Nr. C 221/10 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 8. 89 
3.3.3. ØSU understreger i denne forbindelse nødven- små og mellemstore virksomheder i højere grad kan 
digheden af, deltage i det foreslåede program, 
— at der opstilles kvantificerbare kriterier for en regel­
mæssig vurdering af projekternes forløb og resul-
— at procedurerne forenkles og fremskyndes, så at de tater. 
Bryssel, den 12. juli 1989. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om fattigdommen 
(89/C 221/04) 
Det økonomiske og sociale Udvalg besluttede den 27. april 1989, i henhold til forretningsorde­
nens artikel 20, stk. 4, på grundlag af socialsektionens informationsrapport af 9. marts 
1989 (*), at fremsætte udtalelse om fattigdommen. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for social-, familie-, uddannelses- og 
kulturspørgsmål, som udpegede Roger Burnel til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 
6. juli 1989. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 268. plenarforsamling den 12. juli 1989 
enstemmigt følgende udtalelse. 
1. Udtalelsens ramme 
Udtalelsen ligger i logisk forlængelse af informations-
rapporten. Det økonomiske og sociale Udvalg har vist, 
at det til enhver tid har den institutionelle kompetence 
til at behandle de store samfundsmæssige problemer, 
såvel økonomiske, sociale som kulturelle. At ØSU har 
opmærksomheden henledt på fattigdommen er derfor 
ikke noget nyt, eftersom det ligger det stærkt på sinde 
til stadighed at pege på de åbenbare uligheder i samfun­
det og fremme en aktiv politik, der er baseret på ægte 
solidaritetsfølelse. Med udgangspunkt i rapporten har 
ØSU i første række sat sig for at afgive en udtalelse om 
EF's handlingsprogram på mellemlang sigt for økono­
misk og social indpasning af de dårligst stillede grupper. 
ØSU drager i dag en politisk konklusion. Det er ikke 
fattigdommen generelt, som det behandler i rapporten 
0) Dok. CES/fin. (15. marts 1988). og i udtalelsen, men i al væsentlighed den »dybe fattig­
dom« i dennes forskellige former. Der er ikke tale om en 
indsnævring i indfaldsvinklen, men om en prioritering. 
Baggrunden er, at der er en tendens hen imod en forvær­
ring af fattigdommen i bestemte henseender. 
Men ØSU slår under alle omstændigheder klart og 
entydigt fast, at fattigdommen som sådan må bekæmpes 
i alle sine årsager og konsekvenser, da fattigdommen 
er en urimelighed, som ikke kan accepteres i et samfund, 
som ønsker at bygge på humanistiske. principper og 
værdier. 
Der er desværre en indre dynamik i fattigdommen, som 
uafvendeligt vil føre mod det værre, hvis der ikke gribes 
ind for at hindre eller bremse denne proces. 
Den omstændighed, at det ikke er lykkedes noget sam­
fund helt at udrydde fattigdommen, må ikke indebære, 
at den bliver betragtet som noget skæbnebestemt, som 
28. 8. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 221/11 
man må »stille sig til tåls med«. Når man først har 
erkendt, at frugterne af ethvert fremskridt skal deles på 
solidarisk basis og bør komme hele menneskeheden til 
gode, ja så er forudsætningerne for større frihed og 
lighed ligeledes til stede. 
1.1. Emne 
Dyb fattigdom, som skyldes tre alvorlige afsavn: 
— manglende bolig eller en bolig, der er uegnet til 
menneskelig beboelse, 
— manglende finansielle ressourcer; dette gælder især i 
tilfælde af langtidsarbejdsløshed og tilbagevendende 
arbejdsløshed, 
— manglende social sikring og sygesikring. 
De personer, der er ramt af dyb fattigdom, har ikke 
noget »sikkerhedsnet«. De er marginaliseret og ofte 
udstødt af samfundet. 
1.2. Målsætning 
— Genindsætte disse personer og familier i samtlige 
deres rettigheder og muligheder knæsat i Den Uni­
verselle Menneskerettighedserklæring. Dertil hører 
bl.a. frihed, retfærdighed, arbejde og pleje. 
1.3. Aktioner 
— ØSU har primært understreget tre aktioner blandt 
mange andre, som også er af permanent betydning. 
Disse prioriterede aktioner formuleres som rettigheder: 
ret til en almen og faglig uddannelse, ret til kommunika­
tion og information, ret til at råde over en garanteret 
minimumsindkomst til sikring af erhvervs- og sam­
fundsmæssig reintegration. 
2. Indledende bemærkninger 
2.1. Fattigdom, og dyb fattigdom 
2.1.1. Kommissionen har to gange, i 1970 og 1985, 
beregnet antallet af personer, der på beregnings-
tidspunktet rådede over mindre end halvdelen af 
gennemsnitsindkomsten i det land, de boede i. Der 
er tale om personer med legal bopæl i de forskellige 
medlemsstater. 
Med EF's nuværende sammensætning (12 medlemssta­
ter) er det anslåede antal steget fra 38 til 44 millioner, 
dvs. fra 11,8% til 14% af befolkningen. Disse tal er så 
store og vigtige, at ØSU stærkt beklager, at Kommissio­
nen ikke har de fornødne midler til en mere dybtgående 
analyse af å.e forhold, de afspejler. 2.1.2. Kommissionens overslag foranlediger ØSU til 
at fremsætte to kommentarer og drage tre konklusioner. 
2.1.2.1. To kommentarer 
a) I hver medlemsstat fremkommer disse tal ved en 
samlet opgørelse af konkrete tilfælde, som indbyr­
des er meget forskellige, idet både lave indkomster, 
meget lave indkomster og slet ingen indkomst ind­
går i materialet. 
b) Den statistisk opgjorte indkomstmæssige spredning 
er meget forskellig fra medlemsstat til medlemsstat. 
Leveforhold og livsstil er ikke identiske. Fattigdom­
men opleves ikke på samme måde. Solidariteten 
inden for familien er meget forskellig. De forskellige 
tilfælde af fattigdom behandles ikke på samme 
måde. At socialsikringsforanstaltningerne er så for­
skellige — det gælder f. eks. ydelserne til arbejdslø­
se, til forsørgere og til gamle mennesker — har stor 
betydning for, hvor slemt det er at være fattig, og 
hvordan det går de fattige. 
2.1.2.2. Tre konklusioner 
a) Trods nationale og EF-bestemmelser indført mellem 
1970 og 1985 er skævhederne ikke blevet mindre, 
eftersom der er en tydelig samlet stigning 
(+ 15,75 %) i antallet af personer, der råder over 
en lav eller meget lav indkomst, eller som er uden 
indkomst (+ 6 millioner, dvs. 1,9% af be­
folkningen). 
b) Den fattige befolknings sammensætning ændrede 
sig mellem 1970 og 1985. Man har konstateret et 
fald i det samlede antal af ældre personer og en 
stærk stigning i antallet af arbejdsløse og enlige 
forsørgere. Den fortsat høje arbejdsløshed i EF rejser 
frygt for, at den dybe fattigdom for disse kategorier 
bliver til en varig tilstand, hvis ikke der træffes 
meget drastiske foranstaltninger. 
c) Selv om »indkomstfaktoren« er yderst vigtig, er den 
ikke den eneste faktor, når det drejer sig om at 
påvise oprindelsen til dyb fattigdom og det hurtige 
forløb, der fører til fattigdom. Det er helt tydeligt, 
at flere, forskelligartede årsager virker sammen (1). 
2.2. Med udgangspunkt i disse kendsgerninger under­
streger ØSU følgende: 
2.2.1. Dyb fattigdom er, bortset fra alle filosofiske 
eller moralske overvejelser, en realitet med mange facet­
ter, som undertiden er skjult eller findes på uventede 
steder. Denne erkendelse skal være styrende i enhver 
aktion, der føres mod fattigdommens årsager og kon­
sekvenser. 
(') Se informationsrapporten og jf. pkt. 3.2.4. 
Nr. C 221/12 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 8. 89 
2.2.2. At betragte dyb fattigdom som noget skæbne­
bestemt eller som en uafvendelig følge af fremskridtet 
og udviklingen vil føre til en passiv accept af den. En 
sådan holdning har ØSU altid enstemmigt afvist. 
2.2.3. På forhånd må man aldrig gå ud fra, at nogen 
selv er skyld i sin fattigdom. Fattigdommen er en lidelse 
og en uretfærdighed, som ingen af dens ofre ville ønske 
sig ramt af. Ukendskab til de sociale rettigheder er en 
byrde, hvis tyngde man har svært ved at vurdere, når 
man selv er så heldig ikke at skulle bære den. Man 
bør altid vogte sig for forhastede domme: den fattige 
medborger, man kunne være tilbøjelig til at bebrejde 
hans sorgløshed, har ofte formildende omstændigheder 
af familiemæssig, social, psykologisk eller fysisk art. 
2.2.4. Kommissionen har meget udmærket synlig­
gjort, at uanset hvilke andre faktorer der kan spille ind, 
er et stort antal personer sårbare blot på grund af deres 
pengemæssige armod. 
De statistiske data giver ikke mulighed for nøjagtigt at 
vurdere antallet af personer, der befinder sig i dyb 
fattigdom. Et skøn på 6 til 10 millioner forekommer 
sandsynligt. 
3. Aktioner 
ØSU slår til lyd for tre typer aktioner. En lang række 
aktioner indeholder henstillinger, som ØSU allerede har 
fremsat, eller som er inspireret heraf. 
De vigtigste årsager til den dybe fattigdom blandes ofte 
sammen med dens konsekvenser, og disse har også 
ganske rigtigt en kumulativ effekt; det drejer sig pri­
mært om arbejdsløshed, manglende almen og faglig 
uddannelse, manglende bolig og manglende evne til at 
kommunikere og informere sig, høj gældsætning, som 
ofte skyldes manglende information og vildledende re­
klamer, og opløsningen af familierne, uhensigtsmæssige 
og utilstrækkelige midler og metoder inden for social-
og sygesikringsordningerne. 
Blandt disse årsager er der mange, som konsekvent er 
endnu mere tungtvejende for de handicappede, udlæn­
dinge fra fattige lande, ældre isolerede personer og mere 
generelt de personer, der kommer fra dårligt stillede 
sociale og familiemæssige miljøer, eller som lever i 
økonomisk følsomme områder med lavt socialt service­
niveau. 
3.1. Aktioner med indvirkning på adfærden 
3.1.1. Individuel og kollektiv adfærd. I betragtning 
af hvad der står på spil, hvis man vil komme den 
dybe fattigdom til livs, kan ingen undsige sig deres 
forpligtelse til solidaritet. Dette viser, hvor vigtigt uddannelse samt borgerlig, 
moralsk og social bevidsthed er. Familien — som er det 
første sted, hvor elementær solidaritet optræder — 
skolen og medierne har også at ansvar. 
3.1.2. Politikker. Uanset hvor nødvendige individuel­
le solidaritetshandlinger er, kan de aldrig erstatte den 
politiske vilje, som ene og alene beror på borgernes 
overbevisninger og faste engagement. 
Fjernelsen eller en større indsnævring af årsagerne til 
dyb fattigdom og korrigeringen af dens virkninger må 
nødvendigvis ske via politiske, lovgivningsmæssige og 
budgetmæssige beslutninger, som skal føre til konkrete 
resultater. 
Over for et problem, der menneskeligt og socialt set er 
så tyngende og uacceptabelt som den dybe fattigdom, 
kommer man ikke uden om at øve selvkritik og objek­
tivt vurdere resultaterne af tidligere gennemførte poli­
tikker. Der, hvor strukturelle reformer ville være hen­
sigtsmæssige, skjuler gennemførelsen af konjunkturbei 
tingede pseudoløsninger i bedste fald blot forbigående 
problemet, men griber ikke om ondets rod. 
3.2. Permanente aktioner 
3.2.1. Påvise og identificere tilfælde af dyb fattigdom 
blandt enkeltpersoner og familier i øvrigt vel vidende, 
at der eksisterer en risiko for at glemme skjulte tilfælde 
af armod, eller tilfælde som er vanskelige at erkende 
umiddelbart. 
Her vil skolen og de lokale sundheds- og socialmyn­
digheder samt institutioner og organisationer, som be­
finder sig i det nære miljø (kvarteret, landsbyen...), 
spille en afgørende rolle. 
3.2.2. Måle den dybe fattigdom på alle sociologiske 
og geografiske niveauer for at konstatere omfanget og 
dens spredning, samt hvor akut den er. 
Man kan mobilisere offentligheden omkring en idé, 
men man kan kun mobilisere dens handlekraft ud fra 
kendsgerninger, hvilket indebærer et kendskab til kon­
krete tilfælde og en formulering af præcise målsætnin­
ger, som opfattes ens af alle. 
3.2.3. Der er forskel på, hvor mange tilfælde af dyb 
fattigdom der findes i de forskellige medlemsstater; men 
for den der rammes, er hvert eneste tilfælde meget 
alvorligt. Ingen medlemsstat kan således unddrage sig 
sit ansvar på dette område. 
Ud over de nationale tilfælde, som løses og finansieres 
af medlemsstaterne og deres institutioner, er EF direkte 
omfattet af det ansvar, der går ud på solidarisk at 
bekæmpe den dybe fattigdom i overensstemmelse med 
28. 8. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 221/13 
traktaternes ånd og bogstav og under henvisning til 
grundstammen i de værdier og principper, som EF beror 
på, og som styrker dets sociale bestemmelse (1). 
Dette bør føre til følgende: 
a) Man bør systematisk integrere aspektet »dyb fattig­
dom« i alle økonomiske, sociale og kulturelle de­
batter. 
For at give personer og familier de grundlæggende 
rettigheder tilbage, som alle borgere har, skal aktio­
nen i første række tage sigte på at bekæmpe udeluk­
kelsen inden for de ordinære politiske rammer (be­
skæftigelse, bolig, kommunikation, uddannelse, 
sundhed...). 
b) Den regelmæssige udveksling af informationer og 
erfaring mellem medlemsstaterne bør intensiveres. 
c) Begreberne fattigdom og dyb fattigdom bør præcise­
res nærmere (dvs. baseret på faktiske kends­
gerninger). 
d) Der bør sættes skub i de specifikke EF-programmer, 
og man bør sørge for, at disse råder over tilstrække­
lige midler (2). 
3.2.4. De vigtigste årsager til den dybe fattigdom er 
blevet belyst (3). Det er disse faktorer, bestræbelserne 
konstant skal koncentreres omkring. 
Dette gælder: 
a) Arbejdsløsheden: der henvises til ØSU's tidligere 
henstillinger og standpunkter, som fortsat gælder. 
Så længe der er høj arbejdsløshed, er den største 
risiko for dyb fattigdom fortsat til stede. 
Uanset hvilket onde, der skal bekæmpes — det 
gælder også arbejdsløsheden — løser man ikke pro­
blemet til bunds, hvis man ikke griber om ondets 
rod. Man risikerer så ustandseligt at skulle begynde 
forfra, medens konsekvenserne forværres. 
Arbejdsløsheden er en vigtig faktor, men der er også 
andre årsager, og ofte er det sådan, at årsagerne 
hænger sammen, påvirker hinanden og forstærker 
sig selv. Det gælder f.eks.: 
b) Boligen. Mangelen på en bolig er et meget tydeligt 
symptom på social og erhvervsmæssig udelukkelse 
og marginalisering. Folk, der ingen bolig har, er 
normalt berøvet de ordinære rettigheder. De er som 
(') Se ØSU's udtalelse om »Fundamentale arbejdsmarkedsmæssi­
ge og sociale rettigheder i EF« (EFT nr. C 126 af 23. 5. 1989). 
(2) Se ØSU's udtalelse om »Forslag til Rådets afgørelse om iværk­
sættelse af et EF-handlingsprogram på mellemlang sigt for 
økonomisk og social integration af de dårligst stillede be­
folkningsgrupper« (EFT nr. C 159 af 26. 6. 1989). 
(3) Se informationsrapporten pkt. 1.5. regel ude af stand til at finde arbejde, når man ser 
bort fra en række job, som er meget usikre eller 
skaffes af velgørende foreninger eller organisa­
tioner. 
c) Opløsningen af familierne. Det kan ikke fastslås, 
om dette er årsag eller virkning. Familieopløsningen 
har en direkte virkning på glidningen hen imod den 
dybe fattigdom, eftersom den i høj grad undermine­
rer den grundlæggende solidaritet, som man spon­
tant burde kunne appellere til, når man er i vanske­
ligheder. 
d) De sociale sikringsordningers og de tilsvarende poli­
tikkers utilstrækkelighed og uhensigtsmæssighed 
fører ofte til udelukkelse af familier, som netop har 
behov for en meget aktiv omsorg (økonomisk og 
social bistand) på grund af de risici, de er udsat for. 
3.3. Prioriterede aktioner 
Som en logisk konsekvens af informationsrapporten 
foreslår ØSU, at tre aktioner prioriteres. 
3.3.1. Almen og faglig uddannelse 
3.3.1.1. Via en drastisk indsats mod egentlig og funk­
tionel analfabetisme. 
ØSU støtter De forenede Nationers organisation for 
Uddannelse, Videnskab og Kultur (UNESCO), der har 
taget initiativ til i 1990 at bevidstgøre det internationale 
samfund om den egentlige og funktionelle analfabetis­
mes alvorlige sociale konsekvenser. 
3.3.1.2. Via aktioner både mod årsagerne til og virk­
ningerne af et forfejlet skoleforløb. 
— Årsager knyttet til uegnede undervisningsmetoder, 
manglende tilrettelæggelse af undervisningen og de 
utilstrækkelige midler, skolerne råder over. 
— Sociale og familiemæssige årsager: forældrenes ud­
dannelse og information, bolig, familiens ressour­
cer, forholdet forældre-undervisere... 
3.3.1.3. ØSU har ofte udtalt sig om den betydning, 
det tillægger: 
— forbindelsen mellem skolegangen og erhvervsfor­
løbet, 
— skole- og erhvervsorientering, 
— lærlingeuddannelse og vekseluddannelse, 
— fortsat videre uddannelse. 
ØSU bekræfter sine tidligere standpunkter og hen­
stillinger på dette område. 
Nr. C 221/14 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 8. 89 
3.3.1.4. De unge, der har haft et forfejlet skoleforløb, 
stammer som regel fra familier, hvor forældrene har 
haft de samme vanskeligheder. Disse vanskeligheder 
skærpes i dag ved den meget komplicerede viden, der 
skal erhverves, og på grund af leveforholdene (f.eks. 
indvirkningen af »forbrugssamfundet«). 
Disse unge kommer således lige fra skolestarten ind i 
et taberforløb. Skolen, som burde udviske forskellene, 
bliver således for disse elever den første etape på vejen 
mod marginalisering. De unge bringes til at gøre oprør 
eller at lukke sig inde i sig selv eller isolere sig. For dem 
fører skolen til arbejdsløshed eller til usikkert arbejde 
uden fremtidsmuligheder. 
3.3.2. Kommunikation og information 
3.3.2.1. Her er der tale om grundlæggende rettighe­
der: et frit menneske skal kunne kommunikere med sine 
medmennesker; informationen knytter det til dagligda­
gen og samfundslivet. Uden information kan man ikke 
træffe frie valg. 
Den manglende mulighed for at kommunikere fører 
således meget hurtigt til tab af selvstændighed og til 
marginalisering. 
3.3.2.2. Magten til at informere kan ikke adskilles 
fra det ansvar, afsenderne har over for alle modtagerne 
af informationen og især de fattigste, som har store 
vanskeligheder med at forstå og med at blive hørt og 
forstået. 
Derfor bør de, der beskæftiger sig professionelt med 
information i alle sektorer (medier, offentlige admini­
strationer og institutioner, undervisning...), spille en 
aktiv rolle i bekæmpelsen af årsager til og virkninger 
af den sociale og kulturelle udelukkelse. Dette indebæ­
rer en forenkling navnlig af det administrative sprog, 
større imødekommenhed og et krav om individuel hen­
syntagen i forhold til de ringest stillede. 
3.3.3. Den minimale genindslusningsind-
komst 
Den har to målsætninger, der supplerer hinanden: 
3.3.3.1. Personer og familier skal sikres et beløb, som 
gør det muligt for dem at sørge for deres væsentlige 
funktioner og behov ud over fødevarer. 
3.3.3.2. Modtagerne af denne »indkomstforskels-
ydelse« skal samtidig tilbydes sociale og uddannelses­
mæssige følgeforanstaltninger, således at de gradvis 
begynder deres genindslusning (lærer at leve normalt 
og om nødvendigt genindsluses på arbejdsmarkedet). 
Sådanne foranstaltninger kan anvendes over for perso­
ner i den erhvervsaktive alder, som fysisk og intellektu­
elt er i stand til at uddanne sig og arbejde. 3.3.3.3. Denne ydelse, som kan ventes at bidrage 
væsentligt til at bekæmpe af marginaliseringen, har dog 
visse begrænsninger: 
— beløbet skal fastsættes på et niveau, der opfordrer 
til at gøre en indsats og yde et arbejde, 
— betingelserne for tildeling skal være enkle for let at 
kunne forstås af dem, ydelsen er beregnet på. I 
modsat fald er der risiko for, at de personer, og 
familier, der ifølge loven burde have ydelsen, ikke 
får den, 
— de sociale følgeforanstaltninger skal tilpasses og 
sigte mod konkrete realistiske mål, som kan vurde­
res af dem, som foranstaltningen er rettet imod, 
— tildeling af ydelsen bør besluttes og genindslusnin­
gen i samfundet foregå så nær ved klienterne som 
muligt. Lokale initiativer og organer får dermed 
stor betydning, 
— det er en absolut nødvendighed at bryde det taber­
forløb, der fører til dyb fattigdom. En succes vil, 
uanset hvor lille den er, altid være det første skridt 
i retning af genindslusning, 
— genindslusningsbestræbelserne skal føre til et tilbud 
om arbejde, som ved sin blotte karakter på konkret 
måde synliggør »fremskridtet«, 
— det arbejde, der udføres inden for rammerne af 
genindslusningsordningen, skal indeholde alle de 
garantier, et rigtigt arbejde har. Det må aldrig in­
direkte trække i modsat retning af de sociale garan­
tier og landvindinger, 
— personer, som på grund af deres alder, helbred eller 
psykiske tilstand ikke kan deltage i genindslusnings-
ordningen, bør modtage andre former for hjælp 
afpasset efter deres tilstand. 
4. Konklusioner 
4.1. Friheden og det politiske og samfundsmæssige 
demokrati kan ikke forliges med stor elendighed. 
4.2. Målsætningen er at hjælpe de fattigste til selv at 
frigøre sig fra permanent bistand ved at bringe dem i 
stand til efter evne at deltage i udøvelsen af friheden 
og det personlige, samfundsmæssige og familiemæssige 
ansvar. 
4.3. Alle, der udøver en »magtfunktion«, uanset hvil­
ken form den antager, har pligt til at komme de fattigste 
i møde. 
4.4. Effektiviteten i bekæmpelsen af den dybe fattig­
dom beror i vidt omfang på, hvor tæt på de konkrete 
tilfælde hjælpen befinder sig. Set i forhold til kends-
28. 8. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 221/15 
gerningerne viser denne konstatering, hvor vigtig en 
rolle de lokale organer har (de valgte repræsentanter, 
administrationer, socialforvaltningen, forskellige fo­
reninger og organisationer). De skal konkret opmuntres 
til at træffe de foranstaltninger, der er af afgørende 
betydning for, at den dybe fattigdom kan afdækkes og 
genindslusningen lykkes. 
4.5. Selv om ØSU har begrænset sin udtalelse til på 
den ene side den dybe fattigdom og på den anden side 
til EF, har det ikke destro mindre tre kommentarer: 
4.5.1. Den dybe fattigdom er slutfasen i et forløb 
med et større eller mindre antal etaper af kortere eller 
længere varighed. 
Derfor bør de enkelte tilfælde af fattigdom opspores og 
behandles, så snart de opstår, og ikke først når de er 
blevet alvorlige. 
4.5.2. Der findes sårbare personer, familier og be­
folkningsgrupper. At ignorere eller undervurdere denne 
kendsgerning er ensbetydende med at løbe den risiko 
at lade fattigdomsforløbet udløses og tage fart, indtil 
den bitre ende nås. 
Bryssel, den 12. juli 1989. Kommissionen har således med rette trukket i alarm­
klokken ved at kaste lys over det stigende antal personer 
i lavindkomstgruppen (lønmodtagere såvel som ikke-
lønmodtagere). 
4.6. At der i Fællesskabet er 6-10 millioner personer, 
som er konfronteret med dyb fattigdom, er en uaccepta­
bel kendsgerning. 
Denne kendsgerning må dog ikke få os til at glemme, 
at der uden for vore grænser findes millioner af kvinder, 
mænd og børn, som dør af sult. 
Denne foruroligende situation, som på lang sigt får 
alvorlige konsekvenser, har ØSU allerede behandlet i 
flere udtalelser. ØSU har f.eks. slået til lyd for at øge 
den tekniske bistand og anvende levnedsmiddelover­
skuddene, ligesom det har ytret sig om råstofpriserne 
og problemerne i forbindelse med de fattigste landes 
uhyre gældsætning. 
Det ville måske være hensigtsmæssigt at føre disse 
overvejelser over den dybe fattigdom i Europa videre 
med andre overvejelser over fattigdommen i verden, 
dens omfang, årsager, konsekvenser og de midler, der 
skal sættes ind på at bekæmpe den. Hvis dette skal 
lykkes, skal EF være et ægte Fællesskab, hvor de indre 
modsætninger er et overstået stadium. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg