes tilfælde, f.eks. Kina, ledsages af en budget- og 
socialpolitik. En begrænsning af ferti I itetskvotienten medfører alt 
andet lige og over nogle årtier en ældning af befolkningen, som i øvrigt 
fremmes af udviklingen med hensyn til I ivsforventning. Det medfører 
ændringer i de sociale strukturer (færre unge ti I at tage sig af deres 
forældre), hvilke får større konsekvenser for de offentlige finanser 
(sundhedssystemer, pensionsordninger osv.), som de industrialiserede 
lande allerede har været udsat for, og som snart også kommer til at 
ramme lande som Kina; 
den kræver betydelige finansielle midler. I øjeblikket afsættes der 5 
mia. USD om året til befolkningsprogrammer i streng forstand, hvoraf 
1000 mio. USD er udenlandsk bistand. Skønnene for år 2000 varierer 
mellem 8 og 12 mia. USD (1993-tal). Det kan ikke siges at være noget 
betydeligt beløb, men hvis man hertil lægger de andre komponenter i 
befolkningspolitikken i bred forstand (mødres og børns sundhed, 
uddannelse af piger osv.), bliver der tale om et ganske betragteligt 
beløb, som udviklingslandene skal overføre til denne prioritet, ideelt 
på bekostning af mere eller mindre uproduktive anvendelsesformål (som 
f.eks. militærudgifter, der i øjeblikket repræsenterer mellem 100 og 150 
mia. USD om året i udviklingslandene). 
- 11 -
Desuden er det vigtigt i den Økonomiske og sociale politik og 
miljøpolitikken at tage hensyn til disses virkninger for de interne 
migrationer og fordelingen af befolkningen. Der bør seriig settes ind på en 
afbalanceret udvikling af land- og byområder. 
Endelig skal det bemærkes, at en bedre overholdelse af menneskerettig-
hederne og mindretallenes rettigheder og regionale sikkerhedsarrangementer 
i bestemte tilfælde af en befolkningstilvækst, der kan tilskrives politiske 
faktorer, kan gøre det lettere at dæmme op for befolkningstilvæksten. Det 
vil desuden også lette pà migrât ionspresset. 
2. De udenlandske donorers rolle 
De udenlandske donorer bør fortsette med at støtte udviklingslandenes 
indsats på både makro- og mikroplanet for at overvinde kriser på kortere 
sigt og for at hindre katastrofesituationer på lengere sigt, som vil kunne 
give anledning til væsentlige migrât ionsstrømme fra land ti I by og/eller på 
internationalt plan. 
I betragtning af udviklingslandenes behov og den økonomiske rentabilitet af 
aktioner på befolkningsområdet er det endvidere påkrævet og vil i 
udvikI ingshenseende vere effektivt, at de udenlandske donorer yder et bidrag 
til supplering af den interne finansielle indsats, hvad angår såvel 
"indirekte" aktioner (uddannelse og sundhed) som "direkte" aktioner på 
området familieplanlægning. Men det må og skal heller ikke træde i stedet 
for landenes egen indsats. 
Det ville være hensigtsmæssigt, om verdenssamfundet i denne sammenhæng kunne 
nå til en konsensus på konferencen i Cairo om, at 4% af udviklingsbistanden 
blev afsat til befolkningspolitikken senest fra og med år 2000. 
V. DEN EUROPÆISKE UNIONS FORPLIGTELSER 
Fællesskabet og medlemsstaterne bør henholde sig til de prioriteter, der er 
omhandlet i Rådets resolution af november 1902. Det er i første rekke 
nødvendigt at etablere en god dialog med udviklingslandene om strategierne 
på befolknings- og famiIieplaniegningsområdet. For det andet skal den 
- 12 -
bistand, der skal ydes disse lande til gennemførelsen af strategierne, indgå 
i den bredere sammenhæng med basissundhedspleje, særlig for kvinder og børn. 
Dette er sammen med uddannelse en lige så vigtig komponent som familie­
planlægning som sådan i forsøget på at dæmme op for befolkningstilvæksten. 
Med hensyn til finansielle ressourcer konstaterer Kommissionen, at Den 
Europæiske Union i 1991 kun afsatte ca. 160 mio. ECU eller 200 mio. USD (ca. 
0,6% af den samlede udviklingsbistand) til støtte af befolkningspolitikken. 
Det er ikke meget, selvom der er registreret en stigning i den senere tid; i 
slutningen af 1980'erne var der kun tale om 0,4%. 
Fællesskabet som sådant har (i perioden 1991-1993) på sin side disponeret 
over knap 20 mio. ECU om året, særlig med henblik på Sydasien og 
Midddelhavsomrâdet.3) Fællesskabet og mdlemsstaterne vil skulle afsætte en 
meget større del af deres offentlige bistand til aktioner på 
befo Ikningsområdet. 
Der bør sigtes på 4%, hvilket svarer til ca. 1 000 - 1 200 mio. ECU Ud fra 
en hypotese om en samlet bistand i år 2000 på mellem 25 og 30 mia. ECU. Det 
er en større, men ikke uovervindelig udfordring, der dog forudsætter en 
omprioritering af det finansielle samarbejde i fremtiden. 
Et sådant politisk tilsagn giver kun mening, hvis medlemsstaterne forpligter 
sig på en måde, der er sammenhængende med Fællesskabets tilgang, til at 
afsætte en større del af deres udviklingsbistandsressourcer til ovennævnte 
aktioner. 
Ressourceforøgelsen bør ske gennem såvel en forøgelse af budget ressourcerne 
som en omfordeling af de bestående ressourcer til aktioner på befolknings-
området. Der skal samtidig hermed foregå en nærmere koordination mellem 
Fællesskabet og medlemsstaterne på den ene side og alle andre donorer, der 
opererer på dette område. 
3) via: 
.budgetpost B7-5050 (støtte til demografisk politik og tilhørende 
programmer i udviklingslandene), B7-5047 (sundhedspleje for mødre og 
børn), B7-5010 (Fællesskabets deltagelse i aktioner til fordel for 
udviklingslande, som gennemføres af ikke-statslige organisationer), B7-
3000 (finansielt og fagligt samarbejde med udviklingslandene i Asien), 
B7-4080 (multilateralt samarbejde på regionalt og sub-regionalt plan i 
Middelhavsområdet), B7-5055 (center for iagttagelse af 
migrâtionsstrømmene og positive foranstaltninger i forbindelse med 
indvandr ing); 
. og i 1993 Lomé IV. 
13 
Kommissionen er på sin side rede til fuldt ud at påtage sig sit ansvar. Den 
foreslår at øge bistanden til befolkningspolitikken væsentligt. Den sætter 
sig som mål i tiden indtil år 2000 et beløb på mindst 300 mio. ECU (se 
bi lag). 
Det er sideløbende hermed nødvendigt at udvide det finansielle samarbejde om 
følgende sektorer: 
forbedring af kvindernes stilling gennem uddannelse, uafhængigt af en 
politik for nedbringelse af fertiliteten; 
generel forbedring af udbuddet af sundhedsydelser, særlig med hensyn til 
sundhedspleje af mødre og børn, og bekæmpelse af kønssygdomme; 
miljøbeskyttelse og rationel udnyttelse af ressourcerne; 
styring af migrât ionsstrømmene gennem samarbejde mellem migranternes 
oprindelsesland og værtslandet og gennem en politik for integration af 
lovlige migranter i Det Europæiske Fællesskabs lande; 
forbedring af viden om fænomenerne, særlig om forbindelserne befolkning-
udvikl ing-miIJø. 
En udvikling på dette område er en lige så vigtig faktor som 
familieplanlægning som sådan i forsøget på at dæmme op for 
befolkningstilvæksten. 
Kommissionen skal fremhæve, at disse forhøjelser kommer til at ske under 
overholdelse af de finansielle overslag ved en omprioritering af bistanden. 
KONKLUSION 
Cairo-konferencen finder sted på et afgørende tidspunkt. Det er nu, her ved 
slutningen af det 20. århundrede, at der må sættes ind for at hindre en 
ukontrollerbar befolkningseksplosion, som kan bringe udviklingen i mange 
lande og regioner i fare, som kan afføde omfattende og potentielt 
destabiliserende migrâtionsbevægelser, og som kan give anledning til 
uløselige miljøproblemer på lokalt og globalt plan. Der er registreret et 
vist fremskridt: befolkningstilvækstraten har været faldende de sidste tyve 
år, ofte under indflydelse af en befolkningspolitik, som nu begynder at bære 
frugt. Der må bygges videre på dette fremskridt med nye eller udvidede 
tiltag som led i denne politik, og der bør drages fordel af den konsensus 
herom, der består i de fleste lande og i verdenssamfundet. 
- 14 -
Alle kan og bør bidrage til denne politik, der hverken må være tvingende 
eller diskriminerende, og som skal tilpasses efter de forskellige forhold og 
kulturelle traditioner. Ansvaret for at udforme og gennemføre befolknings­
politikken ligger i første række hos udviklingslandene selv, men de 
industrialiserede lande har en vigtig rolle at spille, idet de kan levere 
faglig bistand og den nødvendige ekstra finansiering. 
Den Europæiske Union bør arbejde for, at konferencen bliver en succes og 
udmunder i et ambitiøst handlingsprogram for det kommende tiår. Den bør 
erklære sig rede til at påtage sig forpligtelser klart angivet i tal med 
hensyn ti I en væsentlig forøgelse af den finansielle støtte af befolknings-
programmerne i udviklingslandene. 
15 -
BILAG 
Dette beløb på 300 mio. ECU finansieres i lige store dele via EUF og budget­
tet. Med hensyn til budgettet, vil de poster, der anvendes i øjeblikket, og 
som tidligere er nævnt (se note 3), samt budgetpost B7-405 (finansprotokol­
ler med de sydlige Middelhavslande) og B7-3010 (finansielt og fagligt samar­
bejde med udviklingslandene i Latinamerika) blive berørt. Budgetudgifterne 
til disse poster vil globalt kunne udvikle sig således.-
1995 
1996 
1997 
1998 
1999 
2000 50 mio. ECU 
70 mio. ECU 
90 mio. ECU 
110 mio. ECU 
130 mio. ECU 
150 mio. ECU 
_/C6-
ISSN 0254-1459 
KOM (94) 100 endelig udg 
DOKUMENTER 
DA 05 
Katalognummer : CB-CO-94-109-DA-C 
ISBN 92-77-66913-6 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg