FÆLLES HOLDNING (EF) Nr. 40/97 fastlagt af Rådet den 7. oktober 1997 med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/. . ./EF om foranstaltninger mod luftforurening forårsaget af emissioner fra motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 70/220/EØF (97/C 351/02)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 100 A,

under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg (2),

i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 189 B (3), og ud fra følgende betragtninger:

(1) Der bør vedtages foranstaltninger inden for rammerne af det indre marked;

(2) ifølge første handlingsprogram for De Europæiske Fællesskaber på miljøområdet (4), som Rådet godkendte den 22. november 1973, skal der tages hensyn til de seneste videnskabelige fremskridt i forbindelse med bekæmpelse af luftforurening fra motorkøretøjers udstødningsgas, og allerede vedtagne direktiver skal ændres i overensstemmelse hermed; ifølge femte handlingsprogram, hvis generelle indhold Rådet godkendte i sin resolution af 1. februar 1993 (5), skal der gøres en ekstra indsats for væsentligt at formindske den nuværende emission af forurenende stoffer fra motorkøretøjer; i nævnte femte program fastsættes der ligeledes mål for nedbringelse af emissionen af forskellige forurenende stoffer, idet emissionen fra både mobile og stationære kilder skal nedbringes;

(3) Rådets direktiv 70/220/EØF (6) fastsætter grænseværdier for emissioner af carbonmonoxid og uforbrændte kulbrinter fra disse køretøjers motorer; disse grænseværdier blev først sænket ved Rådets direktiv 74/290/EØF (7), og derpå, i overensstemmelse med Kommissionens direktiv 77/102/EØF (8), suppleret med grænseværdier for tilladelige emissioner af nitrogenoxider; grænseværdierne for disse tre forureningstyper blev senere nedsat ved Kommissionens direktiv 78/665/EØF (9), og Rådets direktiv 83/351/EØF (10) og 88/76/EØF (11); der blev indført grænseværdier for partikelforureningen fra dieselmotorer ved Rådets direktiv 88/436/EØF (12); strengere europæiske standarder for luftforurenende udstødningsgas fra biler med slagvolumen under 1 400 cm3 blev indført ved Rådets direktiv 89/458/EØF (13); disse standarder er udvidet til at omfatte alle personbiler uanset slagvolumen på grundlag af en forbedret europæisk prøvningsprocedure, der omfatter en kørecyklus uden for byområder, og ved Rådets direktiv 91/441/EØF (14) er der indført krav til fordampningsemissioner og til forureningsbegrænsende køretøjskomponenters holdbarhed samt strengere standarder for partikelforureningen fra motorkøretøjer med dieselmotor; grænseværdierne blev skærpet for alle forurenende stoffer ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/12/EF (15), som også indførte en ny metode til kontrol af produktionens overensstemmelse; personbiler til befordring af mere end seks personer og med en største masse på over 2 500 kg, lette erhvervskøretøjer og terrængående køretøjer, der er omfattet af direktiv 70/220/EØF, for hvilke der tidligere gjaldt mindre strenge standarder, er ved Rådets direktiv 93/59/EØF (16) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/69/EF (17) blevet underkastet lige så strenge standarder som dem, der gælder for personbiler, idet der dog tages hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende for de nævnte køretøjer;

(4) ifølge artikel 4 i direktiv 94/12/EF skal Kommissionen fremsætte forslag til standarder, der skal gælde efter 2000; dette skal ske på grundlag af flere forskellige principper, der bygger på en samlet vurdering af omkostningerne ved og effektiviteten af alle foranstaltninger, der kan nedbringe forureningen fra vejtransport; ud over en skærpelse af emissionsstandarderne for biler bør forslaget indeholde supplerende foranstaltninger såsom forbedring af brændstofkvaliteten og en styrkelse af programmerne for inspektion og vedligeholdelse af bilparken; forslaget bør baseres på fastsættelse af kriterier for luftkvaliteten med dertil knyttede mål for nedbringelse af emissionen samt en evaluering af de enkelte foranstaltningspakkers omkostningseffektivitet, idet der også tages hensyn til mulige bidrag fra andre foranstaltninger som f. eks. trafikpolitik, udbygning af den offentlige transport i byerne, nye fremdriftsteknologier og anvendelse af alternative brændstoffer;

(5) for at bidrage til at løse luftforureningsproblemet må der med henblik på udviklingen af en bæredygtig mobilitet benyttes en global strategi, som omfatter både de teknologiske, forvaltningsmæssige og afgiftsmæssige aspekter og tager hensyn til de forskellige europæiske områders specifikke karakteristika;

(6) for at efterkomme forskrifterne i artikel 4 i direktiv 94/12/EF har Kommissionen gennemført et europæisk program vedrørende luftkvalitet, vejtrafikemissioner, brændstoffer og motorteknologi (auto-olie-programmet); den europæiske bil- og olieindustri har gennemført et europæisk program om emissioner, brændstoffer og motorteknologier (EPEFE) for at klarlægge, hvilket bidrag fremtidens køretøjer og deres brændstof kan yde; hensigten med auto-olie-programmet og EPEFE-programmet var at sikre, at direktivforslagene om forurenende emissioner indeholder de løsninger, der er bedst for både borgerne og økonomien; en analyse af omkostningseffektiviteten under auto-olie-programmet har vist, at der kræves yderligere forbedringer af bilemissionsteknologien, hvis luftkvalitetsmålene skal nås i 2010 således som beskrevet i Kommissionens meddelelse om auto-olie-programmet;

(7) skærpelsen af forskrifterne for nye personbiler i direktiv 70/220/EØF indgår i en sammenhængende global fællesskabsstrategi, som også omfatter en revision af standarderne for lette og tunge erhvervskøretøjer fra 2000, forbedring af motorbrændstofferne og en mere nøjagtig vurdering af emissionen fra køretøjer, der er taget i brug; ud over disse foranstaltninger vil der imidlertid være behov for omkostningseffektive lokale foranstaltninger i de mest forurenede områder, hvis luftkvalitetskriterierne skal opfyldes;

(8) direktiv 70/220/EØF er et af særdirektiverne under den typegodkendelsesprocedure, der er fastlagt ved Rådets direktiv 70/156/EØF af 6. februar 1970 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om godkendelse af motordrevne køretøjer og påhængskøretøjer dertil (18); nedsættelse af de forurenende emissioner fra motorkøretøjer kan ikke i tilstrækkelig grad opnås af medlemsstaterne hver for sig og kan derfor bedst opnås ved indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning vedrørende foranstaltninger til bekæmpelse af luftforurening fra motorkøretøjer;

(9) følgende nedsættelser af de grænseværdier, der skal gælde fra 2000 for type I-prøver, anses for helt afgørende for opnåelse af en tilfredsstillende luftkvalitet på mellemlang sigt: 40 % for nitrogenoxider, 40 % for kulbrinter i alt og 30 % for carbonmonoxid for benzindrevne personbiler, 20 % for nitrogenoxider, 20 % for kulbrinter og nitrogenoxider tilsammen, 40 % for carbonmonoxid og 35 % for partikler for dieseldrevne personbiler med indirekte indsprøjtning samt 40 % for nitrogenoxider, 40 % for kulbrinter og nitrogenoxider tilsammen, 40 % for carbonmonoxid og 50 % for partikler for dieseldrevne personbiler med direkte indsprøjtning; nedsættelserne for kulbrinter og nitrogenoxider er foretaget under den forudsætning, at nitrogenoxider udgør henholdsvis 45 % og 80 % af den samlede vægtmængde af de to stoffer for personbiler med benzin- eller dieselmotor, som opfylder bestemmelserne i direktiv 94/12/EF; i dag fastsættes der normalt særskilte grænseværdier for benzindrevne køretøjer, således at emissionen af begge forurenende stoffer kan overvåges; for dieseldrevne køretøjer, som fase 2000-normerne er strengest for, bibeholdes en kombineret grænseværdi, hvilket gør det lettere at konstruere fremtidens motorer; i nedsættelserne er der desuden taget højde for, at den faktiske emission påvirkes af, at også testcyklussen bliver ændret, således at der i højere grad tages hensyn til emissionen efter koldstart (»40 s udgår«);

(10) der bør indføres nye forskrifter for egendiagnosesystemer, så en eventuel fejl i køretøjets forureningsbegrænsende udstyr umiddelbart kan konstateres, og det dermed ved periodiske syn eller ved stikprøvekontrol på vejene bliver muligt at opretholde køretøjernes oprindelige emissionspræstationer i betydeligt højere grad; egendiagnosesystemer til dieseldrevne køretøjer er imidlertid mindre højtudviklede og kan ikke monteres på alle sådanne køretøjer før 2005; Kommissionen bør træffe passende foranstaltninger, så det sikres, at indførelsen af egendiagnosesystemer ikke fører til, at markedet for reservedele til forureningskontrolsystemer lukkes eller indskrænkes, forudsat at disse reservedele ikke forhindrer egendiagnosesystemet i at fungere effektivt;

(11) type IV-prøven, som tjener til bestemmelse af fordampningsemissionen fra personbiler med motorer med styret tænding, kan forbedres, så den bliver mere repræsentativ vor den virkelige fordampningsemission og bliver ajourført med hensyn til måleteknikker;

(12) der indføres en ny prøve til måling af emissionen ved lave temperaturer for personbiler med motorer med styret tænding ved at tilpasse virkemåden af det forureningsbegrænsende udstyr til forholdene i praksis;

(13) egenskaberne ved de referencebrændstoffer, der anvendes ved emissionsprøvningen, bør afspejle udviklingen i specifikationerne for det kommercielle brændstof, som vil være til rådighed som følge af lovgivningen om kvaliteten af benzin og dieselolie;

(14) en ny metode til kontrol af produktionsoverensstemmelsen for køretøjer efter ibrugtagning har vist sig at være en omkostningseffektiv ledsageforanstaltning, og den er indeholdt i emissionsdirektivet med henblik på gennemførelse i 2001;

(15) medlemsstaterne bør have mulighed for ved hjælp af skatte- og afgiftsincitamenter at fremme markedsføringen af køretøjer, der opfylder de forskrifter, som er vedtaget på fællesskabsplan; sådanne incitamenter skal være i overensstemmelse med traktatens bestemmelser og opfylde visse betingelser, som skal forhindre konkurrencefordrejning på det indre marked; dette direktiv begrænser ikke medlemsstaternes ret til at lade emissioner af forurenende stoffer og andre stoffer indgå i beregningsgrundlaget for de løbende motorkøretøjsafgifter;

(16) det er påkrævet, at der fastsættes vejledende grænseværdier, som skal anvendes fra 2005, og som bl. a. også kan benyttes til at tilskynde til hurtig indførelse af køretøjer med det mest avancerede forureningsbegrænsende udstyr; afgiftsincitamenter for køretøjer, der er i overensstemmelse med de vejledende værdier for 2005, er først tilladt fra den 1. januar 2000;

(17) sådanne vejledende værdier bør bekræftes eller ændres af Europa-Parlamentet og Rådet ved et direktiv, som Kommissionen fremsætter forslag til senest den 30. juni 1999; samtidig fremsætter Kommissionen forslag til et direktiv om foranstaltninger, der kan forbedre brændstofkvaliteten i 2005; begge direktiver bør træde i kraft samtidig i 2005;

(18) medlemsstaterne træffer foranstaltninger til at fremskynde bilparkens fornyelse med lavemissionskøretøjer;

(19) direktiv 70/220/EØF bør ændres i overensstemmelse med det ovenfor anførte -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

Artikel 1

Bilagene til direktiv 70/220/EØF ændres herved som angivet i bilaget til nærværende direktiv.

Artikel 2

1. Med forbehold af artikel 6 kan medlemsstaterne fra den 1. januar 1998 ikke af grunde, der vedrører luftforurenende emissioner fra motorkøretøjer;

- nægte EF-typegodkendelse i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 70/156/EØF, eller

- nægte national typegodkendelse, eller

- forbyde registrering, salg eller ibrugtagning af køretøjer,

hvis køretøjerne opfylder forskrifterne i direktiv 70/220/EØF, som ændret ved nærværende direktiv.

2. Med forbehold af artikel 6 kan medlemsstaterne fra den 1. januar 2000

- ikke længere udstede EF-typegodkendelse i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 70/156/EØF, og

- skal nægte national typegodkendelse

af en ny køretøjstype på grund af dens luftforurenende emissioner, hvis forskrifterne i direktiv 70/220/EØF, som ændret ved nærværende direktiv, ikke er opfyldt.

Ved type I-prøver anvendes grænseværdierne i række A i tabellen i punkt 5.3.1.4 i bilag I til direktiv 70/220/EØF.

3. Fra den 1. januar 2001 skal medlemsstaterne

- anse overensstemmelsesattester, der i henhold til direktiv 70/156/EØF ledsager nye køretøjer, for ugyldige i forbindelse med samme direktivs artikel 7, stk. 1

- nægte registrering, salg og ibrugtagning af nye køretøjer, der ikke ledsages af en overensstemmelsesattest i henhold til direktiv 70/156/EØF, medmindre artikel 8, stk. 2, i direktiv 70/156/EØF finder anvendelse,

på grund af motorkøretøjernes luftforurenende emissioner, hvis forskrifterne i direktiv 70/220/EØF, som ændret ved nærværende direktiv, ikke er opfyldt.

Ved type I-prøver anvendes grænseværdierne i række A i tabellen i punkt 5.3.1.4 i bilag I til direktiv 70/220/EØF.

4. Fra den 1. januar 2001 anser medlemsstaterne ikke længere overensstemmelsesattester for køretøjer, der er godkendt i henhold til fodnote 1 til tabellen i punkt 5.3.1.4 i bilag I til direktiv 70/220/EØF, som er indsat ved direktiv 96/69/EF, for gyldige.

Artikel 3

Senest tolv måneder efter datoen for vedtagelsen af dette direktiv, dog senest den 30. juni 1999, forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet og Rådet et forslag om yderligere skærpelse af emissionsstandarderne for de motorkøretøjer, der er omfattet af direktivet. Dens forslag baseres på en revideret og videreudviklet version af de metoder, der er anvendt ved udarbejdelsen af dette direktiv.

Forslagets strategi tager sigte på at frembringe virkninger, således at Fællesskabets krav med hensyn til luftkvaliteten og hermed beslægtede målsætninger kan opfyldes til de lavest mulige omkostninger og navnlig inden for de frister, der er fastsat for at nå disse mål, for eksempel med hensyn til forsuring og eutrofiering. Denne strategi bør ligeledes være i overensstemmelse med målsætningen i Rådets konklusioner af 25. juni 1996 om CO2-strategien for personbiler og skal i videst muligt omfang tage hensyn til:

- udviklingen i luftkvaliteten i tiden indtil 2010 og derefter

- skadelige forurenende emissioner i Fællesskabet fra transportsektoren og fra andre kilder og en vurdering af, i hvor høj grad eksisterende, kommende og potentielle foranstaltninger til begrænsning af emissionerne fra samtlige kilder kan forbedre luftkvaliteten.

- den tekniske udvikling inden for motorkøretøjsteknologi og nye fremdriftsteknologier (f. eks. elektrisk drift og brændselsceller) og disse nye teknologiers kommercielle potentiale

- raffinaderiteknologi

- mulighederne for at nedbringe emissionerne fra motorkøretøjer ved anvendelse af alternative brændstoffer som naturgas (CNG), flydende gas (LPG), dimethylether (DME) og biobrændstoffer, herunder det fornødne distributionsapparat

- mulige forbedringer i afprøvningsprocedurerne, navnlig metoder til måling af partikler, og betydningen af at forlænge holdbarhedsbestemmelserne

- de praktiske muligheder for tekniske, ikke-tekniske og lokale foranstaltninger til reduktion af motorkøretøjsemissioner; det bør i denne forbindelse vurderes, i hvor høj grad transportpolitiske og andre foranstaltninger som trafikpolitik, offentlig transport i byerne, forbedret inspektion og vedligeholdelse samt bilskrotningsordninger kan medvirke hertil

- den særlige situation for kontrollerede bilparker og mulighederne for at nedbringe emissionerne ved, at disse biler bruger brændstoffer med meget strenge miljømæssige specifikationer

- mulighederne for at nedbringe emissionerne ved at fastsætte miljøspecifikationer for brændstoffer, der skal anvendes af landbrugstraktorer som omhandlet i direktiv 74/150/EØF, og i forbrændingsmotorer til montering i mobile ikke-vejgående maskiner som omhandlet i direktiv . . ./. . ./EF

- det eventuelle bidrag til nedbringelse af bilemissioner fra selektive og differentierede fiskale foranstaltninger, som dog ikke må hæmme det indre markeds funktion, idet der tages hensyn til konsekvenserne af provenutab til nabolande

- foranstaltningernes indvirkning på CO2-emissionerne

- relevante tredjelandes strategier til forbedring af luftkvaliteten og de emissionsgrænseværdier og miljøspecifikationer for brændstof, der er lagt til grund for disse strategier

- forsyningssituationen og kvaliteten af den råolie, Fællesskabet har til rådighed.

Når Kommissionen opstiller sin strategi i overensstemmelse med ovennævnte punkter, skal den kun tage de foranstaltninger i betragtning, som med rimelighed kan forventes at være effektive i eller omkring 2010.

Forslaget skal bl. a. indeholde obligatoriske emissionsgrænseværdier, som skal anvendes fra den 1. januar 2005, og som bekræfter eller ændrer de retningsgivende grænseværdier i række B i tabellen i punkt 5.3.1.4 i bilag I til direktiv 70/220/EØF, som ændret ved nærværende direktiv. Forslaget skal endvidere angive, om rammerne for medlemsstaternes indrømmelse af afgiftsbegunstigelser i direktiv 70/220/EØF, som ændret ved nærværende direktiv, bør revideres.

Forslaget forelægges for Europa-Parlamentet og Rådet samtidig med det forslag, der er omhandlet i artikel 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/. . ./EF af . . ., vedrørende kvaliteten af benzin og dieselolie (19); foranstaltningerne skal træde i kraft samtidig med de foranstaltninger, der er omhandlet i det forslag, der forelægges i medfør af artikel 9 i nævnte direktiv.

Artikel 4

Passende procedurer for godkendelse af reservedele skal hurtigst muligt fastsættes for de emissionskontrolkomponenter, der er afgørende for, at egendiagnosesystemerne fungerer korrekt, og disse procedurer skal vedtages i henhold til proceduren i artikel 13 i direktiv 70/156/EØF.

Artikel 5

Medlemsstaterne kan kun indføre skatte- og afgiftslettelser for motorkøretøjer i serieproduktion, der opfylder bestemmelserne i direktiv 70/220/EØF som ændret ved nærværende direktiv. Disse lettelser skal opfylde traktatens bestemmelser og overholde følgende betingelser:

- De skal gælde for alle nye motorkøretøjer i serieproduktion, der udbydes til salg på markedet i en medlemsstat, og som allerede opfylder de obligatoriske grænseværdier i række A i tabellen i punkt 5.3.1.4 i bilag I til direktiv 70/220/EØF som ændret ved nærværende direktiv, og som efter den 1. januar 2000 opfylder de retningsgivende grænseværdier i række B i samme tabel.

- De skal ophøre fra det tidspunkt, hvor emissionsgrænseværdierne i artikel 2, stk. 3, bliver obligatoriske for nye køretøjer, eller fra den 1. januar 2005 for så vidt angår de vejledende grænseværdier i række B i tabellen i punkt 5.3.1.4 i bilag I til direktiv 70/220/EØF som ændret ved nærværende direktiv.

- For hver type motorkøretøj må de ikke overstige ekstraudgifterne til de tekniske løsninger, der indføres for at sikre overholdelse af værdierne i artikel 2, stk. 3, eller de vejledende grænseværdier i række B i tabellen i punkt 5.3.1.4 i bilag I til direktiv 70/220/EØF som ændret ved nærværende direktiv, og til udstyrets montering i køretøjet.

Kommissionen skal rettidigt underrettes om planer om at indføre eller ændre de i stk. 1 omhandlede skatte- og afgiftslettelser, således at den kan fremsætte sine bemærkninger.

Artikel 6

Dette direktiv får virkning fra samme tidspunkt og efter samme tidsplan, som gælder for indførelse af de foranstaltninger, der er anført i direktiv . . ./. . ./EF (20*).

Artikel 7

1. Medlemsstaterne vedtager og offentliggør de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv inden den 1. januar 1998. De underretter straks Kommissionen herom.

Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.

2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.

Artikel 8

Dette direktiv træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Artikel 9

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

Udfærdiget i . . .

På Europa-Parlamentets vegne

Formand

På Rådets vegne

Formand

(1) EFT C 77 af 11. 3. 1997, s. 8.

(2) EFT C 206 af 7. 7. 1997, s. 113.

(3) Udtalelse fra Europa-Parlamentet af 10. april 1997 (EFT C 132 af 28. 4. 1997, s. 205.), Rådets fælles holdning af 7. oktober og Europa-Parlamentets afgørelse af . . .

(4) EFT C 112 af 20. 12. 1973, s. 1.

(5) EFT C 138 af 17. 5. 1993, s. 1.

(6) EFT L 76 af 6. 4. 1970, s. 1. Direktivet er senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/69/EF (EFT L 282 af 1. 11. 1996, s. 64).

(7) EFT L 159 af 15. 6. 1974, s. 61.

(8) EFT L 32 af 3. 2. 1977, s. 32.

(9) EFT L 223 af 14. 8. 1978, s. 48.

(10) EFT L 197 af 20. 7. 1983, s. 1.

(11) EFT L 36 af 9. 2. 1988, s. 1.

(12) EFT L 214 af 6. 8. 1988, s. 1.

(13) EFT L 226 af 3. 8. 1989, s. 1.

(14) EFT L 242 af 30. 8. 1991, s. 1.

(15) EFT L 100 af 19. 4. 1994, s. 42.

(16) EFT L 186 af 28. 7. 1993, s. 21.

(17) EFT L 282 af 1. 11. 1996, s. 64.

(18) EFT L 42 af 23. 2. 1970, s. 1. Direktivet er senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/27/EF (EFT L 169 af 8. 7. 1996, s.1).

(19) EFT L . . .

(20*) Se fodnote 1, side . . .

BILAG

ÆNDRINGER AF BILAGENE TIL DIREKTIV 70/220/EØF

1. Bilagsfortegnelse mellem direktivets dispositive del og bilag I affattes således:

»BILAGSFORTEGNELSE

BILAG I: ANVENDELSESOMRÅDE, DEFINITIONER, ANSØGNING OM EF-TYPEGODKENDELSE, MEDDELELSE AF EF-TYPEGODKENDELSE, FORSKRIFTER OG PRØVER, UDVIDELSE AF EF-TYPEGODKENDELSE, PRODUKTIONENS OVERENSSTEMMELSE OG IBRUGTAGNE KØRETØJERS OVERENSSTEMMELSE, EGENDIAGNOSESYSTEMER

Tillæg 1: Kontrol af produktionens overensstemmelse (første statistiske metode)

Tillæg 2: Kontrol af produktionens overensstemmelse (anden statistiske metode)

Tillæg 3: Overensstemmelseskontrol efter ibrugtagning

Tillæg 4: Statistisk fremgangsmåde ved prøvning af overholdelse efter ibrugtagning

BILAG II: OPLYSNINGSSKEMA

Tillæg: Oplysninger om prøvningsbetingelser

BILAG III: TYPE I-PRØVE (kontrol af gennemsnitsemission af udstødningsgasser efter koldstart)

Tillæg 1: Prøvecyklus ved type I-prøve

Tillæg 2: Rullestand

Tillæg 3: Målemetode på vej - simulering på rullestand

Tillæg 4: Kontrol af ikke-mekanisk inerti

Tillæg 5: Beskrivelse af systemer til udtagning af prøver af udstødningsemissioner

Tillæg 6: Kalibrering af udstyret

Tillæg 7: Kontrol af det samlede system

Tillæg 8: Beregning af emissionen af forurenende stoffer

BILAG IV: TYPE II-PRØVE (prøve af carbonmonoxidemissionen i tomgang)

BILAG V: TYPE III-PRØVE (kontrol af emissionen af krumtaphusgasser)

BILAG VI: TYPE IV-PRØVE (bestemmelse af fordampningsemissionen fra køretøjer med motor med styret tænding)

Tillæg 1: Kalibreringshyppighed og kalibreringsmetoder

Tillæg 2: Lufttemperaturprofil for døgnemissionsprøven

BILAG VII: TYPE VI-PRØVE (kontrol af de gennemsnitlige CO-/HC-udstødningsemissioner efter koldstart ved lav omgivende temperatur)

BILAG VIII: TYPE V-PRØVE (ældningsprøve til kontrol af det forureningsbegrænsende udstyrs holdbarhed)

BILAG IX: SPECIFIKATIONER FOR REFERENCEBRÆNDSTOFFER

BILAG X: EG-TYPEGODKENDELSESATTEST

Tillæg: Addendum

BILAG XI: EGENDIAGNOSESYSTEM FOR MOTORKØRETØJER

Tillæg 1: Funktionelle aspekter ved egendiagnosesystemer

Tillæg 2: Væsentlige karakteristika for køretøjsfamilien«

BILAG I

2. Overskriften affattes således:

»ANVENDELSESOMRÅDE, DEFINITIONER, ANSØGNING OM EF-TYPEGODKENDELSE, MEDDELELSE AF EF-TYPEGODKENDELSE, FORSKRIFTER OG PRØVER, UDVIDELSE AF EF-TYPEGODKENDELSE, PRODUKTIONENS OVERENSSTEMMELSE OG IBRUGTAGNE KØRETØJERS OVERENSSTEMMELSE, EGENDIAGNOSESYSTEMER«

3. Punkt 1:

Første punktum affattes således:

»Dette direktiv omfatter

- emissioner af udstødningsgas ved normal og lav omgivende temperatur, fordampningsemissioner, emissioner af krumtaphusgas, det forureningsbegrænsende udstyrs holdbarhed og egendiagnosesystemer for motordrevne køretøjer med styret tænding, og

- emissioner af udstødningsgas, det forureningsbegrænsende udstyrs holdbarhed og egendiagnosesystemer for køretøjer i klasse M1 og N1 (1), med kompressionstænding,

som er omfattet af direktiv 70/220/EØF, artikel 1, i den i direktiv 83/351/EØF gengivne version, bortset fra køretøjer i klasse N1, som er typegodkendt i henhold til direktiv 88/77/EØF (2).

(1) Som defineret i direktiv 70/156/EØF, bilag II, afdeling A.

(2) EFT L 36 af 9. 2. 1988, s. 33.«

4. Følgende nye punkter indsættes:

»2.13. »Egendiagnosesystem«: et fejlfindingssystem med henblik på emissionskontrol, som er monteret i køretøjet, og som er i stand til at finde det sandsynlige fejlsted ved hjælp af fejlkoder i en computers hukommelse.

2.14. »Afprøvning af ibrugtagne køretøjer«: prøvning og vurdering af overensstemmelse, der udføres i henhold til punkt 7.1.7 i dette bilag.

2.15 »Forsvarligt vedligeholdt og benyttet«: at et prøvekøretøj opfylder kriterierne for godkendelse af et udvalgt køretøj i punkt 2 i tillæg 3 til dette bilag.

2.16 »Manipulationsanordning«: ethvert konstruktionselement, som registrerer temperatur, køretøjets hastighed, motorens omdrejningstal, det gear, der køres i, vakuum i indsugningsmanifolden eller enhver anden parameter med henblik på at aktivere, modulere, forsinke eller deaktivere driften af en del af emissionskontrolsystemet, og som derved reducerer dets effektivitet under betingelser, som man med rimelighed kan forvente at komme ud for under køretøjets normale drift og brug. Et sådant konstruktionselement betragtes ikke som en manipulationsanordning, såfremt

I. anordningen er nødvendig for at beskytte motoren mod skade eller ulykke samt for, at køretøjet kan fungere sikkert, eller

II. anordningen ikke fungerer ud over startfasen, eller

III. betingelserne i det væsentlige omfattes af type I- eller type VI-prøveprocedurerne.«

5. Punkt 3 til 3.2.1 affattes således:

»3. ANSØGNING OM EF-TYPEGODKENDELSE

3.1. Ansøgning om EF-typegodkendelse af en køretøjstype i henhold til artikel 3, stk. 4, i direktiv 70/156/EØF for så vidt angår dens emission fra udstødningen, fordampningsemissioner, holdbarheden af dens forureningsbegrænsende udstyr og dens egendiagnosesystem indgives af køretøjets fabrikant.

Hvis ansøgningen vedrører et egendiagnosesystem, følges proceduren i bilag XI, punkt 3.

3.1.1. Vedrører ansøgningen et egendiagnosesystem, vedlægges også de i punkt 3.2.12.2.8 i bilag II krævede supplerende oplysninger samt:

3.1.1.1. en erklæring fra fabrikanten med følgende indhold:

3.1.1.1.1. for køretøjer med motorer med styret tænding: den procentdel fejltændinger af det samlede antal tændinger, som ville medføre, at emissionerne overskrider grænserne i punkt 3.3.2 i bilag XI, hvis den procentdel fejltændinger forekom fra starten af en type I-prøve, som beskrevet i punkt 5.3.1 i bilag III

3.1.1.1.2. for køretøjer med motorer med styret tænding: den procentdel fejltændinger af det samlede antal tændinger, der ville medføre en sådan overophedning af katalysatoren(-erne), at det kunne føre til uoprettelig skade

3.1.1.2. detaljerede skriftlige oplysninger med fyldestgørende specifikationer for egendiagnosesystemets funktioner, herunder en oversigt over samtlige relevante dele af køretøjets emissionskontrolsystem, dvs. sonder, aktuatorer og komponenter, der overvåges af egendiagnosesystemet

3.1.1.3. beskrivelse af den fejlindikator, hvormed egendiagnosesystemet informerer føreren af køretøjet om en fejl

3.1.1.4. fabrikantens beskrivelse af de forholdsregler, der er truffet for at forhindre indgreb i og ændring af emissionskontrolcomputeren

3.1.1.5. i givet fald kopier af andre typegodkendelser sammen med data, der er relevante for udvidelse af typegodkendelser

3.1.1.6. eventuelt oplysninger om køretøjsfamilien som angivet i bilag XI, tillæg 2.

3.1.2. Til de i bilag XI, punkt 3, beskrevne prøver skal der til den tekniske tjeneste, der forestår typegodkendelsesprøvningen, indleveres et køretøj, der er repræsentativt for køretøjstypen eller køretøjsfamilien, og som er udstyret med det egendiagnosesystem, for hvilket der er ansøgt om godkendelse. Finder den tekniske tjeneste, at det indleverede køretøj ikke er fuldt repræsentativt for den køretøjstype eller -familie, der beskrives i bilag XI, tillæg 2, skal der indleveres et andet og om nødvendigt et ekstra køretøj til prøvning i overensstemmelse med punkt 3 i bilag XI.

3.2. En model af oplysningsskemaet vedrørende emissioner fra udstødningen, fordampningsemissioner, holdbarhed og egendiagnosesystemet findes i bilag II.

3.2.1. Der forelægges eventuelt kopier af andre typegodkendelser med relevante data, således at typegodkendelser kan udvides og forringelsesfaktorer bestemmes.«

6. Punkt 4 til 4.2 affattes således:

»4. MEDDELELSE AF EF-TYPEGODKENDELSE

4.1. Hvis de relevante bestemmelser er opfyldt, meddeles der EF-typegodkendelse i henhold til artikel 4, stk. 3, i direktiv 70/156/EØF.

4.2. Bilag X indeholder en model af EF-typegodkendelsesattesten vedrørende emissioner fra udstødningen, fordampningsemissioner, holdbarhed og egendiagnosesystemet.«

7. Punkt 5:

Bemærkningen affattes således:

»Note:

Som et alternativ til kravene i dette punkt kan køretøjsfabrikanter, hvis årlige verdensproduktion udgør mindre end 10 000 enheder, opnå EF-typegodkendelse på grundlag af de tilsvarende tekniske krav i:

- The California Code of Regulations, Title 13, Section 1960, 1(f) (2) eller (g) (1) og (g) (2), 1960.1 (p), der gælder for køretøjer fra modelåret 1996 eller senere , 1968.1, 1976 og 1975, der gælder for lette køretøjer fra modelåret 1995 eller senere, som offentliggjort af Barclay's Publishing.

Typegodkendelsesmyndigheden underretter Kommissionen om de nærmere omstændigheder i forbindelse med hver enkelt godkendelse, der udstedes i henhold til denne bestemmelse.«

8. Punkt 5.1.1:

Andet afsnit affattes således:

»Fabrikantens tekniske forholdsregler skal sikre, at udstødnings- og fordampningsemissionerne fra køretøjerne i deres normale levetid og ved normal brug reelt begrænses i overensstemmelse med dette direktiv. Heri indgår, at slanger, slangestudse og slangeforbindelser, der anvendes i de emissionsbegrænsende systemer, skal være sikre og udført i overensstemmelse med den oprindelige konstruktions hensigt.

Hvad angår emissioner fra udstødningen, anses disse bestemmelser for at være overholdt, hvis forskrifterne i hhv. punkt 5.3.1.4 (typegodkendelse) og punkt 7 (produktionens overensstemmelse og overensstemmelse for ibrugtagne køretøjer) er overholdt.

For fordampningsemissioners vedkommende anses disse bestemmelser for at være overholdt, hvis forskrifterne i punkt 5.3.4 (typegodkendelse) og punkt 7 (produktionens overensstemmelse) er overholdt.«

Det tidligere tredje og fjerde afsnit udgår, og følgende afsnit tilføjes:

»Brug af en manipulationsanordning er forbudt.«

9. Der indsættes et nyt punkt 5.1.3 med følgende ordlyd:

»5.1.3. Der skal træffes foranstaltninger til at undgå for stor fordampningsemission samt brændstofudslip på grund af manglende tankdæksel. Det kan ske på en af følgende måder:

- et fastsiddende tankdæksel med automatisk åbning og lukning

- konstruktionsmæssige begrænsninger, der forhindrer stor fordampningsemission, selv om tankdækslet mangler

- eller andre foranstaltninger med samme virkning. Eksempler herpå kan omfatte, men er ikke begrænset til, tankdæksel fastgjort med strip eller kæde eller et tankdæksel, hvortil der anvendes samme nøgle som til køretøjets tænding. I sidstnævnte fald må nøglen kun kunne fjernes fra tankdækslet, når dette er i låst position.«

10. Tabel I.5.2 affattes således:

»>TABELPOSITION>

«

11. Punkt 5.1:

Følgende nye punkt 5.1.4 indsættes:

»5.1.4. Bestemmelser vedrørende det elektroniske systems sikkerhed

5.1.4.1. Køretøjer med computerstyret forureningskontrol skal være således indrettet, at de hindrer ændringer bortset fra de af producenten tilladte. Der må ikke kunne ændres i omprogrammerbar edb-kode eller driftsparametre, og computer og tilhørende vedligeholdelsesanvisninger skal være i overensstemmelse med bestemmelserne i ISO DIS 15031-7. Udtagelige kalibreringslagerchips skal være indkapslede, anbragt i lukket beholder eller beskyttet ved elektroniske algoritmer og må ikke kunne udskiftes uden brug af specialværktøj og -procedurer.

5.1.4.2. Edb-kodede driftsparametre for motoren må ikke kunne ændres uden brug af specialværktøj og -procedurer (f. eks. loddede eller indkapslede computerkomponenter eller forseglede (eller loddede) computerindeslutninger).

5.1.4.3. For mekaniske brændstofindsprøjtningspumper på motorer med kompressionstænding skal producenten træffe tilstrækkelige forholdsregler til beskyttelse mod ændring af indstillingen af den maksimale brændstofafgivelse under driften.

5.1.4.4. Producenten kan anmode den godkendende myndighed om undtagelse fra et af disse krav for køretøjer, for hvilke sikring kan formodes ikke at være nødvendig. For indrømmelse af en sådan undtagelse tages følgende og eventuelt andre kriterier i betragtning af den godkendende myndighed: om der er højtydende chips til rådighed, om køretøjet har en høj største ydelse og det sandsynlige salgstal for køretøjet.

5.1.4.5. Producenter, der anvender systemer med programmerbare edb-koder (f. eks. elektrisk sletbart programmerbart læselager, EEPROM) skal forhindre uvedkommende i at ændre programmeringen. Producenterne skal benytte strategier til ekstra sikring, herunder datakryptering med metoder til sikring af krypteringsalgoritmen og skrivebeskyttelse, som kræver elektronisk adgang til en ekstern computer, der drives af producenten. Sammenlignelige metoder godkendes af myndighederne, hvis de giver samme beskyttelse.«

12. Punkt 5.2.1 og 5.2.3 affattes således:

»5.2.1. Køretøjer med motor med styret tænding underkastes følgende prøver:

- type I (kontrol af de gennemsnitlige udstødningsemissioner efter koldstart)

- type II (emission af carbonmonoxid i tomgang)

- type III (emissioner af krumtaphusgasser)

- type IV (fordampningsemissioner)

- type V (det forureningsbegrænsende udstyrs holdbarhed)

- type VI (kontrol af de gennemsnitlige carbonmonoxid/kulbrinteudstødningsemissioner ved lav omgivende temperatur efter koldstart)

- egendiagnosesystemprøve.«

»5.2.3. Køretøjer med motor med kompressionstænding underkastes følgende prøver:

- type I (kontrol af de gennemsnitlige udstødningsemissioner efter koldstart)

- type V (det forureningsbegrænsende udstryrs holdbarhed)

- i givet fald egendiagnosesystemprøve.«

13. Punkt 5.3.1.4:

- Efter første afsnit indsættes følgende nye tabel:

»>TABELPOSITION>

«- Første række i den eksisterende tabel, som omhandler køretøjer i klasse M, udgår.

14. Følgende nye punkt 5.3.5 indsættes:

»5.3.5. (1) Type VI-prøve (kontrol af de gennemsnitlige CO-/HC-udstødningsemissioner efter koldstart ved lav omgivende temperatur).

5.3.5.1. Denne prøve udføres på alle køretøjer i klasse M1, som er udstyret med motor med styret tænding, bortset fra køretøjer, der er beregnet til at transportere mere end seks personer, og køretøjer, hvis totalmasse overstiger 2 500 kg.

5.3.5.1.1. Køretøjet anbringes på en rullestand, der er udstyret med midler til belastnings- og inertisimulering.

5.3.5.1.2. Prøven består af de fire elementære kørecykler for kørsel i byområder i del 1 af type I-prøven. Del 1-prøven er beskrevet i bilag III, tillæg 1 og afbildet i figur III.1.1 og III.1.2 i tillægget. Koldtemperaturprøven, der i alt varer 780 sek., udføres uden afbrydelse og begynder, når motoren trækker.

5.3.5.1.3. Koldtemperaturprøven skal udføres ved en omgivende prøvetemperatur på 266 K (-7 °C). Inden prøven udføres, konditioneres prøvekøretøjerne på en ensartet måde for at sikre, at prøveresultaterne er reproducerbare. Konditionering og øvrige prøveprocedurer udføres som beskrevet i bilag VII.

5.3.5.1.4. Under prøven fortyndes udstødningsgassen, og der opsamles en forholdsmæssig prøve. Det prøvede køretøjs udstødningsgas fortyndes, og der udtages prøver heraf, som analyseres efter den fremgangsmåde, der er beskrevet i bilag VII, og det samlede volume af den fortyndede udstødningsgas måles. Den fortyndede udstødningsgas analyseres for carbonmonoxid og kulbrinter.

5.3.5.2. Med forbehold af kravene i 5.3.5.2.2 og 5.3.5.3 udføres prøven tre gange. Massen af carbonmonoxid og kulbrinteemissionen skal være mindre end det, der fremgår af nedenstående tabel:

>TABELPOSITION>

5.3.5.2.1. Uanset kravene i 5.3.5.2 må højst et af de tre opnåede resultater for hvert forurenende stof overskride den foreskrevne grænseværdi med højst 10 %, forudsat det aritmetiske gennemsnit af de tre resultater ligger under den foreskrevne grænseværdi. Såfremt de foreskrevne grænseværdier overskrides for mere end et af de forurenende stoffers vedkommende, er det uden betydning, om dette forekommer under den samme prøve eller under forskellige prøver.

5.3.5.2.2. Antallet af de under punkt 5.3.5.2 foreskrevne prøver kan på fabrikantens anmodning øges til 10, såfremt det aritmetiske gennemsnit af de første tre resultater ligger mellem 100 og 110 % af grænseværdien. I så tilfælde stilles der efter prøvningen kun krav om, at det aritmetiske gennemsnit af alle ti resultater ligger under grænseværdien.

5.3.5.3. Antallet af de i punkt 5.3.5.2 foreskrevne prøver kan nedsættes i overensstemmelse med punkt 5.3.5.3.1 og 5.3.5.3.2.

5.3.5.3.1. Der udføres kun en prøve, såfremt resultatet for hvert forurenende stof i den første prøve er mindre end eller lig med 0,70 L.

5.3.5.3.2. Såfremt kravet i punkt 5.3.5.3.1 ikke opfyldes, udføres der kun to prøver, hvis resultatet af første prøve for hvert forurenende stof er mindre end eller lig med 0,85 L, og summen af de første to resultater er mindre end eller lig med 1,70 L, og resultatet af den anden prøve er mindre end eller lig med L.

(V1 <= 0,85 L og V1 + V2 <= 1,70 L og V2 <= L).

(1) Dette punkt finder anvendelse for nye typer fra 1. januar 2002.«

15. Punkt 5.3.5 bliver til 5.3.6, og punkt 5.3.6.3 affattes således:

»5.3.6.3. Forringelsesfaktorerne beregnes efter en af fremgangsmåderne i 5.3.6.1 eller på grundlag af værdierne i tabellen i 5.3.6.2. Forringelsesfaktorerne anvendes til at konstatere overholdelse af kravene i 5.3.1.4.«

16. Følgende nye punkt 5.3.7 indsættes:

»5.3.7. Emissionsdata til brug for periodisk syn

5.3.7.1. Dette krav gælder for køretøjer med motor med styret tænding, for hvilke der søges godkendelse efter dette direktiv.

5.3.7.2. Ved afprøvning i overensstemmelse med bilag IV (type II-prøve) i normal tomgang

- registreres volumenmængden af carbonmonoxid i udstødningsgassen

- registreres motoromdrejningshastigheden under prøvningen, herunder eventuelle tolerancer.

5.3.7.3. Ved afprøvning i høj tomgangshastighed (dvs. > 2 000 min-1)

- registreres volumenmængden af carbonmonoxid i udstødningsgassen

- registreres lambda-værdien (1)

- registreres motorhastigheden under prøven, herunder eventuelle tolerancer.

5.3.7.4. Motorolietemperaturen på prøvetidspunktet måles og registreres

5.3.7.5. Tabellen i punkt 1.9 i tillæget til bilag X udfyldes.

5.3.7.6. Fabrikanten bekræfter nøjagtigheden af den lambda-værdi, der blev registreret ved typegodkendelsen (jf. 5.3.7.3) som værende repræsentativ for et typisk seriekøretøj inden for 24 måneder fra den dato, hvor den tekniske tjeneste meddelte typegodkendelsen. Der foretages en vurdering på grundlag af syn og undersøgelser af seriekøretøjer.

(1) Lamda-værdien beregnes med følgende forenklede Brettschneider-ligning:

>REFERENCE TIL EN FILM>

[ ] = Koncentration i % vol.

K1 = Omregningsfaktor for NDIR-måling til FID-måling (oplyses af måleudstyrsfabrikanten)

Hcv = Atomforholdet mellem hydrogen og kulstof (1,7261)

Ocv = Atomforholdet mellem ilt og kulstof (0,0175).«

17. Punkt 6.1. affattes således:

»6.1. Udvidelse i forbindelse med udstødningsemissionen (type I-, type II- og type VI-prøver).«

18. Punkt 6.1.2.1, 6.1.2.2 og 6.1.2.3 affattes således:

»6.1.2.1. For hvert udvekslingsforhold, der anvendes i type I- og type VI-prøver, [resten uændret].

6.1.2.2. Hvis E <= 8 % for hver udveksling, skal udvidelsen indrømmes uden gentagelse af type I- og type VI-prøverne.

6.1.2.3. Hvis E > 8 % for mindst én udveksling, og E <= 13 % for hver udveksling, skal type I- og type VI-prøverne gentages [resten uændret].«

19. Der indsættes følgende nye punkt 6.4:

»6.4. Egendiagnose

6.4.1. En godkendelse, der er meddelt et køretøj hvad angår dets egendiagnosesystem, kan udvides til andre køretøjstyper i samme køretøjs-/egendiagnosesystem-familie som beskrevet i bilag XI, tillæg 2. Motorens forureningskontrolsystem skal være identisk med det allerede godkendte køretøjs og opfylde beskrivelsen af egendiagnose-motor-familien i bilag XI, tillæg 2, uden hensyn til følgende egenskaber:

- motortilbehør

- dæk

- ækvivalent inerti

- kølesystem

- total gearudveksling

- transmissionstype

- karrosseritype.«

20. Punkt 7.1 affattes således:

»7.1. Foranstaltninger til at sikre produktionens overensstemmelse træffes i henhold til artikel 10 i direktiv 70/156/EØF, senest ændret ved direktiv 96/27/EF (fuldstændig typegodkendelse af køretøjer). I henhold til denne artikel har fabrikanten ansvaret for at træffe foranstaltninger til at sikre, at produktionen er i overensstemmelse med den godkendte type. Produktionens overensstemmelse kontrolleres på grundlag af beskrivelsen i typegodkendelsesattesten, se dette direktivs bilag X.

Generelt kontrolleres produktionens overensstemmelse for så vidt angår begrænsning af udstødnings- og fordampningsemissioner fra køretøjet på grundlag af beskrivelsen i typegodkendelsesattesten i bilag X og om nødvendigt på grundlag af alle eller nogle af type I-, II-, III- og IV-prøverne, se punkt 5.2.

Ibrugtagne køretøjers overensstemmelse

Under henvisning til typegodkendelser for emissioner skal disse foranstaltninger også kunne bekræfte, at de emissionsbegrænsende anordninger er funktionsdygtige i køretøjernes normale praktiske levetid ved normal brug (overensstemmelse af ibrugtagne køretøjer, der vedligeholdes forsvarligt og benyttes efter deres bestemmelse). Med henblik på dette direktiv kontrolleres disse foranstaltninger, indtil køretøjet er fem år gammelt eller har kørt 80 000 km; det først indtrufne gælder.

7.1.1. Typegodkendelsesmyndigheden foretager kontrol af ibrugtagne køretøjers overensstemmelse på grundlag af alle relevante oplysninger, som fabrikanten ligger inde med, efter procedurer svarende til dem, der er defineret i artikel 10, stk. 1 og 2, og bilag 10, nummer 1 og 2, i direktiv 70/156/EØF.

Typegodkendelsesmyndigheden foretager kontrol af ibrugtagne køretøjers overensstemmelse på grundlag af oplysninger fra fabrikanten. Oplysningerne skal omfatte:

- relevante prøvedata fra eftersyn, der er opnået efter de gældende krav og prøveprocedurer samt fuldstændige oplysninger for hvert afprøvet køretøj, såsom køretøjets status, brugshistorie, serviceforhold og andre relevante faktorer

- relevante oplysninger om service- og reparationsforanstaltninger

- andre relevante prøver og bemærkninger registreret af fabrikanten, især oplysninger fra egendiagnosesystemet. (1)

7.1.2. De oplysninger, som fabrikanten indsamler, skal være tilstrækkelig omfattende til at sikre, at det ibrugtagne køretøjs ydelse kan vurderes for normale brugsforhold som defineret i punkt 7.1, og at de er repræsentative for fabrikantens geografiske indtrængning på markedet. (1)

(1) Punkt 7.1.1 og 7.1.2 genbehandles og suppleres hurtigst muligt i overensstemmelse med proceduren i artikel 13 i direktiv 70/156/EØF.«

Punkt 7.1.1 til 7.1.3 bliver til punkt 7.1.3 til 7.1.5.

21. Følgende nye punkt 7.1.6 indsættes:

»Egendiagnosesystem

7.1.6. Hvis egendiagnosesystemet skal kontrolleres, skal det ske som følger:

7.1.6.1. Når den godkendende myndighed finder, at produktionskvaliteten synes utilfredsstillende, udtages et tilfældigt køretøj af serien, og det underkastes de i bilag XI, tillæg 1, beskrevne prøver.

7.1.6.2. Produktionen anses for overensstemmende, hvis dette køretøj opfylder kravene i de i bilag XI, tillæg 1, beskrevne prøver.

7.1.6.3. Opfylder det udtagne køretøj ikke kravene i punkt 7.1.6.1, udtages en yderligere stikprøve på fire køretøjer af serien, som underkastes de i bilag XI, tillæg 1, beskrevne prøver. Prøverne kan udføres på køretøjer, der er tilkørt højst 15 000 km.

7.1.6.4. Produktionen anses for overensstemmende, hvis mindst tre køretøjer opfylder kravene i de i bilag XI, tillæg 1, beskrevne prøver.«

22. Følgende nye punkt 7.1.7 indsættes:

»7.1.7. På grundlag af den kontrol, der er nævnt i punkt 7.1.1, skal typegodkendelsesmyndigheden enten - beslutte, at det ibrugtagne køretøjs overensstemmelse er tilfredsstillende, og ikke foretage sig yderligere, eller

- beslutte, at oplysningerne er utilstrækkelige eller det ibrugtagne køretøjs overensstemmelse er utilfredsstillende, og lade køretøjet afprøve i henhold til tillæg 3 til dette bilag.

7.1.7.1. Når type I-prøver anses for nødvendige for at kontrollere, om emissionsbegrænsende anordninger opfylder funktionskravene i brug, skal prøverne foretages efter en procedure, der opfylder de statistiske kriterier i tillæg 4 til dette bilag.

7.1.7.2. Typegodkendelsesmyndigheden udtager i samarbejde med fabrikanten en stikprøve af køretøjer, der har kørt et tilstrækkeligt antal kilometer, og som med rimelig sikkerhed er brugt under normale forhold. Fabrikanten høres om valget af køretøjer og skal have lov til at overvære den bekræftende kontrol af køretøjerne.

7.1.7.3. Fabrikanten kan under tilsyn af typegodkendelsesmyndigheden foretage prøver, også af destruktiv karakter, på køretøjer med emissionsniveauer, der overstiger grænseværdierne, for at fastslå de mulige årsager til forringelse, som fabrikanten ikke selv er ansvarlig for (f. eks. brug af blyholdig benzin før prøvedatoen). Hvis kontrolresultaterne bekræfter disse årsager, medtages prøveresultaterne ikke i overensstemmelseskontrollen.

7.1.7.4. Hvis typegodkendelsesmyndigheden ikke er tilfreds med de prøver, der udføres efter kriterierne i tillæg 4, udvides de korrigerende foranstaltninger, der er nævnt i artikel 11, stk. 2, og i bilag X i direktiv 70/156/EØF, til ibrugtagne køretøjer af samme type, der sandsynligvis vil blive ramt af samme defekter, jf. tillæg 3, punkt 6.

Fabrikantens plan for korrigerende foranstaltninger skal godkendes af typegodkendelsesmyndigheden. Fabrikanten er ansvarlig for gennemførelsen af den korrigerende plan som godkendt.

Typegodkendelsesmyndigheden meddeler alle medlemsstaterne sin beslutning inden 30 dage. Medlemsstaterne kan kræve, at samme plan for korrigerende foranstaltninger anvendes på alle køretøjer af samme type, der er indregistreret på deres område.

7.1.7.5. Hvis en medlemsstat har fastslået, at en køretøjstype ikke er i overensstemmelse med de gældende krav i tillæg 3 til dette bilag, skal fabrikanten straks underrette den medlemsstat, der har udstedt den oprindelige typegodkendelse i overensstemmelse med kravene i artikel 11, stk. 3, i direktiv 70/156/EØF.

De resultater, som en medlemsstats kompetente myndighed forelægger typegodkendelsesmyndigheden, skal være fuldt dokumenterede i henhold til tillæg 3 til dette bilag. Fabrikanten skal have adgang til resultaterne af prøver foretaget af en medlemsstats kompetente myndighed og oplysninger om, hvor meget prøvekøretøjet har kørt, vedligeholdelse og brugssted.

De generelle krav i stk. 3 og 4 og eventuelt i artikel 11, stk. 6, i direktiv 70/156/EØF finder anvendelse.«

23. Punkt 8 udgår.

24. Følgende nye punkt 8 indsættes:

»8. EGENDIAGNOSESYSTEM FOR MOTORKØRETØJER

8.1. Køretøjer i klasse M1 med motor med styret tænding, undtagen

- køretøjer, der er beregnet til befordring af mere end seks personer, føreren medregnet

- køretøjer med en totalmasse på over 2 500 kg,

skal udstyres med et egendiagnosesystem til emissionsbegrænsning, jf. bilag XI.

8.2. Køretøjer i klasse M1 med motor med kompressionstænding, undtagen

- køretøjer, der er beregnet til befordring af mere end seks personer, føreren medregnet

- køretøjer med en totalmasse på over 2 500 kg,

skal fra den 1. januar 2005 udstyres med et egendiagnosesystem til emissionsbegrænsning, jf. bilag XI. Når køretøjer med dieselmotor, der tages i brug før denne dato, udstyres med et egendiagnosesystem, finder bestemmelserne i punkt 6.5.3 til 6.5.3.5 i bilag XI, tillæg 1, anvendelse.

8.3. Køretøjer i andre klasser

Køretøjer i andre klasser eller køretøjer i klasse M1, der ikke er omfattet af punkt 8.1 og 8.2, kan udstyres med et egendiagnosesystem. I så fald finder kravene i bilag XI anvendelse.«

25. Nedenstående nye tillæg 3 og 4 tilføjes:

»Tillæg 3

OVERENSSTEMMELSESKONTROL EFTER IBRUGTAGNING

1. INDLEDNING

I dette tillæg fastlægges de i dette bilags punkt 7.1.7 omhandlede kriterier for udvælgelse af køretøjer til prøvning og procedurerne for overensstemmelseskontrol efter ibrugtagning.

2. UDVÆLGELSESKRITERIER

Kriterierne for godkendelse af et udvalgt køretøj er anført i punkt 2.1 2.8 i dette tillæg. Der indhentes oplysninger ved undersøgelse af køretøjet og en samtale med ejeren/føreren.

2.1. Køretøjet skal tilhøre en køretøjstype, der er typegodkendt i henhold til dette direktiv og forsynet med overensstemmelsesattest i henhold til direktiv 70/156/EØF. Det skal være indregistreret og i brug i Fællesskabet.

2.2. Køretøjet skal have kørt mindst 15 000 km eller været i brug mindst seks måneder; det sidst indtrufne gælder. Det må højst have kørt 80 000 km eller været i brug højst fem år; det først indtrufne gælder.

2.3. Der skal foreligge dokumentation for, at køretøjet er blevet korrekt vedligeholdt, dvs. har været til service i overensstemmelse med fabrikantens anvisninger.

2.4. Køretøjet må ikke udvise tegn på misbrug (f. eks. væddekørsel, overbelastning, brug af forkert brændstof eller andet misbrug) eller andre faktorer (f.eks uautoriserede indgreb), som kunne indvirke på emissionen. For køretøjer med egendiagnosesystem skal der tages hensyn til oplysninger om fejlkode og kørte kilometer, der er lagret i computeren. Et køretøj udvælges ikke til prøvning, hvis oplysningerne i computeren viser, at køretøjet har kørt, efter at en fejlkode er blevet lagret, uden at der er blevet udført en reparation ret hurtigt herefter.

2.5. Der må hverken være foretaget større uautoriserede reparationer på motoren eller af køretøjet.

2.6. Bly- og svovlindholdet i en brændstofprøve fra køretøjets brændstofbeholder skal opfylde gældende standarder, og der må ikke være andre tegn på, at der har været anvendt forkert brændstof. Der kan f. eks. foretages kontrol i udstødningssystemet.

2.7. Der må ikke være tegn på problemer, der kan være til fare for laboratoriepersonalet.

2.8. Alle komponenter i emissionskontrolsystemet skal være i overensstemmelse med den relevante typegodkendelse.

3. DIAGNOSE OG VEDLIGEHOLDELSE

Inden måling af udstødningsemissionerne foretages i henhold til procedurerne i punkt 3.1 3.7 en diagnose og normal nødvendig vedligeholdelse af de køretøjer, der er accepteret til prøvning.

3.1. Det kontrolleres, at luftfilter, drivremme, væskestande, kølerdæksel, vakuumslanger og elektriske ledninger af betydning for antiforureningssystemet er hele og ubeskadigede; tænding, brændstofmåler og antiforureningskomponenter kontrolleres for forkert justering og/eller uautoriserede indgreb. Alle uregelmæssigheder registreres.

3.2. Hvis egendiagnosesystemets fejlindikator registrerer en fejlfunktion under en konditioneringscyklus, kan fejlen findes og repareres. Prøvningen kan gentages, og resultaterne med det reparerede køretøj benyttes.

3.3. Tændingssystemet kontrolleres, og defekte komponenter udskiftes, f. eks. tændrør, kabler osv.

3.4. Kompressionen kontrolleres. Hvis resultatet ikke er tilfredsstillende, afvises køretøjet.

3.5. Motorens parametre kontrolleres i forhold til fabrikantens specifikationer og justeres om nødvendigt.

3.6. Hvis køretøjet mangler mindre end 800 km i at skulle til planmæssig service, udføres denne efter fabrikantens anvisninger. Uanset kilometertal kan fabrikanten forlange, at der skiftes olie og luftfilter.

3.7. Når køretøjet er accepteret, udskiftes brændstoffet med det korrekte referencebrændstof til emissionsprøvningen, medmindre fabrikanten accepterer, at der benyttes kommercielt brændstof.

4. PRØVNING EFTER IBRUGTAGNING

4.1. Hvis kontrol af køretøjet anses for nødvendig, udføres der emissionsprøvninger i henhold til bilag III til dette direktiv på konditionerede køretøjer, der er udvalgt i overensstemmelse med kravene i punkt 2 og 3 i dette tillæg.

4.2. I køretøjer med egendiagnosesystemer kan det kontrolleres, om fejlindikatoren mv. fungerer korrekt efter ibrugtagning for så vidt angår emissionsgrænser (f.eks. grænserne for indikation af funktionsfejl i bilag XI) for de typegodkendte specifikationer.

4.3. Egendiagnosesystemet kan f. eks. kontrolleres for emissionsniveauer over gældende grænseværdier uden fejlfunktionsvisning, systematisk fejlagtig aktivering af fejlindikatoren og fejlbehæftede eller forringede komponenter i egendiagnosesystemet.

4.4. Hvis en komponent eller et system ikke svarer til specifikationerne i typegodkendelsesattesten og/eller informationspakken for den pågældende køretøjstype, og der ikke er givet tilladelse til en sådan afvigelse i henhold til artikel 5, stk. 3 eller 4, i direktiv 70/156/EØF, og egendiagnosesystemet ikke viser funktionsfejl, må komponenten eller systemet ikke udskiftes inden emissionsprøvningen, medmindre det konstateres, at der er sket indgreb i eller misbrug af en komponent på en sådan måde, at egendiagnosesystemet ikke registrerer den deraf følgende fejlfunktion.

5. EVALUERING AF RESULTATERNE

5.1. Prøveresultaterne evalueres i henhold til tillæg 4 til dette bilag.

5.2. Prøveresultaterne multipliceres ikke med forringelsesfaktorer.

6. PLAN FOR KORRIGERENDE FORANSTALTNINGER

6.1. Hvis den typegodkendende myndighed er sikker på, at en køretøjstype ikke er i overensstemmelse med kravene i disse forskrifter, forlanger den typegodkendende myndighed, at fabrikanten forelægger en plan for korrigerende foranstaltninger til afhjælpning af den manglende overensstemmelse.

6.2. Planen for korrigerende foranstaltninger skal forelægges for den typegodkendende myndighed senest 60 arbejdsdage efter, at meddelelsen jf. punkt 6.1 er givet. Den typegodkendende myndighed skal inden 30 arbejdsdage godkende eller afvise planen for korrigerende foranstaltninger. Hvis fabrikanten på tilfredsstillende måde kan påvise over for den godkendende myndighed, at der er brug for mere tid til at undersøge den manglende overensstemmelse for at kunne forelægge en plan for korrigerende foranstaltninger, forlænges fristen dog.

6.3. De korrigerende foranstaltninger finder anvendelse på alle køretøjer, der kan tænkes at have samme fejl. Det vurderes, om der er behov for at ændre typegodkendelsesdokumentet.

6.4. Fabrikanten skal fremlægge kopi af al korrespondance i forbindelse med planen for korrigerende foranstaltninger. Han skal tillige føre register over tilbagekaldelsen og regelmæssigt tilstille den typegodkendende myndighed statusrapporter.

6.5. Planen for korrigerende foranstaltninger skal omfatte de i punkt 6.5.1 til 6.5.11 omhandlede krav. Fabrikanten giver planen for korrigerende foranstaltninger et specifikt navn eller nummer.

6.5.1. En beskrivelse af hver enkelt køretøjstype, der er omfattet af planen for korrigerende foranstaltninger.

6.5.2. En beskrivelse af de specifikke modifikationer, forandringer, reparationer, korrektioner, justeringer eller andre ændringer, der skal foretages for at bringe køretøjerne i overensstemmelse med forskrifterne, herunder et kort sammendrag af de data og tekniske undersøgelser, som underbygger fabrikantens beslutning om særlige foranstaltninger, der skal udbedre den manglende overensstemmelse.

6.5.3. En beskrivelse af den metode, fabrikanten agter at anvende til at underrette køretøjsejerne.

6.5.4. Eventuelt en beskrivelse af korrekt vedligeholdelse eller brug, som fabrikanten stiller som betingelse for ret til udbedring under planen for korrigerende foranstaltninger, og fabrikantens begrundelse for at stille sådanne betingelser. Der kan ikke stilles betingelser med hensyn til vedligeholdelse eller brug, medmindre vedligeholdelse eller brug påviseligt har betydning for den manglende overensstemmelse og de korrigerende foranstaltninger.

6.5.5. En beskrivelse af hvilken procedure, køretøjsejerne skal følge for at få udbedret den manglende overensstemmelse. Beskrivelsen skal omfatte en dato, efter hvilken de korrigerende foranstaltninger kan træffes, hvor lang tid værkstedet skønsmæssigt skal bruge til udbedringen, og hvor det kan ske. Udbedringen skal udføres effektivt inden for en rimelig tid efter indleveringen af køretøjet.

6.5.6. En kopi af de oplysninger, der gives til køretøjsejerne.

6.5.7. En kort beskrivelse af det system, som fabrikanten vil benytte til at sikre tilstrækkelige forsyninger af komponenter eller systemer til gennemførelse af udbedringen. Det skal fremgå, hvornår der vil være tilstrækkelige forsyninger af komponenter eller systemer til at iværksætte udbedringen.

6.5.8. En kopi af alle instruktioner, der sendes til de personer, der skal foretage udbedringen.

6.5.9. En beskrivelse af hvilken virkning, de foreslåede korrigerende foranstaltninger vil få for den enkelte af planen omfattede køretøjstypes emissioner, brændstofforbrug, køreegenskaber og sikkerhed, indeholdende data, tekniske undersøgelser osv., som underbygger disse konklusioner.

6.5.10. Alle øvrige oplysninger, rapporter eller data, som den typegodkendende myndighed med rimelighed måtte anse for nødvendige for at bedømme planen for korrigerende foranstaltninger.

6.5.11. Omfatter planen for korrigerende foranstaltninger tilbagekaldelse, skal den typegodkendende myndighed have forelagt en beskrivelse af, hvordan udbedringen registreres. Hvis der anvendes en etiket, vedlægges et eksemplar af en sådan.

6.6. Det kan kræves, at fabrikanten udfører rimeligt tilrettelagte og nødvendige prøvninger af komponenter og køretøjer med en foreslået ændring, reparation eller modifikation for at godtgøre, at ændringen, reparationen eller modifikationen har den tilsigtede virkning.

6.7. Fabrikanten er ansvarlig for at føre register over hvilke køretøjer, der er tilbagekaldt og udbedret, og hvilket værksted, der har udført arbejdet. Den typegodkendende myndighed har på forlangende adgang til registret i en periode på fem år fra implementeringen af planen for korrigerende foranstaltninger.

Tillæg 4 (1)

STATISTISK FREMGANGSMÅDE VED PRØVNING AF OVERHOLDELSE EFTER IBRUGTAGNING

1. Dette tillæg beskriver den fremgangsmåde, der skal benyttes ved kontrol af, om køretøjer i brug opfylder type I-prøvningskravene.

2. To forskellige procedurer skal følges:

1. Den ene anvendes, når der i stikprøven identificeres køretøjer som følge af en emissionsrelateret fejl, som skaber store udsving i resultaterne (punkt 3).

2. Den anden anvendes for den samlede stikprøve (punkt 4).

3. PROCEDURE, DER SKAL FØLGES VED EKSTRAORDINÆRT FORURENENDE ENHEDER I STIKPRØVEN

3.1. Et køretøj anses for at være ekstraordinært forurenende, når grænseværdien for en reguleret komponent, jf. punkt 5.3.1.4 i bilag I, overskrides væsentligt.

3.2. Med en stikprøve på mindst tre køretøjer og på højst det antal, der fastlægges ved proceduren i punkt 4, undersøges for ekstraordinært forurenende enheder.

3.3. Findes der en ekstraordinært forurenende enhed, fastslås årsagen til emissionsoverskridelsen.

3.4. Hvis mere end et af køretøjerne betegnes som ekstraordinært forurenende, og årsagen er den samme, anses stikprøven for forkastet.

3.5. Hvis kun ét køretøj betegnes som ekstraordinært forurenende, eller der er flere ekstraordinært forurenende køretøjer, men af forskellige årsager, forøges stikprøven med endnu et køretøj, medmindre stikprøvens maksimumstørrelse allerede er nået.

3.5.1. Hvis der i den forøgede stikprøve er mere end et køretøj, der betegnes som ekstraordinært forurenende, og årsagen er den samme, anses stikprøven for forkastet.

3.5.2. Hvis der i en stikprøve af maksimumstørrelse ikke findes mere end én ekstraordinært forurenende enhed af samme årsag, anses stikprøven for accepteret for så vidt angår kravene i dette tillægs punkt 3.

3.6. Når stikprøven forøges på grund af kravene i punkt 3.5, anvendes den statistiske procedure i punkt 4 på den forøgede stikprøve.

4. PROCEDURE, DER ANVENDES UDEN SÆRSKILT BEDØMMELSE AF EKSTRAORDINÆRT FORURENENDE ENHEDER I STIKPRØVEN

4.1. Med en minimumsstikprøve på tre køretøjer indrettes prøveudtagningsproceduren således, at sandsynligheden for, at et parti accepteres, er 0,95 (fabrikantens risiko = 5 %), hvis fejlprocenten i produktionen er 40, mens sandsynligheden for, at et parti med en fejlprocent på 75 i produktionen accepteres, er 0,15 (forbrugerens risiko = 15 %).

4.2. For hver enkelt af de i punkt 6.2.1 i bilag I omhandlede forurenende stoffer anvendes følgende procedure (se figur I/7).

Definitioner:

L = grænseværdien for det forurenende stof

Xi = måleværdien for det i'te køretøj i stikprøven

n = den pågældende stikprøvestørrelse.

4.3. For stikprøven udregnes en prøvningsstatistik, der kvantificerer antallet af ikke-overensstemmende køretøjer, f. eks. Xi > L.

4.4. Herefter gælder følgende:

- hvis prøvningsstatistikken udviser et tal, der er mindre end eller lig med tallet for accept for den givne stikprøvestørrelse i nedenstående tabel, gives der accept for det forurenende stof

- hvis prøvningsstatistikken udviser et tal, der er større end eller lig med tallet for ikke-accept for den givne stikprøvestørrelse i nedenstående tabel, forkastes der for det forurenende stof

- ellers afprøves endnu et køretøj og proceduren anvendes på stikprøven med en enhed mere.

I nedenstående tabel er tallene for accept og forkastelse beregnet efter den internationale ISO-standard 8422:1991.

5. En stikprøve anses for accepteret, hvis den har opfyldt kravene i både punkt 3 og 4 i dette tillæg.

>TABELPOSITION>

>REFERENCE TIL EN FILM>

(1) Bestemmelserne i tillæg 4 genbehandles og suppleres snarest muligt i overensstemmelse med proceduren i artikel 13 i direktiv 70/156/EØF.«

BILAG II

26. Punkt 3.2.1.6 affattes således:

»3.2.1.6. Normal tomgangshastighed (iberegnet tolerance)

. min-1«

Efter punkt 3.2.1.7 indsættes følgende punkt:

»3.2.1.8. Høj tomgangshastighed (iberegnet tolerance)

. min-1«

27. Følgende nye punkter og fodnoter indsættes under punkt 3:

»3.2.12.2.8. Egendiagnosesystem

3.2.12.2.8.1. Skriftlig beskrivelse og/eller tegning af fejlindikatoren:

.

3.2.12.2.8.2. Liste over og formål med alle komponenter, der overvåges af egendiagnosesystemet:

.

3.2.12.2.8.3. Skriftlig beskrivelse (generelle funktionsprincipper) for:

.

3.2.12.2.8.3.1. Motorer med styret tænding (1):

.

3.2.12.2.8.3.1.1. Overvågning af katalysator (1):

.

3.2.12.2.8.3.1.2. Detektion af fejltænding (1):

.

3.2.12.2.8.3.1.3. Overvågning af lambda-sonde (1):

.

3.2.12.2.8.3.1.4. Andre komponenter, der overvåges af egendiagnosesystemet (1):

.

3.2.12.2.8.3.2. Motorer med kompressionstænding (1):

.

3.2.12.2.8.3.2.1. Overvågning af katalysator (1):

.

3.2.12.2.8.3.2.2. Overvågning af partikelfilter (1):

.

3.2.12.2.8.3.2.3. Overvågning af elektronisk brændstofsystem (1):

.

3.2.12.2.8.3.2.4. Andre komponenter, der overvåges af egendiagnosesystemet (1):

.

3.2.12.2.8.4. Kriterier for aktivering af fejlindikatoren (fast antal kørecyklusser eller statistisk metode):

.

3.2.12.2.8.5. Fortegnelse over alle anvendte egendiagnosekoder og -formater (med forklaring af hver enkelt):

.

(1) Det ikke gældende slettes.«

BILAG III

28. Punkt 2.3.1:

- Punkt 2 og 3 udgår

- Punkt 2 (tidigere punkt 4) affattes således:

»Køretøjer, der ikke når op på de værdier for acceleration . . .« (resten uændret).

29. Punkt 6.1.3:

Første punktum affattes således:

»Køretøjet skal udsættes for en luftstrøm med variabel hastighed.«

30. Punkt 6.2.2:

»Den første cyklus starter ved indledningen til startproceduren.«

Punkt 7.1:

»Prøvetagningen begynder inden eller ved indledningen til startproceduren og slutter ved ophøret af den afsluttende tomgangsperiode i cyklussen med kørsel uden for byområder (del 2) eller, ved prøvningstype VI, den afsluttende tomgangsperiode i den sidste grundcyklus (del 1).«

Tillæg 1

31. Punkt 1.1:

- Figur III.1.1 erstattes af nedenstående nye figur:

>REFERENCE TIL EN FILM>

- Kolonne 5 i tabel III.1.2 (under overskriften: »Hastighed (km/h)«:

(Vedrører kun den engelske tekst).

32. Punkt 4.-4.3, herunder tabel III.1.4 og figur III.1.4, udgår.

Tillæg 3

33. Punkt 5.1.1.2.7:

(Vedrører kun den engelske udgave).

»P = >NUM>M V Ä V>DEN>500 T«.

Bilag VI

34. Punkt 1-6 affattes således:

»1. INDLEDNING

I dette bilag beskrives fremgangsmåden for udførelse af den i punkt 5.3.4 i bilag I beskrevne type IV-prøve.

Fremgangsmåden omfatter en metode til bestemmelse af fordampningstabet af kulbrinter fra brændstofsystemet på køretøjer med motorer med styret tænding.

2. BESKRIVELSE AF PRØVEN

Fordampningsemissionsprøven (figur VI.1) er udformet til bestemmelse af fordampningstabet af kulbrinter som følge af temperatursvingninger i løbet af døgnet, varmeophobning under parkering og kørsel i byområder. Prøven omfatter følgende faser:

- prøveforberedelse, herunder en kørecyklus for kørsel i byområder (del 1) og en for kørsel uden for byområder (del 2)

- bestemmelse af fordampningstabet som følge af varmeophobning

- bestemmelse af døgnfordampningstabet.

Summen af emissionerne af kulbrinter som følge af varmeophobning og døgnfordampningstabet udgør prøvens samlede resultat.

3. KØRETØJ OG BRÆNDSTOF

3.1. Køretøj

3.1.1. Køretøjet skal være i god mekanisk stand og være tilkørt over mindst 3 000 km før prøven. Systemet til begrænsning af fordampningsemissionen skal være tilsluttet og have fungeret korrekt i denne periode; adsorptionsbeholderen(-ne) med aktivt kul skal have været i normalt brug og hverken have været udsat for unormal regenerering eller belastning.

3.2. Brændstof

3.2.1. Der skal benyttes det korrekte referencebrændstof defineret i bilag IX til dette direktiv.

4. APPARATUR TIL PRØVNING AF FORDAMPNINGSEMISSION

4.1. Rullestand

Rullestanden skal opfylde de i bilag III fastsatte forskrifter.

4.2. Prøvelokale for måling af fordampningsemissionen

Det prøvelokale, hvori målingen af fordampningsemissionen udføres, skal være lufttæt og rektangulært og tilstrækkelig stort til at kunne rumme det køretøj, der skal prøves. Køretøjet skal være tilgængeligt fra alle sider, og lokalet skal, når det er lukket, opfylde kriterierne for lufttæthed i tillæg 1. Lokalets indvendige overflade skal være uigennemtrængelig for kulbrinter og inaktiv over for kulbrinter. Temperaturstyringssystemet skal kunne holde prøvelokalets indvendige lufttemperatur på den foreskrevne temperatur-tid-profil under hele prøven inden for en tolerance på ± 1 K som gennemsnit for hele prøven.

Styringssystemet skal indstilles således, at oversving, pendling og instabilitet i forhold til den ønskede langtidsprofil for lufttemperaturen er mindst mulige. Den indvendige overfladetemperatur må på intet tidspunkt under døgnemissionsprøven være mindre end 278 K (5 °C) eller højere end 328 K (55 °C). Væggene skal være konstrueret således, at de fremmer en god varmespredning. Den indvendige overfladetemperatur skal være mindst 293 K (20 °C) og højst 325 K (52 °C) på ethvert tidspunkt under prøven for fordampning som følge af varmeophobning.

Af hensyn til volumenændringer som følge af udsving i prøvelokalets temperatur kan prøvelokalet enten være med variabelt eller fast volumen.

4.2.1. Prøvelokale med variabelt volumen

Et prøvelokale med variabelt volumen udvider sig og trækker sig sammen i takt med udsvingene i prøvelokalets lufttemperatur. Der kan tages hensyn til udsving i det indvendige volumen på to måder, nemlig enten ved hjælp af bevægelige paneler eller ved en bælganordning, hvor uigennemtrængelige sække i prøvelokalet udvider sig og trækker sig sammen i takt med ændringerne i trykket i lokalet, idet de står i forbindelse med luften uden for prøvelokalet. Anordninger til tilpasning af volumenet skal være således konstrueret, at prøvelokalets integritet, jf. tillæg 1, bevares inden for hele det angivne temperaturinterval.

Alle metoder til tilpasning af volumenet skal fastholde forskellen mellem lufttrykket i prøvelokalet og barometertrykket inden for højst ± 5 hPa.

Prøvelokalet skal kunne fastlåses på et bestemt volumen. Et prøvelokale med variabelt volumen skal kunne foretage udsving på ± 7 % i forhold til dets »nominelle volumen« (jf. tillæg 1, punkt 2.1.1) som følge af udsving i temperatur og barometerstand under prøvningen.

4.2.2. Prøvelokale med fast volumen

Et prøvelokale med fast volumen skal have stive paneler, der holder prøvelokalets volumen fast, og opfylde følgende krav.

4.2.2.1. Prøvelokalet skal være udstyret med et luftudtag, der i prøveperioden suger luft ud ved konstant lav hastighed. Den udsugede luft kan erstattes med luft udefra ved tilførsel gennem et luftindtag. Denne luft skal filtreres gennem aktivt kul, så indholdet af kulbrinter holdes forholdsvis konstant. Anordninger, der tilpasser volumenet, skal fastholde forskellen mellem lufttrykket i prøvelokalet og barometertrykket inden for 0 og -5 hPa.

4.2.2.2. Udstyret skal kunne måle massen af kulbrinter i tilført og udsuget luft med en opløsning på 0,01 g. Der kan anvendes et system med opsamlingssække til at opsamle en forholdsmæssig andel af den udsugede og den tilførte luft. En anden mulighed er at analysere den tilførte og den udsugede luft kontinuerligt ved hjælp af en online FID-analysator, hvilket sammen med målingerne af luftflowet giver en kontinuerlig registrering af den fjernede masse af kulbrinter.

4.3. Analyseapparatur

4.3.1. Kulbrinteanalysator

4.3.1.1 Luften i prøvelokalet overvåges ved hjælp af en kulbrintedetektor af flammeioniseringstypen (FID). Luftprøver udtages midt på en af prøvelokalets sidevægge eller midt på loftet, og bypassstrømme skal føres tilbage til prøvelokalet, helst til et punkt umiddelbart efter blandingsventilatoren i strømmens retning.

4.3.1.2. Kulbrinteanalysatoren skal have en responstid for 90 % af den endelige aflæsning på mindre end 1,5 sek. Stabiliteten skal i alle måleområder være bedre end 2 % af fuldt udslag ved nul og ved 80 ± 20 % af fuldt udslag over en 15-minuttersperiode.

4.3.1.3. Analysatorens repeterbarhed udtrykt som én standardafvigelse skal være bedre end 1 % af fuldt udslag ved nul og ved 80 ± 20 % af fuldt udslag i alle benyttede måleområder.

4.3.1.4. Måleområderne på analysatoren skal vælges ud fra, hvilke der giver den bedste opløsning i forbindelse med måling, kalibrering og lækagekontrol.

4.3.2. Dataregistrering i kulbrinteanalysatoren

4.3.2.1. Kulbrinteanalysatoren skal have et system til registrering af det elektriske udgangssignal, enten i form af en papirstrimmelskriver eller et andet databehandlingssystem med en hyppighed på mindst en gang pr. minut. Registreringssystemet skal have en mindst lige så god driftskarakteristik som det signal, der skal registreres, og det skal have en permanent resultatregistrering. De registrerede oplysninger skal tydeligt vise, hvornår prøven af fordampningsemissionen som følge af varmeophobning og døgnemissionsprøven begynder og slutter (herunder hvornår prøveudtagningsperioderne påbegyndes og afsluttes, samt hvor lang tid der er gået fra påbegyndelse til afslutning af hver enkelt prøve).

>REFERENCE TIL EN FILM>

4.4. Opvarmning af brændstofbeholder (gælder kun for belastning af adsorptionsbeholder for benzin)

4.4.1. Brændstoffet i køretøjets brændstofbeholder(e) skal opvarmes af en kontrollerbar varmekilde, f. eks. en varmepude på 2 000 W. Opvarmningsaggregatet skal opvarme brændstofbeholderens vægge jævnt under brændstoffets overflade, så lokal overopvarmning af brændstoffet undgås. Brændstofdampene i beholderen over brændstoffet må ikke opvarmes.

4.4.2. Opvarmningsaggregatet skal kunne opvarme brændstoffet i tanken jævnt med 14 K fra 289 K (16 °C) på 60 minutter med temperaturføleren placeret som anført i punkt 5.1.1. Under opvarmningen skal opvarmningsaggregatet kunne holde brændstoftemperaturen inden for ± 1,5 K af den ønskede temperatur.

4.5. Temperaturmåling

4.5.1. Temperaturen i prøvelokalet måles i to punkter ved hjælp af temperaturfølere, der er forbundet, så de viser en gennemsnitsværdi. Målepunkterne skal befinde sig ca. 0,1 m inde i prøvelokalet fra hver sidevægs lodrette midterlinje i en højde af 0,9 m ± 0,2 m.

4.5.2. Temperaturen i brændstofbeholderen (-ne) måles ved hjælp af en føler placeret i brændstofbeholderen som anført i punkt 5.1.1, hvis det drejer sig om belastning af adsorptionsbeholderen for benzin (punkt 5.1.5).

4.5.3. Temperaturmålingerne skal under hele fordampningsemissionsprøven registreres eller indlæses i et databehandlingssystem med en hyppighed på mindst én gang i minuttet.

4.5.4. Temperaturmålesystemets nøjagtighed skal være inden for ± 1,0 K, og temperaturen skal kunne måles med en opløsning på ± 0,4 K.

4.5.5. Registrerings- eller databehandlingssystemet skal kunne måle tiden med en opløsning på ± 15 sekunder.

4.6. Trykmåling

4.6.1. Forskellen Äp mellem barometerstanden i prøveområdet og lufttrykket i prøvelokalet skal under hele fordampningsemissionsprøven registreres eller indlæses i et databehandlingssystem med en hyppighed på mindst én gang i minuttet.

4.6.2. Trykmålingssystemets nøjagtighed skal være inden for ± 2 hPa, og temperaturen skal kunne måles med en opløsning på ± 0,2 hPa.

4.6.3. Registrerings- eller databehandlingssystemet skal kunne måle tiden med en opløsning på ± 15 sekunder.

4.7. Ventilatorer

4.7.1. Ved hjælp af en eller flere ventilatorer eller blæsere med døren (dørene) til prøvelokalet åben skal kulbrinteindholdet i lokalet kunne bringes ned til kulbrinteindholdet i den omgivende luft.

4.7.2. Lokalet skal være forsynet med en eller flere ventilatorer eller blæsere med en kapacitet på 0,1 0,5 m3s-1, så at luften i lokalet kan blandes grundigt. Under målingerne skal det være muligt at opnå en ensartet temperatur og et ensartet kulbrinteindhold i lokalet. Køretøjet i lokalet må ikke befinde sig direkte i luftstrømmen fra ventilatorerne eller blæserne.

4.8. Gasser

4.8.1. Følgende rene gasser skal stå til rådighed til kalibrering og drift

- renset syntetisk luft (renhed: < 1 ppm C1, -ækvivalenter, <= 1 ppm CO, <= 400 ppm CO2, <= 0,1 ppm NO); oxygenindhold mellem 18 og 21 % v/v

- forbrændingsgas til kulbrinteanalysatoren (40 ± 2 % hydrogen og resten helium, med et kulbrinteindhold på < 1 ppm C1, -ækvivalenter og < 400 ppm CO2)

- propan (C3H8), mindst 99,5 %

- butan (C4H10), mindst 98 %

- nitrogen (N2), mindst 98 %.

4.8.2. Der skal stå kalibreringsgasser til rådighed, som består af blandinger af propan (C3H8) og renset syntetisk luft. De faktiske koncentrationer i en kalibreringsgas skal ligge inden for ± 2 % af de nominelle værdier. Nøjagtigheden i den fortyndede gas, der fås ved brug af et gasdoseringsapparat, skal ligge inden for ± 2 % af den sande værdi. De i tillæg 1 anførte koncentrationer kan også opnås ved hjælp af et gasdoseringsapparat, der benytter syntetisk luft som fortyndingsgas.

4.9. Supplerende udstyr

4.9.1. Den absolutte luftfugtighed i prøvelokalet skal kunne måles inden for ± 5 %.

5. PRØVEPROCEDURE

5.1. Prøveforberedelse

5.1.1. Før prøven klargøres køretøjet mekanisk på følgende måde:

- køretøjets udstødningssystem må ikke have lækager

- køretøjet kan damprenses før prøven

- hvis det drejer sig om belastning af adsorptionsbeholder for benzin (punkt 5.1.5), forsynes køretøjets brændstofbeholder med en temperaturføler, så at temperaturen kan måles i midten af brændstoffet i brændstofbeholderen, når denne er fyldt til 40 % af sit rumindhold

- der kan monteres sådant udstyr og anordninger, at brændstofbeholderen kan tømmes fuldstændigt. Det er ikke nødvendigt at foretage ændringer af selve brændstofbeholderen

- fabrikanten kan foreslå en prøvemetode for at tage hensyn til tabet af kulbrinter ved fordampning, der kun stammer fra køretøjets brændstofsystem.

5.1.2. Køretøjet føres ind i prøvelokalet, hvor lufttemperaturen skal være mellem 293 og 303 K (20 og 30 °C).

5.1.3. Ældningen af adsorptionsbeholderen (-ne) med aktivt kul kontrolleres. Det sker ved at godtgøre, at den har været i funktion i mindst 3 000 km. Hvis dette ikke godtgøres, anvendes følgende procedure. Hvis der i systemet indgår flere adsorptionsbeholdere, skal proceduren gennemføres for hver beholder for sig.

5.1.3.1. Adsorptionsbeholderen med aktivt kul afmonteres fra køretøjet. Der skal på dette trin udvises særlig forsigtighed for at undgå beskadigelse af brændstofsystemets komponenter og integritet.

5.1.3.2. Beholderens vægt kontrolleres.

5.1.3.3. Beholderen tilsluttes en brændstofbeholder, eventuelt ekstern, som er fyldt med referencebrændstof til 40 % af sit rumindhold.

5.1.3.4. Brændstoftemperaturen i brændstofbeholderen skal være mellem 283 K (10 °C) og 287 K (14 °C).

5.1.3.5. Den (eksterne) brændstofbeholder opvarmes fra 288 til 318 K (15 til 45 °C) (1 °C stigning hvert niende minut).

5.1.3.6. Hvis adsorptionsbeholderen når mætningspunktet, inden temperaturen er kommet op på 318 K (45 °C), slås opvarmningsaggregatet fra. Derefter vejes beholderen. Hvis beholderen ikke når mætningspunktet, inden temperaturen er kommet op på 318 K (45 °C), gentages proceduren fra punkt 5.1.3.3, indtil mætningspunktet nås.

5.1.3.7. Mætningspunktet bestemmes som beskrevet i punkt 5.1.5 og 5.1.6 i dette bilag eller ved hjælp af andre prøveudtagnings- og analysemetoder, der kan påvise kulbrinteemission fra en adsorptionsbeholder ved mætningspunktet.

5.1.3.8. Beholderen regenereres ved gennemskylning med 25 ± 5 liter af luften i emissionslaboratoriet pr. liter aktivt kul og pr. minut, indtil beholderens rumindhold er udskiftet 300 gange.

5.1.3.9. Beholderens vægt kontrolleres.

5.1.3.10. Proceduren i punkt 5.1.3.4 til 5.1.3.9 gentages ni gange. Prøven kan afsluttes inden da, dog tidligst efter tre ældningscyklusser, hvis beholderens vægt efter sidste cyklustrin er blevet stabil.

5.1.3.11. Adsorptionsbeholderen påmonteres igen, og køretøjet bringes tilbage til normal driftstilstand.

5.1.4. Adsorptionsbeholderen skal konditioneres ved hjælp af en af de metoder, der er anført i punkt 5.1.5 og 5.1.6. Hvis køretøjet har flere beholdere, skal hver beholder konditioneres for sig.

5.1.4.1. Emissionerne fra beholderen måles med henblik på at bestemme mætningspunktet.

Ved mætningspunkt forstås her det punkt, hvor den kumulerede emission af kulbrinter udgør 2 gram.

5.1.4.2. Mætningspunktet kan kontrolleres ved hjælp af lokalet for prøvning af fordampningsemission, jf. punkt 5.1.5 og 5.1.6. Mætningspunktet kan også bestemmes ved hjælp af en ekstra adsorptionsbeholder, der tilsluttes efter køretøjets beholder. Denne ekstrabeholder skal være grundigt gennemskyllet med tør luft, inden den belastes.

5.1.4.3. Prøvelokalet udluftes i flere minutter umiddelbart før prøven, indtil der er tilvejebragt stabile baggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) i lokalet skal samtidig være i gang.

Kulbrinteanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøven.

5.1.5. Belastning af beholder ved gentagen opvarmning til mætningspunktet

5.1.5.1. Køretøjets brændstofbeholder(e) tømmes gennem aftapningshullet(-hullerne). Dette skal gøres uden at forårsage en unormal udluftning eller belastning af det udstyr til begrænsning af fordampningsemissionen, der er monteret på køretøjet. Hertil er det normalt tilstrækkeligt at fjerne tankdækslet.

5.1.5.2. Brændstofbeholderen(-ne) fyldes med referencebrændstof ved en temperatur på mellem 283 og 287 K (10 og 14 °C) til 40 ± 2 % af beholderens normale rumindhold. Tankdækslet(erne) sættes på.

5.1.5.3. Inden en time efter genopfyldningen skal køretøjet anbringes i lokalet for prøvning af fordampningsemissionen med motoren standset. Temperaturføleren i brændstofbeholderen sluttes til temperaturregistreringssystemet. Opvarmningsaggregatet anbringes hensigtsmæssigt på brændstofbeholderen (-ne) og sluttes til temperaturstyringssystemet. Opvarmningsaggregatet er nærmere beskrevet under punkt 4.4. Ved køretøjer med mere end én brændstofbeholder skal alle beholdere opvarmes på samme måde som beskrevet nedenfor. Beholdernes temperatur skal være den samme inden for ± 1,5 K.

5.1.5.4. Brændstoffet kan opvarmes kunstigt til startdøgntemperaturen på 293 K (20 °C) ± 1 K.

5.1.5.5. Så snart brændstoffet har nået en temperatur på 292 K (19 °C), slukkes blæseren, prøvelokalets døre lukkes tæt til, og målingen af koncentrationen af kulbrinter i prøvelokalet påbegyndes.

5.1.5.6. Når brændstoffet i brændstofbeholderen har nået en temperatur på 293 K (20 °C), påbegyndes en lineær opvarmning på 15 K (15 °C). Brændstoffet opvarmes, således at brændstoftemperaturen under opvarmningen følger funktionen nedenfor inden for ± 1,5 K. Opvarmningens varighed og temperaturstigningen registreres.

Tr = T° + 0,2333 7 t

hvor:

Tr =den krævede temperatur (K)

T°=starttemperaturen (K)

t=tiden fra påbegyndelsen af opvarmningen i minutter.

5.1.5.7. Når mætningspunktet nås, dog senest når brændstoftemperaturen når op på 308 K (35 °C), slås varmeaggregatet fra, døren til prøvelokalet åbnes, og tankdækslet fjernes. Hvis mætningspunktet ikke er nået, inden brændstoftemperaturen har nået 308 K (35 °C), fjernes varmeaggregatet fra køretøjet, køretøjet fjernes fra lokalet for prøvning for fordampningsemission, og hele proceduren i punkt 5.1.7 gentages, indtil mætningspunktet nås.

5.1.6. Belastning med butan indtil mætningspunktet

5.1.6.1. Hvis lokalet til prøvning for fordampningsemission anvendes til bestemmelse af mætningspunktet (jf. punkt 5.1.4.2), anbringes køretøjet deri med motoren standset.

5.1.6.2. Adsorptionsbeholderen klargøres til belastning. Beholderen må ikke fjernes fra køretøjet, medmindre der er så vanskelig adgang til beholderen ved dens normale placering, at belastningen kun med rimelighed kan foregå, hvis beholderen fjernes fra køretøjet. Der skal på dette trin udvises særlig forsigtighed for at undgå beskadigelse af brændstofsystemets komponenter og integritet.

5.1.6.3. Beholderen belastes med en blanding af 50 % (v/v) butan og 50 % (v/v) nitrogen med 40 g butan pr. time.

5.1.6.4. Når beholderen når mætningspunktet, slås dampaggregatet fra.

5.1.6.5. Adsorptionsbeholderen tilsluttes atter, og køretøjet bringes tilbage til normal driftstilstand.

5.1.7. Aftapning af brændstof og genpåfyldning

5.1.7.1. Køretøjets brændstofbeholder(e) tømmes gennem aftapningshullet(-hullerne). Dette skal gøres uden at forårsage en unormal udluftning eller belastning af det udstyr til begrænsning af fordampningsemissionen, der er monteret på køretøjet. Hertil er det normalt tilstrækkeligt at fjerne tankdækslet

5.1.7.2. Brændstofbeholderen(e) fyldes med referencebrændstof ved en temperatur på mellem 291 ± 8 K (18 ± 8 °C) til 40 ± 2 % af tankens normale rumindhold. Tankdækslet sættes på.

5.2. Konditioneringskørsel

5.2.1. Højst en time efter afslutningen af beholderbelastningen ifølge punkt 5.1.5 eller 5.1.6 anbringes køretøjet på en rullestand og gennemfører en del 1-prøvecyklus og to del 2-prøvecyklusser af type I-prøven, jf. bilag III. Der udtages ikke udstødningsemissionsprøver på dette stadium.

5.3. Henstand

5.3.1. Senest fem minutter efter afslutningen af den i punkt 5.2.1 beskrevne konditionering lukkes motorhjelmen helt til, og køretøjet køres af rullestanden og parkeres med henblik på måling af fordampningstab som følge af varmeophobning. Køretøjet henstår derefter parkeret i mindst 12 timer og højst 36 timer. Temperaturen i motorolien og kølevæsken skal være faldet til rummets temperatur inden for ± 3 K ved afslutningen af denne periode.

5.4. Afprøvning på rullestand

5.4.1. Efter henstandsperioden gennemgår køretøjet en komplet type I-prøve, jf. bilag III (koldstart, kørsel i og uden for byområder). Derefter standses motoren. Der kan udtages prøver af udstødningsemissionen i denne fase, men resultaterne anvendes ikke til typegodkendelse for så vidt angår udstødningsemissionen.

5.4.2. Højst to minutter efter afslutningen af type I-prøvekørslen som beskrevet i punkt 5.4.1 gennemgår køretøjet yderligere en konditioneringskørsel, der består; en prøvecyklus (varmstart) med kørsel i byområder af type I-prøven. Derefter standses motoren atter. Der udtages ikke nødvendigvis prøver af udstødningsemissionen på dette stadium.

5.5. Prøve af fordampningsemissionen som følge af varmeophobning

5.5.1. Før konditioneringskørslens afslutning udluftes prøvelokalet i flere minutter, indtil baggrundskoncentrationen af kulbrinter er stabil. Ventilatoren (ventilatorerne) i lokalet skal samtidig være i gang.

5.5.2. Kulbrinteanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøven.

5.5.3. Ved afslutningen af konditioneringskørslen lukkes motorhjelmen helt til, og alle forbindelser mellem køretøjet og prøveapparaturet frakobles. Køretøjet kører derefter ved egen kraft til prøvelokalet med minimal gasgivning. Motoren standses, før nogen del af køretøjet kommer ind i prøvelokalet. Tidspunktet for standsning af motoren skal registreres i dataregistreringssystemet i måleapparaturet for fordampningsemissionen, og temperaturmålingen indledes. Køretøjets vinduer og bagagerumsklap åbnes på dette tidspunkt, hvis de ikke allerede er åbne.

5.5.4. Køretøjet skubbes eller føres på anden vis ind i prøvelokalet med motoren standset.

5.5.5. Dørene til prøvelokalet lukkes lufttæt til senest to minutter efter standsning af motoren og senest syv minutter efter afslutning af konditioneringskørslen.

5.5.6. Når prøvelokalet er lukket, påbegyndes en 60 ± 0,5-minuttersperiode med prøvning for fordampningsemission som følge af varmeophobning. Kulbrintekoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles og udgør begyndelsesværdierne CHC,i, Pi og Ti for prøven for fordampningsemissionen som følge af varmeophobning. Disse tal benyttes ved beregningen af fordampningsemissionen i punkt 6. Under denne 60-minuttersperiode med prøvning for fordampningsemission som følge af varmeophobning må temperaturen i prøvelokalet ikke være under 296 K og ikke over 304 K.

5.5.7. Kulbrinteanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før afslutningen af prøveperioden på 60 ± 0,5 minutter.

5.5.8. Ved afslutningen af prøveperioden på 60 ± 0,5 minutter måles kulbrintekoncentrationen i prøvelokalet. Temperaturen og barometertrykket måles ligeledes. Disse udgør de slutværdier CHC,f, Pf og Tf for prøven for fordampningsemissionen som følge af varmeophobning, som skal benyttes ved beregningen i punkt 6.

5.6. Henstand

5.6.1. Køretøjet skubbes eller føres på anden vis hen til henstandsområdet med motoren standset, og det henstår, så der går mindst 6 timer og højst 36 timer mellem prøven for fordampningsemissionen som følge af varmeophobning og døgnemissionsprøven. Køretøjet skal i mindst 6 timer af denne periode henstå ved 293 K ± 2 K (20 °C ± 2 °C).

5.7. Døgnemissionsprøve

5.7.1. Køretøjet skal udsættes for omgivelser med en temperaturcyklus ifølge profilen i tillæg 2 med en afvigelse på højst ± 2 K i perioden. Den gennemsnitlige temperaturafvigelse fra profilen, som beregnes ud fra de enkelte målte afvigelsers absolutte værdi, må højst udgøre 1 K. Omgivelsernes temperatur måles mindst én gang i minuttet. Temperaturcyklussen begynder ved tidspunktet tstart = 0, jf. punkt 5.7.6.

5.7.2. Prøvelokalet udluftes i flere minutter umiddelbart før prøven, indtil der er tilvejebragt stabile baggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) i lokalet skal samtidig være i gang.

5.7.3. Køretøjet føres ind i prøvelokalet med motoren standset og vinduer og bagagerumsklap åbne. Ventilatoren (ventilatorerne) skal indstilles således, at lufthastigheden er mindst 8 km/h under køretøjets brændstofbeholder.

5.7.4. Kulbrinteanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøven.

5.7.5. Prøvelokalets døre lukkes lufttæt til.

5.7.6. Højst 10 minutter efter at dørene er lukket, måles kulbrintekoncentrationen, temperaturen og barometertrykket, som udgør begyndelsesværdierne CHC,i, Pi og Ti for døgnemissionsprøven. Dette er tidspunktet tstart = 0.

5.7.7. Kulbrinteanalysatoren nulstilles og kalibreres umiddelbart før prøvens afslutning.

5.7.8. Perioden for udtagning af emissionsprøver slutter 24 timer ± 6 minutter efter prøveudtagningens begyndelse, jf. punkt 5.7.6. Det forløbne tidsrum registreres. Kulbrintekoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles og udgør de slutværdier CHC,f, Pf og Tf for døgnemissionsprøven, som skal benyttes ved beregningen i punkt 6. Hermed er prøveproceduren for fordampningsemission afsluttet.

6. BEREGNING

6.1. Ved hjælp af den i punkt 5 beskrevne fordampningsemissionsprøve kan kulbrinteemissionen fra døgnprøve- og henstandsfaserne beregnes. Fordampningstabet under hver af disse faser beregnes ved hjælp af begyndelses- og slutmålingerne af kulbrintekoncentrationen, temperaturen og trykket i prøvelokalet samt prøvelokalets nettovolumen.

Der benyttes følgende formel:

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

hvor:

MHC = massen af kulbrinter (gram)

MHC,out = massen af kulbrinter, der forlader prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøven (gram)

MHC,i = massen af kulbrinter, der kommer ind i prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøven (gram)

CHC = målt kulbrintekoncentration i prøvelokalet (ppm (volumen) C1-ækvivalenter)

V = prøvelokalets nettovolumen i m³ med fradrag af køretøjets volumen med vinduer og bagagerumsklap åbne. Hvis køretøjets volumen ikke er bestemt, fratrækkes et volumen på 1,42 m³

T = lufttemperatur i prøvelokalet i K

P = barometertryk i kPa

>NUM>H/>DEN>C = hydrogen/carbon-forholdet

k = 1,2 7 (12 + >NUM>H/>DEN>C)

og:

i er begyndelsesværdien

f er slutværdien

>NUM>H/>DEN>C sættes til 2,33 for fordampningstabet ved døgnemissionsprøven

>NUM>H/>DEN>C sættes til 2,20 for fordampningstabet ved henstand.

6.2. Samlet prøveresultat

Køretøjets samlede kulbrinteemission sættes til at være:

Mtotal = MDI + MHS

hvor:

Mtotal = emissionen i alt fra køretøjet (gram)

MDI = kulbrinteemissionen i alt under døgnemissionsprøven (gram)

MHS = kulbrinteemissionen i alt som følge af varmeophobning (gram)«.

Tillæg 1

35. Punkt 1. og 2. affattes således:

»1. KALIBRERINGSHYPPIGHED OG KALIBRERINGSMETODER

1.1. Alt apparatur skal kalibreres inden første ibrugtagning og derefter så hyppigt som nødvendigt, dog under alle omstændigheder inden for den måned, der går forud for typegodkendelsesprøvningen. De kalibreringsmetoder, der kan anvendes, er beskrevet i dette tillæg.

1.2. De temperaturer, der nævnes først, bør normalt anvendes. Alternativt kan temperaturerne i kantet parentes anvendes.

2. KALIBRERING AF PRØVELOKALET

2.1. Bestemmelse af prøvelokalets indvendige volumen

2.1.1. Inden prøvelokalet tages i brug første gang, bestemmes dets indvendige volumen på følgende måde. Lokalets indvendige mål måles omhyggeligt, idet der tages højde for uregelmæssigheder som f. eks. stivere. Lokalets indvendige volumen bestemmes ud fra disse målinger.

Hvis der er tale om et prøvelokale med variabelt volumen, fastlåses det på et fast volumen ved en lufttemperatur på 303 K (30 °C) [302 K (29 °C)]. Dette nominelle volumen skal kunne gentages med en tolerance på ± 0,5 % af den registrerede værdi.

2.1.2. Nettovolumenet bestemmes ved at fratrække 1,42 m3 fra det indvendige volumen. I stedet for 1,42 m3 kan fra.trækkes prøvekøretøjets faktiske volumen med bagagerumsklap og vinduer åbne.

2.1.3. Prøvelokalet kontrolleres som beskrevet i punkt 2.3. Hvis propanmassen ikke svarer til den indsprøjtede masse inden for ± 2 %, foretages de fornødne indgreb for at afhjælpe problemet.

2.2. Bestemmelse af baggrundsemissionen i lokalet

Denne operation tjener til at afgøre, om prøvelokalet indeholder materialer, der udsender væsentlige mængder kulbrinter. Kontrollen udføres ved prøvelokalets ibrugtagning, efter hver aktivitet i prøvelokalet, der kan påvirke baggrundsemissionen, og under alle omstændigheder mindst én gang om året.

2.2.1. For et prøvelokale med variabelt volumen kan der måles med fastlåst eller ikke fastlåst volumen, jf. punkt 2.1.1. Lufttemperaturen skal fastholdes på 308 ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 ± 2 K (36 ± 2 °C)] i nedennævnte firetimersperiode.

2.2.2. For et prøvelokale med fast volumen måles der med lukkede luftindtag og -udtag. Lufttemperaturen skal fastholdes på 308 ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 ± 2 K (36 ± 2 °C)] i nedennævnte firetimersperiode.

2.2.3. Prøvelokalet kan være forseglet med ventilatoren i gang i op til tolv timer, inden den fire timer lange udtagning af baggrundsprøver begynder.

2.2.4. Analyseapparatet kalibreres (hvis dette er påkrævet) og nulstilles, og måleområdet bestemmes.

2.2.5. Prøvelokalet udluftes, indtil der opnås en stabil værdi for kulbrinter. Ventilatoren slås til, hvis den ikke allerede er i gang.

2.2.6. Prøvelokalet forsegles, og baggrundskoncentrationen af kulbrinter, temperaturen og barometertrykket måles. Disse udgør begyndelsesværdierne CHC,i, Pi og Ti til brug ved beregningen af prøvelokalets baggrundsemission.

2.2.7. Prøvelokalet lades uberørt i fire timer med ventilatoren i gang.

2.2.8. Derefter måles kulbrintekoncentrationen i lokalet med det samme analyseapparatur. Temperaturen og barometertrykket måles ligeledes. Disse udgør slutværdierne CHC,f, Tf og Tf.

2.2.9. Ændringen i massen af kulbrinter i prøvelokalet i prøvetidsrummet beregnes i henhold til punkt 2.4. Baggrundsemissionen må ikke overstige 0,05 g.

2.3. Kalibrering af prøvelokalet og prøve for kulbrinteretention

Kalibreringen af prøvelokalet og prøven for kulbrinteretention giver en kontrol af det i punkt 2.1 beregnede volumen og samtidig et mål for eventuelle lækager. Måling af lækager udføres ved prøvelokalets ibrugtagning, efter hver aktivitet i prøvelokalet, der kan påvirke prøvelokalets integritet, og derefter under alle omstændigheder mindst en gang om måneden. Hvis seks på hinanden følgende månedlige retentionskontroller er gennemført, uden at der har skullet foretages korrektioner, kan målingen af lækager derefter foretages en gang i kvartalet, så længe indgreb ikke er påkrævede.

2.3.1. Prøvelokalet udluftes, indtil der opnås en stabil kulbrintekoncentration. Ventilatoren slås til, hvis den ikke allerede er i gang. Analyseapparatet nulstilles og kalibreres (hvis dette er påkrævet), og måleområdet bestemmes.

2.3.2. Hvis der er tale om et prøvelokale med variabelt volumen, skal det fastlåses til det nominelle volumen. Hvis der er tale om et prøvelokale med fast volumen, lukkes luftindtag og -udtag.

2.3.3. Temperaturstyringssystemet slås til (hvis det ikke allerede er i gang) og indstilles til en begyndelsestemperatur på 308 K (35 °C) [309 K (36 °C)].

2.3.4. Så snart prøvelokalets temperatur er blevet stabil på 308 ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 ± 2 K (36 ± 2 °C)], forsegles prøvelokalet, og baggrundskoncentrationen af kulbrinter, temperaturen og barometertrykket måles. Disse udgør begyndelseværdierne CHC,i, Pi og Ti til brug ved kalibreringen af prøvelokalet.

2.3.5. Ca. 4 g propan sprøjtes ind i prøvelokalet. Propanens masse måles med en nøjagtighed på ± 0,2 %.

2.3.6. Efter fem minutters forløb, hvorunder luften i prøvelokalet blandes, måles kulbrintekoncentrationen, temperaturen og barometertrykket. Disse udgør slutværdierne CHC,f, Tf og Pf til brug ved kalibrering af prøvelokalet samt begyndelsesværdierne CHC,i, Ti og Pi til brug for retentionskontrollen.

2.3.7. Ved hjælp af målingerne i punkt 2.3.4 og 2.3.6 og formlen i punkt 2.4 beregnes massen af propan i prøvelokalet. Denne skal ligge inden for ± 2 % af den i punkt 2.3.5 målte propanmængde.

2.3.8. Hvis der er tale om et prøvelokale med variabelt volumen, skal det ikke længere være fastlåst til det nominelle volumen. Hvis der er tale om et prøvelokale med fast volumen, åbnes luftindtag og -udtag.

2.3.9. Temperaturcyklussen, som går fra 308 K (35 °C) til 293 K (20 °C) og tilbage til 308 K (35 °C) [308,6 K (35,6 °C) til 295,2 K (22,2 °C) og tilbage til 308,6 K (35,6 °C) i løbet af en periode på 24 timer i overensstemmelse med profilen [den alternative profil], jf. tillæg 2, sættes i gang senest 15 minutter efter, at prøvelokalet er blevet forseglet (jf. tolerancerne i punkt 5.7.1 i bilag VI).

2.3.10. Når de 24 timer er gået, måles og registreres den endelige kulbrintekoncentration, temperaturen og barometertrykket. Disse udgør slutværdierne CHC,f, Pf og Tf for kulbrinteretentionskontrollen.

2.3.11. Ved hjælp af formlen i punkt 2.4 beregnes massen af kulbrinter ud fra målingerne i punkt 2.3.10 og 2.3.6 Denne masse må højst afvige 3 % fra den i punkt 2.3.7 beregnede kulbrintemængde.

2.4. Beregninger

Beregningen af nettoændringen i kulbrintemassen i prøvelokalet benyttes til at bestemme prøvelokalets baggrundskoncentration af kulbrinter og dets lækage af kulbrinter. Begyndelses- og slutværdierne af kulbrintekoncentrationen, temperaturen og barometertrykket benyttes i nedenstående formel til beregning af masseændringen:

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

hvor:

MHC = massen af kulbrinter (gram)

MHC,out = massen af kulbrinter, der forlader prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøven (gram)

MHC,i = massen af kulbrinter, der kommer ind i prøvelokalet, hvis der anvendes prøvelokale med fast volumen til døgnemissionsprøven (gram)

CHC = kulbrintekoncentration i prøvelokalet (ppm kulstof (NB: ppm kulstof = ppm propan × 3))

V = prøvelokalets volumen i m³ som målt i punkt 2.1.1

T = lufttemperatur i prøvelokalet i K

P = barometertryk i kPa

k = 17,6

og:

i er begyndelsesværdien

f er slutværdien«.

Tillæg 2

23. Følgende indsættes som tillæg 2:

»Tillæg 2

Temperaturprofil på døgnbasis for kalibrering af prøvelokalet og for døgnemissionsprøven

>TABELPOSITION>

Alternativ temperaturprofil på døgnbasis for kalibrering af prøvelokalet i henhold til tillæg 1, punkt 1.2 og 2.3.9

>TABELPOSITION>

«

BILAG VII

37. Der indsættes følgende nye bilag VII:

»BILAG VII

TYPE VI-PRØVE

(Kontrol af de gennemsnitlige emissioner af carbonmonoxid og carbonhydrid ved lav omgivende temperatur efter koldstart)

1. INDLEDNING

Dette bilag vedrører kun køretøjer med styret tænding. Det beskriver det nødvendige udstyr og proceduren for type VI-prøven som defineret i punkt 5.3.5 i bilag I med henblik på at kontrollere emissionerne af carbonmonoxid og carbonhydrider ved lav omgivende temperatur. De emner, der er behandlet i dette bilag, omfatter:

1. krav til udstyret

2. prøvebetingelser

3. prøveprocedurer og datakrav.

2. PRØVEAPPARATUR

2.1. Sammenfatning

2.1.1. Dette kapitel vedrører det nødvendige apparatur til udstødningsemissionsprøver ved lav omgivende temperatur for køretøjer i klasse M1 med styret tænding. Det nødvendige apparatur og specifikationerne svarer til forskrifterne for type I-prøven som specificeret i bilag III med tillæg, såfremt der ikke er fastsat specifikke forskrifter for type VI-prøven. Afvigelser for så vidt angår type VI-afprøvning ved lave temperaturer følger af punkt 2.2 2.6.

2.2. Rullestand

2.2.1. Kravene i punkt 4.1 i bilag III finder anvendelse. Standen justeres for at simulere et køretøjs kørsel på vej ved 266 K (-7 °C). En sådan justering kan baseres på en bestemmelse af profilen for rulningsmodstanden ved 266 K (-7 °C). Alternativt kan køremodstanden i henhold til tillæg 3 til bilag III justeres med henblik