Bemærk: For EU-SILC-baserede indikatorer henviser ændringerne faktisk til 2015-2016 hvad angår indkomst- og arbejdsintensitetsindikatorerne for husstande. For LFS-baserede indikatorer (langtidsledig, unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt, ungdomsarbejdsløshed, NEET'er (15-24 år), efterløn (55-64 år)) henviser ændringerne til perioden 2017-2018.

score på under 1,0, for så vidt angår niveauer, og under 1,0, for så vidt angår ændringer

score på mellem -0,5 og -1,0, for så vidt angår niveauer, og på under 1,0, for så vidt angår ændringer, eller score på mellem -0,5 og 0,5, for så vidt angår niveauer, og på under -1,0, for så vidt angår ændringer, (og med en ændring på under nul)

score på under -0,5, for så vidt angår niveauer, og på over 1,0, for så vidt angår ændringer

score på over 0,5, for så vidt angår niveauer, og på under -1,0, for så vidt angår ændringer, og med en ændring på under nul

score på mellem 1,0 og 0,5, for så vidt angår niveauer, og på over -1,0, for så vidt angår ændringer, eller score på mellem -0,5 og 0,5, for så vidt angår niveauer, og på over 1,0, for så vidt angår ændringer

score på over 1,0 for så vidt angår niveauer, og på over -1,0, for så vidt angår ændringer

Tabellerne herunder angiver klassificeringen, som er baseret på z-scorer for de indikatorer, for hvilke en høj værdi er knyttet til et godt resultat (f.eks. beskæftigelsesfrekvens, deltagelse i børnepasning osv.).

score på over 1,0 for så vidt angår niveauer, og på over -1,0, for så vidt angår ændringer

score på mellem 0,5 og 1,0, for så vidt angår niveauer, og på over -1,0, for så vidt angår ændringer, eller score på mellem -0,5 og 0,5, for så vidt angår niveauer, og på over 1,0, for så vidt angår ændringer (og med en ændring på over nul)

score på over 0,5, for så vidt angår niveauer, og på under -1,0, for så vidt angår ændringer

score på under -0,5, for så vidt angår niveauer, og på over 1,0, for så vidt angår ændringer, og med en ændring på over nul

score på mellem -1,0 og -0,5, for så vidt angår niveauer, og på under 1, for så vidt angår ændringer, eller score på mellem -0,5 og 0,5, for så vidt angår niveauer, og på under -1,0, for så vidt angår ændringer

score på under -1,0, for så vidt angår niveauer, og under 1,0, for så vidt angår ændringer

Tabellerne herunder angiver klassificeringen, som er baseret på z-scorer for de indikatorer, for hvilke en lav værdi er knyttet til et godt resultat (f.eks. arbejdsløshed, AROPE osv.).

Ved at kombinere evalueringen af niveauer og ændringer er det derefter muligt at placere et lands overordnede præstation i henhold til hver enkelt indikator i en af følgende syv kategorier. Farvekoden er afspejlet i de respektive figurer i selve rapporten.

Det vigtigste i denne tilgang er at fastsætte afskæringspunkter. Da der ikke kan gøres nogen parametriske antagelser om fordelingen af de observerede rå værdier, er det almindeligt at anvende en "tommelfingerregel" med henblik på at udvælge tærsklerne. I henhold til den analyse af nøgleindikatorerne, der er anvendt i resultattavlen, blev det besluttet at betragte:

Derefter foretages en fordeling og analyse af scorerne (separat for niveauer og ændringer). Denne tilgang giver mulighed for, at der for hver medlemsstat kan udtrykkes en rå indikatorværdi i betydningen, hvor mange standardafvigelser, som den afviger fra det (uvægtede) gennemsnit. Resultaterne vurderes for hver medlemsstat og klassificeres på baggrund af de resulterende z-scorer holdt op mod et sæt af foruddefinerede tærskler, der er fastsat som multiplikatorer for standardafvigelsen.

For hver enkelt indikator konverteres niveauer og ændringer til en standardscore (også kendt som z-score) for at anvende den samme parameter for alle indikatorerne. Dette opnås for hver enkelt indikator gennem standardisering af de rå værdier for både niveauer og ændringer efter følgende formel:

I 2017 vedtog Kommissionen efter aftale med Beskæftigelsesudvalget og Udvalget for Social Beskyttelse at anvende metoden for den sociale resultattavle, som ledsager den europæiske søjle for sociale rettigheder.

I midten af 2015 blev Europa-Kommissionen, Beskæftigelsesudvalget og Udvalget for Social Beskyttelse enige om en metode til vurdering af medlemsstaternes resultater på resultattavlen for de beskæftigelsesmæssige og sociale nøgleindikatorer. Der blev opnået enighed om, at den metode, der skal anvendes, skal være i stand til, for hver indikator, at give et mål for, hvordan hver enkelt medlemsstat ud fra sin indikatorværdi (score) er placeret i forhold til EU's indikatorværdier. Metoden skal anvendes både på år-niveauer (niveauer) og på år-til-år-ændringer (ændringer), hvilket giver mulighed for en samlet vurdering af medlemsstaternes præstationer.

Bemærk: omfatter data af lav pålidelighed for nogle regioner (for mange til at dokumentere). Østrig, makroregionen Poludniowo-Zachodni (PL5), makroregionen Centralny (PL7), makroregionen Wschodni (PL8), London (UKI), South West (England) (UKK): NUTS 1-niveau. Dresden (DED2), Voreio Aigaio (EL41), Notio Aigaio (EL42), Peloponnes (EL65), Małopolskie (PL21), North Yorkshire (UKE2), North Eastern Scotland (UKM5): 2017. Trier (DEB2), Thessalien (EL61), Região Autónoma de Madeira (PT30): 2016. Prov. Luxembourg (BE34), Dytiki Makedonia (EL53), Warszawski stołeczny (PL91) og Highlands and Islands (UKM6): 2015.

Bemærk: omfatter data af lav pålidelighed for nogle regioner (for mange til at dokumentere). Brud i serie for alle regioner i Polen.

EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 17.12.2019 COM(2019) 653 final FORSLAG TIL KOMMISSIONENS OG RÅDETS FÆLLES RAPPORT OM BESKÆFTIGELSEN Ledsagedokument til meddelelse fra Kommissionen om den årlige strategi for bæredygtig vækst 2020



INDHOLDSFORTEGNELSE FORORD NØGLEBUDSKABER 1. OVERSIGT OVER ARBEJDSMARKEDET OG SOCIALE TENDENSER OG UDFORDRINGER I DEN EUROPÆISKE UNION 1.1 Tendenser på arbejdsmarkedet 1.2 Sociale tendenser 2. ØJEBLIKSBILLEDER FRA DEN SOCIALE RESULTATTAVLE 2.1. En forklaring af resultattavlen 2.2. Data fra den sociale resultattavle 3. BESKÆFTIGELSESMÆSSIGE OG SOCIALPOLITISKE REFORMER – MEDLEMSSTATERNES RESULTATER OG INDSATS 3.1. Retningslinje 5: Skabe øget efterspørgsel efter arbejdskraft 3.1.1 Nøgleindikatorer 3.1.2 Politiktiltag 3.2. Retningslinje 6: Styrke udbuddet af arbejdskraft og forbedre adgangen til beskæftigelse, færdigheder og kompetencer 3.2.1 Nøgleindikatorer 3.2.2 Politiktiltag 3.3. Retningslinje 7: Forbedre arbejdsmarkedernes funktion og effektiviteten af den sociale dialog 3.3.1 Nøgleindikatorer

3.3.2 Politiktiltag 3.4. Retningslinje 8: Fremme lige muligheder for alle, støtte social inklusion og bekæmpe fattigdom 3.4.1 Nøgleindikatorer 3.4.2 Politiktiltag



FORORD Den fælles beskæftigelsesrapport fra Europa-Kommissionen og Rådet udarbejdes i henhold til artikel 148 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF). Europa-Kommissionens oprindelige forslag til denne rapport udgør en del af efterårspakken, der omfatter den årlige undersøgelse af bæredygtig vækst som indledning til det europæiske semester. Den fælles beskæftigelsesrapport giver et årligt overblik over de vigtigste beskæftigelsesmæssige og sociale tendenser i Europa samt medlemsstaternes reformtiltag i overensstemmelse med retningslinjerne for medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker. Rapporteringen om disse reformer følger strukturen i retningslinjerne: skabe øget efterspørgsel efter arbejdskraft (retningslinje 5), styrke udbuddet af arbejdskraft og forbedre adgangen til beskæftigelse, færdigheder og kompetencer (retningslinje 6), forbedre arbejdsmarkedernes funktion og effektiviteten af den sociale dialog (retningslinje 7) og fremme lige muligheder for alle, støtte social inklusion og bekæmpe fattigdom (retningslinje 8). Derudover overvåger den fælles beskæftigelsesrapport medlemsstaternes resultater i forhold til den sociale resultattavle, som blev indført inden for rammerne af den europæiske søjle for sociale rettigheder. Søjlen blev proklameret af Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen i fællesskab den 17. november 2017. Den fastlægger principper og rettigheder på tre områder: i) lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet, ii) rimelige arbejdsvilkår og iii) social beskyttelse og inklusion. Overvågningen af fremskridtene på disse områder understøttes af en detaljeret analyse af den sociale resultattavle, som ledsager søjlen. Den fælles beskæftigelsesrapport er struktureret som følger: Et indledende kapitel (kapitel 1) sætter rammerne ved at rapportere om de vigtigste arbejdsmarkedsmæssige og sociale tendenser i Den Europæiske Union. Kapitel 2 præsenterer de vigtigste resultater fra analysen af den sociale resultattavle, som er knyttet til den europæiske søjle for sociale rettigheder. Kapitel 3 indeholder en detaljeret tværnational redegørelse for nøgleindikatorerne (inklusive dem fra den sociale resultattavle) og de politikker, som medlemsstaterne har gennemført for at forholde sig til retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken.



NØGLEBUDSKABER Europa gør fremskridt, når det gælder gennemførelsen af den europæiske søjle for sociale rettigheder. Ifølge den sociale resultattavle, der ledsager søjlen, er de arbejdsmarkedsmæssige og sociale tendenser i EU fortsat positive for 9 ud af de 14 nøgleindikatorer. De øvrige 5 var enten stabile eller registrerede i gennemsnit en lidt negativ udvikling i forhold til det foregående år (dvs. unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt, forskel i mænds og kvinders beskæftigelse, sociale overførselsindkomsters indvirkning på fattigdomsbekæmpelse, indkomstkvintilsatsen og selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling). Der blev konstateret konvergens mellem medlemsstaterne, dog i forskelligt omfang, for over halvdelen af nøgleindikatorerne. Alle medlemsstater med undtagelse af Nederlandene har mindst én indikator, som ligger betydeligt under gennemsnittet (eller som har en væsentlig negativ tendens). Den sociale resultattavle peger på positive arbejdsmarkedsmæssige og sociale tendenser i EU, men der er fortsat udfordringer 9 ud af 14 nøgleindikatorer forbedredes i gennemsnit i det seneste år 14 medlemsstater

har mindst én "kritisk situation", samme antal som i den fælles beskæftigelsesrapport for 2019 Nettoindjening for en enlig arbejdstager, der tjener en gennemsnitsløn

er den indikator, der repræsenterer flest udfordringer Vurdering af nøgleindikatorerne på den sociale resultattavle, november 2019 Kilde: Kommissionens tjenestegrene, Eurostat og data fra OECD Beskæftigelsen stiger fortsat, om end i et langsommere tempo end i de seneste år. I tredje kvartal af 2019 var 241,5 millioner mennesker i beskæftigelse i EU, hvilket er det højeste niveau nogensinde. Ældre og højtuddannede arbejdstagere er fortsat de vigtigste drivkræfter bag væksten i beskæftigelsen. På grund af den økonomiske afmatning forventes væksten i beskæftigelsen at blive mere afdæmpet i det resterende kvartal af 2019 og i 2020. Derfor forventes beskæftigelsesfrekvensen for personer i alderen 20-64 år i øjeblikket at nærme sig Europa 2020-målet på 75 % i 2020, men ligger fortsat lidt under målet. Arbejdsmarkedets resultater er de bedste resultater nogensinde 241,5 millioner

beskæftigede i tredje kvartal 2019 + 17 millioner

flere i beskæftigelse i forhold til det laveste punkt i midten af 2013 73,9 %

beskæftigelsesfrekvens i andet kvartal 2019 Beskæftigelse og arbejdsløshed i EU og euroområdet * gennemsnit af første og andet kvartal, korrigeret for sæsonudsving. Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Kilde: Eurostat, arbejdsstyrkeundersøgelsen Arbejdsløsheden nåede et rekordlavt niveau på 6,3 % i tredje kvartal 2019. Konvergensen mellem medlemsstaterne fortsætter i retning af lavere niveauer. Ungdomsarbejdsløsheden og langtidsledigheden er også faldende, selv om de stadig er høje i nogle medlemsstater. Manglen på arbejdskraft er mest synlig i de medlemsstater, hvor arbejdsløsheden er lav, selv om andelen af virksomheder, der oplever mangel på arbejdskraft, begynder at falde som følge af den økonomiske afmatning. Der forekommer mangel på arbejdskraft i lande med lav arbejdsløshed 15,6 millioner arbejdsløse i 3. kvartal 2019 (et fald på 11 millioner siden det højeste niveau i 2013) 6,3 % arbejdsløshed i 3. kvartal af 2019 2,5 % langtidsledighed ( > 12 måneder) 14,4 % ungdomsarbejdsløshed i 3. kvartal af 2019 Indikator for mangel på arbejdskraft (til venstre) og arbejdsløshedsprocent (til højre) - 2018 Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen) og erhvervs- og forbrugerundersøgelsen. Den sammensatte indikator omfatter alle sektorer (jf. LMWD 2019).

Antallet af personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, fortsatte med at falde støt for sjette år i træk i 2018. Alene i 2018 alene var ca. 2,7 millioner færre mennesker i risiko for fattigdom eller social udstødelse end i det foregående år. Navnlig var der fortsat et kraftigt fald i alvorlige materielle afsavn, og det samme gælder andelen af personer, der lever i husstande med meget lav arbejdsintensitet, dog i mindre grad, som følge af de solide arbejdsmarkedresultater. Andelen af personer, der er i risiko for fattigdom (en relativ fattigdomsindikator), er dog i store træk uændret i forhold til 2017. Hvis den overordnede tendens fortsætter i det nuværende tempo, vil EU senest i 2020 kunne notere en tilbagegang på ca. 13 millioner færre mennesker, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, siden 2008 (sammenlignet med et Europa 2020-mål på 20 millioner). Nogle grupper, navnlig børn og personer med handicap, står over for en væsentligt højere risiko for fattigdom eller social udstødelse. AROPE-tallet falder, takket være en nedgang i alvorlige materielle afsavn og bedre vilkår på arbejdsmarkedet 110 millioner mennesker i risiko for fattigdom eller social udstødelse, 7 millioner færre end i 2008 24,3 % af alle børn er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, højere end gennemsnittet 21 % er procentdelen af den samlede indkomst indtjent af de 40 % af befolkningen med den laveste indkomst Andelen af personer i risiko for fattigdom eller social udstødelse

og dens delkomponenter i EU Kilde: Eurostat, SILC Indkomstuligheden steg en anelse samlet set og er fortsat høj i forhold til perioden før krisen, selv om den er relativt gunstig i international sammenligning. I gennemsnit har de rigeste 20 % af husstandene i EU en indkomst, der er ca. fem gange større end indkomsten for de fattigste 20 % af husstandene. Dette tal steg marginalt i 2018, efter at der var sket et mindre fald i det foregående år. Med nogle få undtagelser har medlemsstaterne med de højeste niveauer af indkomstulighed oplevet en yderligere stigning i 2018. Indkomstandelen for de 40 % af befolkningen med den laveste indkomst forblev stort set uændret i 2018 efter en genrejsning i 2017. Bekæmpelse af indkomstuligheder kræver handling fra medlemsstaternes side på forskellige områder, herunder udformning af skatte- og socialsikringssystemerne, fastsættelse af (mindste)løn, fremme af lige muligheder på uddannelsesområdet fra en tidlig alder, sikring af adgang til tjenester af høj kvalitet og til en overkommelig pris, fremme af ligestilling mellem kønnene og afhjælpning af regionale forskelle. Ligestilling mellem kønnene er fortsat en udfordring. Den kønsbetingede forskel i beskæftigelsesfrekvens (11,6 procentpoint i 2018) og i lønninger (16,2 % i 2017) er markante og forblev næsten uændrede siden 2013. Der er fortsat store forskelle mellem medlemsstaterne. Forældreskab og omsorgsansvar er sammen med begrænset adgang til børnepasning og andre (pleje)muligheder og negative incitamenter for deltagelse på arbejdsmarkedet de vigtigste drivkræfter bag lavere beskæftigelsesfrekvenser for kvinder. I de fleste medlemsstater har forældreskab en negativ indvirkning på kvinders beskæftigelsesfrekvens, mens dette ikke er tilfældet for mænd. Der ses forskelle i lønningerne til trods for, at kvinder i gennemsnit har højere uddannelsesniveauer end mænd. Disse forskelle udmønter sig ofte i forskelle i pensionsudbetalinger senere i livet. Flere medlemsstater tager skridt til at forbedre adgangen til økonomisk overkommelige pasningsordninger af høj kvalitet, men der er stadig udfordringer. Kun et begrænset antal lande har truffet konkrete foranstaltninger til at afhjælpe den kønsbetingede lønsforskel, især vedrørende løngennemsigtighed. Der er fortsat markant ulighed mellem mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og løn 11,6 procentpoint

kønsbetinget forskel i beskæftigelsesfrekvens i 2018, næsten stabil siden 2013

9,2 procentpoint

beskæftigelsesmæssige konsekvenser af forældreskab (lavere beskæftigelsesfrekvens for kvinder med små børn i forhold til kvinder uden børn)

16,2 %

kønsbetinget lønforskel (lavere løn for kvinder end for mænd) i 2017

35,2 %

kønsbetinget pensionsforskel (lavere pension for kvinder end for mænd) i 2017 Forskel i mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens i 2003-2018, på EU-niveau

og pr. land (2018)

(i procentpoint, personer i alderen 20-64 år)



Kilde: Eurostat, arbejdsstyrkeundersøgelsen Lønvæksten tog fart i 2018, men er fortsat generelt moderat. I 2018 (og 2019) indhentede reallønnen udviklingen i arbejdsproduktiviteten. I de foregående fire år steg reallønnen lidt mindre end produktivitetsvæksten i de fleste medlemsstater i euroområdet. Lønvæksten har generelt været hurtigere (og over produktivitetsvæksten) i de central- og østeuropæiske lande, hvilket har bidraget til opadgående konvergens i EU. I de fleste central- og østeuropæiske medlemsstater ligger nettoindtægtsniveauet for en arbejdstager, der tjener en gennemsnitsløn (korrigeret for forskelle i købekraft) i øjeblikket dog stadig langt under EU-gennemsnittet i henhold til den sociale resultattavle. En afbalanceret og bæredygtig lønvækst bør tage hensyn til vilkårene på arbejdsmarkedet og udviklingen i arbejdsproduktiviteten på mellemlang sigt, samtidig med at der tages hensyn til de mulige konsekvenser for omkostningskonkurrenceevnen, og samtidig med at arbejdsmarkedsparternes uafhængighed respekteres. I nogle medlemsstater er der stadig plads til reallønsvækst + 1,1 % reallønsvækst i 2018 i EU (+0,7 % i euroområdet) 9,5 % arbejdstagere i risiko for fattigdom i EU 16,2 % fattigdom blandt personer i arbejde med en tidsbegrænset kontrakt Forskel mellem reallønsvækst og produktivitetsvækst

(2013-2018, til venstre), nettoindtjening for en enlig arbejdstager, der tjener en gennemsnitsløn (2018, til højre) * Landene er opstillet efter forskellen mellem væksten i reallønnen og væksten i den reale produktivitet. Data for Irland vedrører perioden 2015-2018. Kilde: Eurostat, Europa-Kommissionens AMECO-database (realløn pr. ansat, BNP-deflator; real arbejdsproduktivitet pr. person). Fattigdommen blandt personer i arbejde er stadig høj generelt og i mange medlemsstater. Den er væsentligt højere for husstande med personer, der arbejder på deltid eller midlertidige kontrakter. Passende mindstelønninger, hvad enten de er lovbestemte eller overenskomstmæssigt fastsatte, kan bidrage til at forebygge fattigdom blandt personer i arbejde og samtidig mindske lønuligheden og støtte den samlede efterspørgsel. I 2019 blev mindstelønnen forhøjet i næsten alle 22 medlemsstater, hvor der findes en lovbestemt mindsteløn. Uddannelse og færdigheder påvirker i væsentlig grad folks jobmuligheder. I gennemsnit er beskæftigelsesfrekvensen i EU på 56,1 % for personer, der ikke har afsluttet en sekundæruddannelse på andet trin, 73,4 % for personer med uddannelser på mellemniveau og 84,5 % for personer med en tertiæruddannelse. Tilpasning til forandringerne i økonomien og på arbejdsmarkedet samt den miljømæssige omstilling kræver fortsat opkvalificering og omskoling. På trods af den voksende erkendelse af udfordringen og selv om der er blevet iværksat en række initiativer i medlemsstaterne, er voksnes deltagelse i læringsaktiviteter kun steget i begrænset omfang i det seneste årti, og kun få medlemsstater har formået at opnå en større forbedring. Deltagelsen er fortsat særlig lav (under 5 %) for lavtuddannede voksne. Selv om færdigheder er afgørende for beskæftigelsesegnetheden i alle EU's medlemsstater, er deltagelsen i voksenuddannelse fortsat lav



Beskæftigelsesfrekvens efter uddannelsesniveau i 2018 (i procentpoint, personer i alderen 20-64 år) 28,4 procentpoint forskel mellem beskæftigelsesfrekvensen for lavtuddannede og højtuddannede arbejdstagere





40,7 % af befolkningen i alderen 30-34 år har gennemført en tertiæruddannelse (bedre end Europa 2020-målet)

11,1 % af de 25-64-årige deltog i voksenuddannelse i 2018



kun 4,3 % af de lavtuddannede voksne deltog i voksenuddannelse i EU i 2018

Andel af voksne, der deltager i læring, i alt og lavtuddannede i 2018

(i procentpoint, personer i alderen 20-64 år) Kilde: Eurostat. Omfanget af midlertidig ansættelse varierer betydeligt medlemsstaterne imellem, selv om den i de senere år i gennemsnit har været relativt stabil på omkring 14 %. Der er fortsat udfordringer med hensyn til at sikre, at brugen af ufrivillige tidsbegrænsede kontrakter bliver et "springbræt" til tidsubegrænset ansættelse, så man undgår "svingdørssituationer" med arbejdsløshed og usikre ansættelsesforhold. Der gennemføres reformer i nogle medlemsstater for at sikre en balance mellem fleksibilitet og sikkerhed. Disse reformer omfatter i nogle tilfælde strengere betingelser for at anvende tidsbegrænsede kontrakter og større klarhed om arbejdsvilkår. Tidsbegrænsede kontrakter er ofte ikke et "springbræt" 14,2 % andelen af ansatte på tidsbegrænsede kontrakter i 2018 53 % af alle midlertidigt ansatte er ufrivillige 25,6 % af alle midlertidigt ansatte flytter til et fast job inden for et år Ufrivillige midlertidigt ansatte som andel af det samlede antal ansatte (til venstre) og overgangen til tidsubegrænset arbejde (til højre) Kilde: Eurostat, LFS. Platformsarbejde er en beskæftigelsesform, der er på vej frem på de europæiske arbejdsmarkeder. En analyse fra Europa-Kommissionens Fælles Forskningscenters analyse baseret på COLLEEM II-undersøgelsen, der omfatter mere end halvdelen af medlemsstaterne, viser, at 1,4 % af arbejdstagerne i disse lande leverede arbejdsydelser via platforme som deres hovederhverv i 2018. En tredjedel af platformsarbejdet i EU skønnes at være grænseoverskridende. Arbejdsvilkårene for platformsarbejdere varierer betydeligt afhængigt af f.eks. deres retlige status (arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende), den type opgaver, de udfører, og moderselskabets forretningsmodel. Samtidig med at der skabes nye jobmuligheder og udvikles innovative forretningsmodeller, udfordrer stigningen i platformsarbejde eksisterende arbejdsmarkedspraksisser og retlige rammer (f.eks. med hensyn til beskyttelse af arbejdsvilkår, adgang til kollektive forhandlinger og sociale beskyttelsessystemer), som ofte ikke er fuldt ud tilpasset den nye udvikling. Det rejser desuden nye spørgsmål vedrørende brugen af personoplysninger og algoritmisk styring. De offentlige arbejdsformidlinger spiller en central rolle med hensyn til at gennemføre beskæftigelsespolitikker og fremme matchning på arbejdsmarkedet gennem vejledning og aktiv støtte. Medlemsstaterne har taget skridt til at styrke udbuddet af individualiserede tjenester og gør en indsats for at forenkle og styrke koordineringen af tjenester. De offentlige arbejdsformidlingers rolle som formidlere er dog stadig ulige fordelt mellem medlemsstaterne. Der er stadig udfordringer med hensyn til at nå ud til dem, der er længst væk fra arbejdsmarkedet. Samtidig gøres der fortsat en indsats for at styrke samarbejdet og udvekslingen af oplysninger og bedste praksis inden for rammerne af det europæiske netværk af offentlige arbejdsformidlinger. I flere medlemsstater kan matchningen forbedres via de offentlige arbejdsformidlinger 44,3 % af de arbejdsløse bruger offentlige arbejdsformidlinger til jobsøgning 21,6 % af de arbejdsløse bruger private arbejdsformidlinger Andel af arbejdsløse, der bruger offentlige arbejdsformidlinger med henblik på jobsøgning Kilde: Eurostat, arbejdsstyrkeundersøgelsen Boligudgifterne er uforholdsmæssigt store for en stor (om end faldende) andel af husstandene. En ud af ti europæere er tynget af høje boligudgifter. Ikke overraskende er det lavindkomsthusstande og personer, der bor i byer, der er mest udsatte. Andelen af personer uden basal boligstandard er uændret - og faldende i nogle af de central- og østeuropæiske medlemsstater, hvor problemer med boligkvaliteten har været mere markante. På trods af disse forbedringer lider en betydelig del af husstandene i disse lande under dårlige boligforhold. Hjemløsheden, som er den mest ekstreme form for udelukkelse fra boligmarkedet, er i de sidste ti år steget i de fleste medlemsstater. For at tackle denne udfordring har mange medlemsstater vedtaget strategier for at levere integrerede løsninger på hjemløshed og udelukkelse fra boligmarkedet. Betydningen af forebyggende tjenester og øget samarbejde anerkendes i stigende grad både på det politiske plan og i forbindelse med leveringen af tjenesterne. Overdrevent høje boligudgifter er en udfordring i flere medlemsstater 1 ud af 10 europæerne er tynget af høje boligudgifter 3,9 % af befolkningen er uden basal boligstandard 1,9 % har hverken badekar eller brusekabine i boligen Andel af befolkningen, der lever i en husstand, hvor boligudgifterne udgør mere end 40 % af den disponible husstandsindkomst, 2018 Kilde: Eurostat, SILC.



De sociale beskyttelsessystemer er ved at blive moderniseret, og en række medlemsstater er ved at udvide dækningen og forbedre tilstrækkeligheden. Flere grupper oplever dog stadig vanskeligheder (navnlig selvstændige og atypiske arbejdstagere), som er udsat for større økonomisk usikkerhed med begrænset adgang til social beskyttelse. I gennemsnit faldt overførselsindkomsternes indvirkning (med undtagelse af pensioner) på fattigdomsbekæmpelse i 2018. Risikoen for og omfanget af fattigdom for personer, der lever i (delvis) arbejdsløse husstande, er desuden fortsat med at stige. I gennemsnit er kun cirka en tredjedel af de korttidsarbejdsløse i EU omfattet af arbejdsløshedsydelser. Selv om der i øjeblikket findes minimumsindkomstordninger i alle medlemsstater, varierer deres tilstrækkelighed stadig betydeligt.

Bedre dækning og tilstrækkelighed er afgørende for at modernisere de sociale beskyttelsessystemer I gennemsnit mindsker sociale overførselsindkomster (ekskl. pensioner) fattigdommen med 33,2 % 32,9 % af de korttidsarbejdsløse (< 12 måneder) er omfattet af arbejdsløshedsunderstøttelse I 8 medlemsstater har selvstændige har ikke adgang til arbejdsløshedsunderstøttelse I 2 medlemsstater er nettoindkomsten for minimumsindkomstmodtagere højere end den nationale fattigdomstærskel Arbejdsløshedsunderstøttelsens dækning for korttidsarbejdsløse (< 12 måneder) Nettoindkomst for minimumsindkomstmodtagere (indkomstår: 2017) Bemærk: Der er siden 2018 også indført en minimumsindkomstordning i Italien. Den lavtlønsmodtager, der tages i betragtning, tjener 50 % af gennemsnitslønnen og arbejder på fuld tid. Kilde: Europa-Kommissionens analyse baseret på data fra Eurostat Demografiske ændringer betyder, at der er et klart behov for at tilpasse pensions-, sundheds- og langtidsplejesystemerne. Befolkningen i den erhvervsaktive alder er allerede i generel tilbagegang i EU og forventes at falde yderligere. I 11 medlemsstater vil den falde med mere end 3 % i løbet af de næste 5 år. Samtidig forventes ældrekvoten at stige kraftigt, og medlemsstaterne er derfor nødt til at træffe foranstaltninger for at modernisere deres pensions-, sundheds- og langtidsplejesystemer og sikre deres tilstrækkelighed og bæredygtighed, samtidig med at der sikres adgang til tjenester af god kvalitet. Selv om pensionsordningernes kapacitet til at tilvejebringe indkomstkompensation og forebygge fattigdom varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat, får spørgsmålet om at sikre tilstrækkelige pensioner stadig større betydning i den politiske debat. Samtidig er det en stor udfordring at fremme adgangen til og bæredygtigheden af langtidsplejesystemerne, da mange medlemsstater i øjeblikket er stærkt afhængige af uformel pleje. Derfor har nogle lande iværksat reformer med henblik på at øge antallet af plejere og forbedre situationen for uformelle plejere (hvoraf de fleste er kvinder). Befolkningens aldring kræver en modernisering af

pensions-, sundheds- og langtidsplejesystemerne 1,7 % af befolkningen rapporterede om uopfyldte behov for lægebehandling 10,2 sunde leveår ved 65 år for kvinder og 9,8 år for mænd Fra 3 i 2018 til 2 i 2050 erhvervsaktive voksne, der støtter én pensionist Ældrekvote (forhold mellem antallet af personer på 65 år og derover og personer mellem 15 og 64 år) i EU Bemærk: udtrykt pr. 100 personer i den erhvervsaktive alder (15-64 år). Det lyseblå område fremhæver de minimale og maksimale værdier pr. år. Kilde: Eurostat, basisfremskrivninger En styrkelse af den sociale markedsøkonomi går hånd i hånd med en styrkelse af kvaliteten af den sociale dialog. I beskæftigelsesretningslinjerne anerkendes det, at arbejdsmarkedets parter skal inddrages i udformningen og gennemførelsen af politikker og reformer på det beskæftigelsesmæssige og sociale område. Overordnet set har kvaliteten af inddragelsen på nationalt og regionalt plan været stabil i de fleste medlemsstater, selv om der fortsat ses forskelle på tværs af landene. Hertil kommer, at da den overordnede inddragelse af arbejdsmarkedets parter i det europæiske semester er skredet langsomt frem, er der plads til yderligere fremskridt. Dette vil navnlig kræve, at der i nogle medlemsstater sker en mere forudsigelig og meningsfuld udveksling i forbindelse med udarbejdelsen af de nationale reformprogrammer, herunder med hensyn til den tid, der er afsat.



1.OVERSIGT OVER ARBEJDSMARKEDET OG SOCIALE TENDENSER OG UDFORDRINGER I DEN EUROPÆISKE UNION Dette afsnit indeholder en oversigt over arbejdsmarkedet og de sociale tendenser og udfordringer i Den Europæiske Union, ligesom det indeholder en detaljeret analytisk redegørelse for større beskæftigelsesmæssige og socialpolitiske områder. Tendenserne for hver medlemsstat fremgår af rapportens følgende afsnit. 1.1Tendenser på arbejdsmarkedet Antallet af beskæftigede steg for femte år i træk i 2018, dog i et langsommere tempo end i 2017 (dvs. med 1,3 % sammenlignet med 1,6 %). Den samlede beskæftigelse fortsatte også med at stige i et moderat tempo i de første tre kvartaler af 2019 og nåede op på 241,5 millioner i tredje kvartal 2019 – hvilket er 2,1 millioner arbejdspladser mere end for et år siden og det højeste niveau nogensinde i EU. På årsbasis forventes den samlede beskæftigelse at stige med 1 % i 2019 og 0,5 % i 2020. Sammenlignet med det laveste niveau, der blev registreret i første kvartal af 2013, har mere end 17 mio. flere mennesker fundet et job i EU, heraf 11 mio. i euroområdet. Beskæftigelsesfrekvensen for personer i alderen 20-64 år steg fortsat henimod Europa 2020-målet. I 2018 steg den med et procentpoint til 73,2 % i årsgennemsnit og nåede yderligere op på 73,9 % i andet kvartal af 2019, hvilket er 0,8 procentpoint mere end i samme kvartal i det foregående år. Beskæftigelsesfrekvensen steg i samme tempo i euroområdet, nemlig med 0,8 procentpoint til 72,7 % i andet kvartal af 2019. Både i EU og i euroområdet har man nået de højeste niveauer nogensinde. Hvis den positive tendens fortsætter i det nuværende tempo, vil EU være godt rustet til at nå sit mål om en beskæftigelsesfrekvens på 75 %. Alligevel tyder den nuværende afmatning i den økonomiske aktivitet sammen med en stramning af arbejdsmarkederne i nogle medlemsstater på, at beskæftigelsesfrekvensen vil stige langsommere i de næste kvartaler af 2019 og i 2020, således at den i sidste ende kun kommer tæt på 2020-målet uden dog at nå det. En stigning i arbejdsmarkedsdeltagelsen ledsagede den positive udvikling i beskæftigelsesfrekvensen. Erhvervsfrekvensen for aldersgruppen 20-64 år nåede op på 78,7 % i EU og 78,5 % i euroområdet i andet kvartal af 2019 (en stigning fra henholdsvis 78,4 % og 78,3 % året før). Som i de foregående år var stigningen i arbejdsmarkedsdeltagelsen hovedsagelig baseret på ældre arbejdstagere (55-64 år) og i mindre grad kvinder. Figur 1: Beskæftigelsen og arbejdsløsheden nåede de bedste resultater nogensinde i EU Beskæftigelse og arbejdsløshed i EU og euroområdet * gennemsnit af første og andet kvartal, korrigeret for sæsonudsving. Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Det samlede antal arbejdstimer stiger langsommere, men støt og er nu endelig højere end toppunktet i 2008. Siden opsvinget begyndte i 2013, er antallet af beskæftigede steget betydeligt hurtigere end antallet af arbejdstimer (mellem 2. kvartal 2013 og 2. kvartal 2019 steg antallet af beskæftigede med 7,7 % sammenlignet med 7,1 % for antallet af arbejdstimer). Dette afspejler til dels en langvarig strukturel nedgang, som er blevet forværret af en stigning i (ufrivilligt) deltidsarbejde i kølvandet på krisen og et skift i beskæftigelsen til sektorer med lavere arbejdsintensitet. Ikke desto mindre er antallet af arbejdstimer steget i 2018 og var for første gang højere end toppunktet for 2008 med 0,3 %. Arbejdsløsheden faldt fortsat i 2018 og i de tre første kvartaler af 2019. Der skabes stadig flere arbejdspladser, i en situation med moderat stigende arbejdsmarkedsdeltagelse, hvilket har givet sig udslag i et yderligere fald i arbejdsløsheden. I tredje kvartal af 2019 faldt arbejdsløsheden (15-74-årige) til 6,3 % i EU og 7,5 % i euroområdet fra henholdsvis 6,7 % og 8 % året før. I absolutte tal svarer dette til 15,6 mio. arbejdsløse i EU, ca. 1 mio. færre end i samme kvartal året før og næsten 11 mio. færre, siden arbejdsløsheden toppede i andet kvartal af 2013. Til trods for et fald i arbejdsløsheden i det seneste år i samtlige medlemsstater er der stadig en betydelig grad af uensartethed (jf. afsnit 3.1.1), hvor nogle lande har meget lav arbejdsløshed (og med meget lidt plads til yderligere forbedringer), og andre stadig ligger langt fra de lave tal, der gjorde sig gældende før krisen. Figur 2: Selv om virksomhederne oplyser, at der er stor mangel på arbejdskraft, er der tegn på bedre matchning på arbejdsmarkedet.

Beveridgekurve i EU Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen) og erhvervs- og forbrugerundersøgelsen. Bemærk: sæsonkorrigerede tal. Manglen på arbejdskraft er faldet i forhold til for et år siden, men ligger dog stadig på et højt niveau. Siden opsvinget begyndte, er andelen af virksomheder, der angiver udbuddet af arbejdskraft som en produktionsbegrænsende faktor, steget støt i EU fra omkring 5 % ved udgangen af 2012 til omkring 20 % i 2018. Beveridgekurven (figur 2) viser, at denne stigning gik hånd i hånd med et fortsat fald i arbejdsløsheden, selv om den forskydning udadtil i kurven, der fandt sted mellem 2010 og 2013, tyder på en lavere effektivitet i matchningen i perioden efter krisen i forhold til perioden før krisen. Med den seneste økonomiske afmatning er antallet af virksomheder, der rapporterer om mangel på arbejdskraft faldet en smule i 2019, og arbejdsløsheden er fortsat faldende som nævnt ovenfor. Selv om det er for tidligt at vurdere, om Beveridgekurven viser en ændret tendens, tyder de seneste kvartalers adfærd på, at der sker en forskydning indadtil i kurven, hvilket er i overensstemmelse med en generel forbedring af matchingprocessen (selv om situationen varierer betydeligt medlemsstaterne imellem). Langtidsledigheden og ungdomsarbejdsløsheden falder fortsat også. Den fortsatte forbedring af vilkårene på arbejdsmarkedet førte til et fald i antallet af langtidsledige (dvs. arbejdsløse i over et år). Antallet af langtidsledige var på 6,2 mio. i andet kvartal af 2019, dvs. 1,1 mio. (eller 15 %) færre end i samme kvartal af 2018. Langtidsledigheden er på 2,5 % af den erhvervsaktive befolkning og har således nået det lave førkriseniveau fra tredje kvartal 2008 (mens den i euroområdet stadig er højere, nemlig 3,3 % mod 2,8 %). Der ses også en synlig forbedring af de unge jobsøgendes situation. Der sås et fald i ungdomsarbejdsløsheden på 1 procentpoint for EU til 14,4 % i tredje kvartal af 2019 og et mere robust fald på 0,9 procentpoint i euroområdet til 15,8 % (men der registreres stadig ungdomsarbejdsløshedstal på over 30 % i Spanien, Italien og Grækenland). I alt er 3,2 millioner mennesker mellem 15 og 24 år arbejdsløse i EU, og dette tal stiger til 5,5 mio., når man medregner alle personer, der hverken er i beskæftigelse eller under uddannelse (NEET). Andelen af NEET'er blev dog forbedret i det seneste år og faldt til 10,2 % i EU og 10,3 % i euroområdet i første kvartal af 2019 (fra henholdsvis 10,6 % og 10,8 % året før). Disse tal er de laveste nogensinde. Trods et fald i andelen af NEET'er er andelen af unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt, blevet stabiliseret. Efter et støt fald i de seneste ti år har antallet af unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt, (blandt unge i alderen 18-24 år) stabiliseret sig på 10,6 % i 2017 og 2018. Selv om dette ligger meget tæt på Europa 2020-målet på 10 %, er der således plads til yderligere reduktion. Europa 2020-målet om gennemførelse af tertiære uddannelser (40 % i aldersgruppen 30-34 år) blev derimod nået i 2018 med en procentsats på 40,7 % (0,8 procentpoint mere end i 2017). Figur 3: Ældre og højtuddannede arbejdstagere er de vigtigste drivkræfter bag væksten i beskæftigelsen. Beskæftigelsesfrekvens og vækst i beskæftigelsen i forskellige grupper i EU Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Ældre arbejdstagere er fortsat den vigtigste drivkraft for væksten i beskæftigelsen. Som i tidligere år blev den største stigning i beskæftigelsen i 2018 registreret blandt ældre arbejdstagere (55-64 år) i forhold til andre aldersklasser (figur 3): antallet af beskæftigede i denne aldersklasse steg med 4,1 % i 2018 (en stigning svarende til 2017, hvor det nåede op på 4,3 %). Beskæftigelsesfrekvensen for ældre arbejdstagere steg således med 1,6 procentpoint til 58,7 % i 2018, hvilket er det højeste niveau nogensinde (over 13 procentpoint højere end i 2008). Beskæftigelsen steg også blandt andre aldersgrupper, dog i et langsommere tempo. Navnlig steg antallet af unge (15-24 år) i beskæftigelse med en procentsats svarende til 2017 (1,5 % mod 1,6 %), hvilket førte til en stigning i beskæftigelsesfrekvensen for unge på 0,8 procentpoint til 35,4 % (dette tal ligger dog stadig 1,9 procentpoint under 2008-niveauet). Beskæftigelsen for voksne i den erhvervsdygtige alder (25-54 år) steg med 0,4 %, hvilket resulterede i en beskæftigelsesfrekvens på 80,4 % i 2018. Beskæftigelsesfrekvensen for personer, der er født uden for EU, fortsatte med at stige. I aldersgruppen 20-64 år steg den til 64,5 % i 2018 (1,5 procentpoint mere end i 2017), svarende til en stigning i absolutte tal fra 17,4 millioner til 18,3 millioner. Beskæftigelsesfrekvensen for denne gruppe er på 73,9 % sammenlignet med gennemsnittet for personer, der er født i det pågældende land (0,9 procentpoint mere end i 2017). Selv om forskellen er blevet lidt mindre, er den således fortsat betydelig, efter at den blev større under krisen (over 9 procentpoint i 2018 sammenlignet med under 5 procentpoint i 2008). Beskæftigelsen stiger stadig lidt hurtigere for kvinder end for mænd, men forskellen i mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens er fortsat stor. I 2018 var væksten i beskæftigelsen 0,2 procentpoint hurtigere for kvinder end for mænd (samme niveau som i 2017). En så lille forskel var imidlertid ikke tilstrækkelig til at nedbringe den kønsbestemte forskel i beskæftigelsesfrekvensen (dvs. forskellen i mænd og kvinders beskæftigelsesfrekvens), som forblev stabil på 11,5 procentpoint. Efter et betydeligt fald under krisen (på 15 procentpoint i 2008), som afspejlede en større indvirkning på tilbagegangen i mænds beskæftigelse, har denne indikator været næsten uændret siden 2014. Denne forskel er særlig stor for kvinder i alderen 30-34 år, nemlig 14,5 procentpoint (skyldes især graviditeter), for kvinder i alderen 55-64 år, nemlig 13,7 procentpoint, og for lavtuddannede, nemlig 21,1 procentpoint (sammenlignet med henholdsvis 10,9 procentpoint og 6,8 procentpoint for de mellem- og højtuddannede). Højtuddannede tegner sig for en stigende del af arbejdsstyrken. Dette er en del af en langsigtet tendens, idet opgaver med høje færdigheder er stigende, mens arbejdsstyrken i medlemsstaterne får højere uddannelser, hvilket afspejler den stigende efterspørgsel efter og udbuddet af højtuddannede arbejdstagere i økonomien. Antallet af beskæftigede (aldersgruppen 25-64 år) med en videregående uddannelse steg med 3,1 % i 2018, hvilket førte til en beskæftigelsesfrekvens på 85,8 % i denne gruppe. Der blev kun registreret en lille stigning på 0,2 % blandt mellemuddannede arbejdstagere (dvs. arbejdstagere med en sekundæruddannelse på andet trin), som viste en beskæftigelsesfrekvens på 76,4 %. Til gengæld faldt antallet af lavtuddannede arbejdstagere (dvs. med sekundæruddannelse på første trin eller derunder) stadig, nemlig med 0,8 % (efter et fald på 0,3 % i 2017). Da den samlede gruppe af lavtuddannede arbejdstagere i alderen 25-64 år imidlertid fortsat er i tilbagegang (i 2018 alene med 1,7 millioner, eller 2,7 %) – som en del af en tendens, der afspejler befolkningens aldring og et højere uddannelsesniveau blandt de yngre generationer – er denne gruppes beskæftigelsesfrekvens faktisk steget fra 55,6 % i 2017 til 56,8 % i 2018. Forskellen mellem beskæftigelsesfrekvensen for lavt- og højtuddannede arbejdstagere falder fortsat (fra det højeste niveau på 31,4 procentpoint i 2013), men er stadig meget høj (29 procentpoint) og tyder på, at der er behov for foranstaltninger til at øge beskæftigelsesegnetheden for personer med lavt uddannelsesniveau, navnlig gennem opkvalificering og omskoling. Hovedparten af de nye arbejdspladser, der blev skabt i 2018, er tidsubegrænsede kontrakter og fuldtidsansættelser, men andelen af midlertidigt ansatte er fortsat betydelig. Af de 2,7 mio. yderligere ansatte (15-64 år), der blev registreret i 2018, var næsten alle tidsubegrænsede kontrakter; antallet af midlertidigt ansatte steg med kun 55 000 i samme periode (sammenlignet med 0,8 millioner året før). Stigningen i antallet af tidubegrænsede kontrakter var alligevel ikke tilstrækkelig til at nedbringe den samlede andel af midlertidigt ansatte i forhold til det samlede antal ansatte, da den kun faldt med 0,1 procentpoint til 14,2 % i 2018. Selvstændig beskæftigelse (15-64-årige) faldt med 160 000 og fortsatte den langsomme nedgang fra de foregående år og resulterede i en andel på 13,5 % i forhold til den samlede beskæftigelse (nedgang fra 13,7 % i 2017 og 14,4 % i 2013). Endelig var de fleste nye job fuldtidsansættelser (+2,4 millioner), mens antallet af deltidsansatte forblev nogenlunde konstant. Følgelig faldt andelen af deltidsansatte (15-64 år) en smule for tredje år i træk (med 0,2 procentpoint til 19,2 % i 2018), men var dog stadig næsten 2 procentpoint over niveauet i 2008. På den positive side fortsatte andelen af ufrivillige deltidsansatte i forhold til det samlede antal deltidsbeskæftigede med at falde (fra et højdepunkt på 29,6 % i 2014 til 24,6 % i 2018), selv om den fortsat var betydelig. Med hensyn til sektorudviklingen retter beskæftigelsen sig fortsat mod tjenesteydelser. På linje med tendensen i de seneste år blev det største antal arbejdspladser i 2018 skabt i servicesektoren (2,6 millioner flere beskæftigede i 2018 eller +1,5 % i forhold til 2017; baseret på nationalregnskaber). En sådan stigning førte til en stigning for servicesektoren i forhold til den samlede beskæftigelse, som i det seneste årti er steget konstant fra 70,1 % i 2008 til 74 % i 2018. I absolutte tal oplevede industrien den næststørste stigning i 2018 (med 470 000 ansatte), hvilket svarer til en stigning på 1,3 % i forhold til det foregående år (på linje med de resultater, der blev konstateret i 2017 og 2016). For andet år i træk steg antallet af beskæftigede i bygge- og anlægssektoren med mere end 2 % (eller 337 000 personer), hvilket konsoliderer det opsving, der startede i 2015. Antallet af beskæftigede i denne sektor er dog stadig næsten 13 % lavere end i 2008. Endelig begyndte beskæftigelsen i landbruget, efter at den var stabiliseret i 2017, at falde igen i 2018 (med 2,5 %) i tråd med den langsigtede tendens for denne sektor. Landbrugets andel af den samlede beskæftigelse faldt faktisk fra 5,4 % i 2008 til 4,3 % i 2018. 1.2Sociale tendenser Antallet af personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, fortsatte med at falde støt. Denne faldende tendens fortsatte for sjette år i træk i 2018 (figur 4), og antallet af personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, faldt til 110 millioner mennesker (eller 21,9 % af den samlede befolkning), hvilket er næsten 2,7 millioner færre end i 2017 (ca. 2 procentpoint mindre end i 2008). Den generelle tendens afspejlede et fald i omfanget af alvorlige materielle afsavn og i mindre grad i andelen af husstande med meget lav arbejdsintensitet, mens risikoen for fattigdom i store træk var uændret. Dette er generelt i tråd med opsvinget i beskæftigelsen og stigningerne i den disponible indkomst. Hvis den positive tendens fortsætter i det nuværende tempo, vil EU være godt rustet til senest i 2020 at notere en tilbagegang på ca. 13 millioner mennesker, der er i risiko for fattigdom eller udstødelse siden 2008 (sammenlignet med et Europa 2020-mål på 20 millioner). Alligevel tyder den nuværende afmatning i den økonomiske aktivitet på, at den faktiske nedgang kan blive mindre udtalt. Det kraftige fald i antallet af personer, der lider alvorlige materielle afsavn, fortsætter. Over 3 millioner mennesker undgik alvorlige materielle afsavn i året frem til 2018, hvilket bragte det samlede antal berørte personer ned på 29,7 millioner eller 5,9 % af EU's befolkning. Dette fald udgør en betydelig forbedring for sjette år i træk, hvilket afspejler en forbedring af husholdningernes materielle situation. Da tilbagegangen i denne indikator skyldes gode resultater blandt de medlemsstater, hvor andelen af personer, der lider alvorlige materielle afsavn, er højest (se afsnit 3.4), peger de overordnede forbedringer i retning af fortsat opadgående social konvergens.

Et stærkt arbejdsmarked har bidraget til en yderligere reduktion af antallet af personer, der lever i delvis arbejdsløse husstande. Antallet af personer, der bor i husstande med meget lav arbejdsintensitet, faldt yderligere med ca. 3 millioner mennesker. Disse personer udgør 8,8 % af befolkningen, hvilket er langt under situationen før krisen. Figur 4: Andelen af personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, er faldende, men andelen af personer, der er i risiko for fattigdom, er næsten uændret. Procentdel af befolkningen, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse (AROPE) og underkomponenter (2005-2017). Kilde: Eurostat, SILC. Den andel af befolkningen, der er i risiko for fattigdom, er fortsat høj til trods for opsvingets styrke. Den relative fattigdomsindikator er stort set stabil, idet den steg marginalt til 17,1 % fra 16,9 % året før. Antallet af personer, der lever i husstande med en ækvivaleret disponibel indkomst på under 60 % af den nationale median, er på lidt over 86 millioner, en million flere mennesker end året før. Selv om de seneste data fra Eurostats foreløbige skøn tyder på, at fattigdomstallet vil falde, er dette fald dog gået i stå efter en kraftig forbedring i 2017. Risikoen for fattigdom blandt personer i arbejde har generelt været stabil på et højt niveau i 2018. I 2018 steg procentdelen af personer i arbejde, der er i risiko for fattigdom, med yderligere 0,1 procentpoint fra 2017 og ligger stadig tæt på det højeste niveau i 2016. 9,5 % af de beskæftigede lever i en husstand, hvis indkomst er på under 60 % af medianen (1,2 procentpoint flere end det minimum, der blev opnået i 2010). Folk, der arbejder på deltid og på tidsbegrænsede kontrakter, udsættes i højere grad for en sådan risiko, men i nogle medlemsstater er denne risiko også relativt høj for fuldtidsansatte ansatte med en tidsubegrænset kontrakt (se også afsnit 3.1.1 og 3.4.1). Tendenser i fattigdomsniveauet tyder på, at den økonomiske vækst i nogle lande ikke er til gavn for alle. Den relative medianindkomstfattigdomskløft, som måler, hvor langt de fattigdomstruede personer befinder sig fra fattigdomsgrænsen (dvs. hvor fattige de fattige er), steg med et halvt point til 24,6 i 2018. Dette afspejler forskelligartede tendenser i medlemsstaterne, som generelt tyder på, at de positive virkninger af den økonomiske vækst ikke altid når ud til de fattigste. Risikoen og omfanget af fattigdom for personer, der lever i (delvis) arbejdsløse husstande, er fortsat med at stige. Fattigdomsrisikoen for personer, der lever i husstande med meget lav arbejdsintensitet (under 20 % af deres kapacitet), er høj (62,1 % i 2018) og er steget støt for femte år i træk. Udvalget for Social Beskyttelse har udpeget dette som en tendens, der bør holdes øje med . Der forekommer også stigende forskelle mellem deres medianindkomst og fattigdomsrisikotærsklen (se afsnit 3.4.1), hvilket peger i retning af mulige mangler med hensyn til ydelsernes tilstrækkelighed og dækning. På trods af fortsatte forbedringer står børn fortsat over for en stor risiko for fattigdom eller social udstødelse. I 2018 faldt procentdelen af børn, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse i EU-28 med 0,6 procentpoint til 24,3 %. Dette er dog fortsat højere end tallet for den brede befolkning. I alle medlemsstater har børn af lavtuddannede forældre en betydeligt større risiko for fattigdom eller social udstødelse, hvilket antyder, at der er tale om vedvarende ulige muligheder. De samlede husstandsindkomster stiger fortsat. Den disponible bruttohusstandsindkomst steg for femte år i træk i 2018. Den årlige stigning var i overensstemmelse med forbedringerne i det samlede reale BNP pr. indbygger (som steg med ca. 1,8 %), hvilket tyder på, at den seneste vækst gavner husstandene. Indkomstuligheden er fortsat høj. I gennemsnit har de rigeste 20 % af husstandene i medlemsstaterne en indkomst, der er ca. fem gange større end indkomsten for de fattigste 20 % af husstandene. I 2018 steg denne andel efter, at den var faldet for første gang sidste år, men den er stadig høj i mange medlemsstater (se afsnit 3.4). De seneste foreløbige skøn fra Eurostat tyder dog på, at der vil indtræffe et fald . Indkomstandelen for de 40 % af befolkningen med de laveste indkomster (S40) var uændret efter en stigning i 2017. I mange lande har denne gruppe, som består af lavindkomstmodtagere og modtagere af sociale ydelser, oplevet, at deres andel af indkomsten forværres eller stagnerer, også før den økonomiske krise. Der er imidlertid behov for yderligere forbedringer i S40 for at vende den hidtidige udvikling i det seneste tiår.



2.ØJEBLIKSBILLEDER FRA DEN SOCIALE RESULTATTAVLE Den europæiske søjle for sociale rettigheder blev proklameret af Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen i fællesskab den 17. november 2017. Den bygger på en række centrale principper og rettigheder, som skal støtte fair og velfungerende arbejdsmarkeder og velfærdssystemer. Den er udformet som et kompas for en fornyet konvergensproces medlemsstaterne imellem hen imod bedre socioøkonomiske forhold. Rådets nye strategiske dagsorden for EU 2019-2024 fremhæver, at den europæiske søjle for sociale rettigheder skal gennemføres på EU- og medlemsstatsniveau under behørig hensyntagen til deres respektive kompetencer. Kommissionen vil i begyndelsen af 2020 fremlægge en meddelelse, der skal være startskuddet for udarbejdelsen af en handlingsplan om gennemførelsen af den europæiske søjle for sociale rettigheder. Den europæiske søjle for sociale rettigheder ledsages af en social resultattavle med henblik på at overvåge resultater og spore tendenser i medlemsstaterne. Resultattavlen indeholder en række indikatorer (nøgleindikatorer og underordnede indikatorer), som screener medlemsstaternes resultater inden for det beskæftigelsesmæssige og sociale område for udvalgte indikatorer sammen med tre overordnede dimensioner, der er identificeret i forbindelse med søjlen: i) lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet, ii) dynamiske arbejdsmarkeder og rimelige arbejdsvilkår og iii) offentlig støtte/social beskyttelse og inklusion. Siden den fælles rapport fra 2018 omfatter den fælles beskæftigelsesrapport den sociale resultattavle, og resultaterne heraf er sammenfattet i dette kapitel for så vidt angår nøgleindikatorer. Denne analyse er placeret i en bredere reformsammenhæng, som beskrevet i kapitel 3. 2.1.En forklaring af resultattavlen Den sociale resultattavle er et centralt værktøj til overvågning af resultater på beskæftigelsesområdet og det sociale område og af konvergens i retning af bedre leve- og arbejdsvilkår. Den hjælper navnlig med at overvåge medlemsstaternes situation i forhold til målbare dimensioner af søjlen og supplere de eksisterende overvågningsværktøjer, navnlig overvågningen af beskæftigelsesresultater og overvågningen af socialbeskyttelsesresultater. Den omfatter navnlig 14 nøgleindikatorer, der vurderer beskæftigelsen og de sociale tendenser generelt:

-Lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet: §Andelen af unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt, i alderen 18-24 år §Kønsbetinget forskel i beskæftigelsesfrekvens, i alderen 20-64 år §Indkomstulighed målt som kvintilsats - S80/S20 §Andelen af personer i risiko for fattigdom eller social udstødelse (AROPE) §Unge i alderen 15-24 år (NEET-andelen), som hverken er i beskæftigelse eller under uddannelse -Dynamiske arbejdsmarkeder og rimelige arbejdsvilkår: §Beskæftigelsesfrekvens, i alderen 20-64 år §Arbejdsløshed, i alderen 15-74 år §Langtidsledighed, i alderen 15-74 år §Den disponible bruttohusstandsindkomst i faste priser pr. indbygger §Nettoindtjening for en fuldtidsansat enlig arbejdstager uden børn, der tjener en gennemsnitsløn -Offentlig støtte/social beskyttelse og inklusion: §Sociale overførselsindkomsters virkning (bortset fra pensioner) for fattigdomsbekæmpelse §Børn under 3 år i formelle børnepasningsordninger §Selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling §Andel af befolkningen med grundlæggende generelle eller mere end grundlæggende generelle digitale færdigheder. Nøgleindikatorer analyseres ved hjælp af en fælles metode vedtaget af Beskæftigelsesudvalget og Udvalget for Social Beskyttelse (yderligere oplysninger findes i bilag 3). Denne metode evaluerer situationen og udviklingen i medlemsstaterne ved at se på niveauer og årlige ændringer for hver af de nøgleindikatorer, der indgår på den sociale resultattavle. Niveauer og ændringer klassificeres efter forskellen i forhold til de respektive (uvægtede) gennemsnit i EU. Medlemsstaternes resultater med hensyn til niveauer og ændringer kombineres efterfølgende (ved hjælp af en foruddefineret matrix), således at hver medlemsstat placeres i en ud af syv kategorier ("de, der præsterer bedst", "bedre end gennemsnittet", "god, men bør overvåges", "gennemsnitlig/neutral", "svag, men i bedring", "bør holdes øje med" og "situationen er kritisk"). På dette grundlag giver tabel 1 en oversigt over aflæsningerne af resultattavlen ifølge de seneste tal, som er tilgængelige for hver indikator. En forsigtig og ikke-mekanisk læsning af tabellen er berettiget. Til dette formål indeholder kapitel 3 en detaljeret analyse af de 14 indikatorer, herunder langsigtede tendenser og yderligere indikatorer, når det er relevant. Desuden vil de kommende landerapporter give yderligere dybtgående analyse af alle "kritiske situationer" og yderligere socioøkonomisk og politisk kontekst, for bedre at kvalificere landespecifikke udfordringer i forbindelse med det europæiske semester. Sammen med en yderligere analyse, der indgår i overvågningen af beskæftigelsesresultater og overvågningen af socialbeskyttelsesresultater, vil dette danne et analysegrundlag for Kommissionens efterfølgende forslag til landespecifikke henstillinger, hvor det er relevant. For første gang integreres der i den fælles beskæftigelsesrapport 2020 en regional dimension i den sociale resultattavle. I de seneste år er den sociale resultattavle blevet anvendt til at analysere landenes resultater på nationalt plan. Udviklingen i indikatorerne på nationalt plan kan dog skjule store forskelle på regionalt plan (idet der i mange medlemsstater ofte træffes afgørelse om en række politikker og finansiering på dette niveau). Derfor får den regionale dimension af den sociale situation og konvergens stadig større betydning, navnlig inden for rammerne af det europæiske semester. Derfor indeholder denne udgave af rapporten dokumentation for den regionale situation på grundlag af den sociale resultattavle. Bilag 3 indeholder navnlig en række kort, der viser regionale forskelle pr. medlemsstat, for visse nøgleindikatorer på den sociale resultattavle. Endvidere indeholder analysen i kapitel 3, hvor det er relevant, rapporter på regionalt plan for medlemsstater, hvor der er store forskelle mellem NUTS 2-regionerne. Dataene og resultaterne gør det muligt bedre at forstå, hvordan forskellige regioner i et land klarer sig med hensyn til nogle af søjlens centrale dimensioner og bidrager til at overvåge konvergensen i landene, evaluere regionalpolitikkernes virkninger og udforme regional politikudvikling.

2.2.Data fra den sociale resultattavle Analysen af resultattavlen tyder på fortsat positive arbejdsmarkedsmæssige og sociale tendenser i EU, selv om ikke alle indikatorer er i bedring. Når man ser på gennemsnitsværdierne for EU, blev der i 9 ud af 14 nøgleindikatorer registreret en forbedring i løbet af det seneste tilgængelige år (dvs. 2018 eller 2017 afhængigt af datatilgængeligheden). En sammenligning (samlet og på lang sigt) viser, at arbejdsløsheden registrerede de største fremskridt, hvilket afspejler den positive udvikling på arbejdsmarkedet. Som det allerede var tilfældet i 2017, er arbejdsløsheden faldet i samtlige medlemsstater i 2018. Alligevel var visse andre indikatorer uændrede i forhold til det foregående år eller endda lidt forværrede (dvs. unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt, forskel i mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens, indkomstkvintilsatsen, sociale overførselsindkomsters indvirkning på fattigdomsbekæmpelse og selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling). Som fremhævet af det pågældende spredningsdiagram i kapitel 3 viste mere end halvdelen af nøgleindikatorerne, i forskellig grad, konvergens mellem medlemsstaterne i den seneste overvågningsperiode (bemærkelsesværdige undtagelser er indkomstkvintilsatsen, selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling og andelen af befolkningen, der som minimum har grundlæggende generelle digitale færdigheder). Næsten alle medlemsstater står over for udfordringer med mindst én nøgleindikator. For så vidt angår de tre mest problematiske klassificeringer, dvs. "kritisk situation", "bør holdes øje med" og "svag, men i bedring", er samtlige medlemsstater blevet fremhævet mindst én gang – med undtagelse af Nederlandene. Hvis man ser på "kritiske situationer" alene (dvs. indikatorer, hvis niveau er meget ringere end gennemsnittet, og som enten ikke forbedres tilstrækkeligt hurtigt eller forværres yderligere), blev 14 medlemsstater fremhævet, hvilket er det samme antal som i den fælles beskæftigelsesrapport 2019. Estland og Malta sluttede sig til denne gruppe af lande (eller "sluttede sig til den igen" efter at have forladt den i det foregående år), mens Ungarn og Portugal forlod den. Antallet af udfordringer peger i retning af en vis forværring generelt. På de 14 områder, der er vurderet, er der i alt fundet 121 tilfælde af "kritiske situationer", "bør holdes øje med" eller "svag, men i bedring", dvs. ca. 31 % af det samlede antal vurderinger (samme antal som i den fælles beskæftigelsesrapport 2019). Heraf er 40 "kritiske situationer" (svarende til 10,3 % af alle vurderinger) sammenlignet med 41 i den fælles beskæftigelsesrapport 2019 (svarende til 10,6 % af alle vurderinger). Hvis man ser på de tre overordnede dimensioner, som er omfattet af resultattavlen, ses de fleste udfordringer, ligesom i de tidligere år, inden for området "offentlig støtte/social beskyttelse og inklusion" med et gennemsnit på 9,8 tilfælde (hvoraf 3,5 er "kritiske situationer") pr. indikator. Børn under 3 år i formelle børnepasningsordninger er den indikator, der har flest markeringer, nemlig for 13 medlemsstater (hvoraf 5 i bundkategorien). Dimensionerne for "lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet" og "dynamiske arbejdsmarkeder og rimelige arbejdsvilkår" følger lige efter med et gennemsnit på henholdsvis 9,6 og 6,8 markerede tilfælde pr. indikator (3 og 2,2 "kritiske situationer" for hver). På det første område er de mest markerede indikatorer "unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt", "forskel i mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens"ogrisikoen for fattigdom eller social udstødelse (10 gange). I sidstnævnte tilfælde har indikatoren "nettoindtjeningen for en fuldtidsansat enlig arbejdstager uden børn, der tjener en gennemsnitsløn", flest udfordringer (14 markeringer). Som i de tidligere år er der stor forskel på medlemsstaternes situation og alvoren af deres udfordringer. Grækenland, Italien, Rumænien og Spanien har vurderinger med "kritisk", "bør holdes øje med" eller "svag, men i bedring" for ti eller flere indikatorer (se tabel 1). Af disse lande har Italien det største antal "kritiske situationer" (otte) efterfulgt af Rumænien (seks), Grækenland (fire) og Spanien (to). Alligevel kan Grækenland, Rumænien og Spanien også rapportere om en række positive vurderinger: Grækenland er et af landene i kategorien "de, der præsterer bedst", når det gælder andelen af unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt, og "bedre end gennemsnittet", når det gælder indkomstulighed og deltagelse i børnepasningsordninger. Rumænien er et af landene i kategorien "de, der præsterer bedst" med hensyn til væksten i den disponible husstandsindkomst pr. indbygger og "bedre end gennemsnittet" for så vidt angår arbejdsløsheden. Spanien er i kategorien "de, der præsterer bedst" for deltagelse i børnepasningsordninger og "bedre end gennemsnittet" for selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling. Med hensyn til det samlede antal udfordringer følger Bulgarien og Kroatien (otte udfordringer), Estland og Letland (seks udfordringer) lige efter. I modsætning hertil er Sverige i kategorien "de, der præsterer bedst" eller "bedre end gennemsnittet" for elleve nøgleindikatorer, efterfulgt af Tjekkiet (ni indikatorer), Tyskland, Danmark, Malta og Nederlandene (hver med otte nøgleindikatorer). Hvad angår lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet, blev de største forbedringer generelt registreret med hensyn til NEET-andelen og andelen af personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse. Den langsigtede faldende tendens i andelen af unge, der forlader skolen tidligt, standsede imidlertid og forblev kun stabil sammenlignet med det foregående år, mens forskellen mellem mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens og indkomstkvintilsatsen steg marginalt. Et blik pr. indikator: ·Spanien, Italien og Malta står over for en "kritisk situation" med hensyn til unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt, sammenlignet med Grækenland, Kroatien, Irland, Litauen, Polen og Slovenien, som er i kategorien "de, der præsterer bedst". ·Grækenland, Italien og Rumænien har kritiske resultater med hensyn til forskellen i mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens, sammenlignet med Finland, Letland og Sverige, som er "de, der præsterer bedst". ·Litauen, Letland og Rumænien står over for en "kritisk situation" med hensyn til indkomstulighed, sammenlignet med de bedste præstationer i Tjekkiet, Finland, Slovenien og Slovakiet. ·Situationen for så vidt angår risikoen for fattigdom eller social udstødelse er kritisk i Litauen og Letland, sammenlignet med Tjekkiet, Slovenien og Slovakiet, som er i kategorien "de, der præsterer bedst". ·Bulgarien, Grækenland, Italien og Rumænien står over for en "kritisk situation", når man ser på NEET'er, mens Tjekkiet, Tyskland og Luxembourg har de bedste resultater. Med hensyn til dynamiske arbejdsmarkeder og rimelige arbejdsvilkår i EU blev situationen i gennemsnit forbedret i løbet af det seneste år på tværs af alle indikatorer, navnlig beskæftigelses- og arbejdsløshedstallene (både på overordnet og lang sigt), den disponible bruttohusstandsindkomst pr. indbygger og nettoindtjeningen for en fuldtidsansat enlig arbejdstager uden børn, der tjener en gennemtsløn. Et blik pr. indikator: ·Kroatien, Grækenland, Italien og Spanien er i en "kritisk situation", når det gælder deres beskæftigelsesfrekvens, i forhold til Tjekkiet, Estland, Tyskland og Sverige, som er i kategorien "de, der præsterer bedst". ·Italien har en kritisk situation vedrørende arbejdsløsheden, mens Tjekkiet er i kategorien "de, der præsterer bedst". ·Italien er i en kritisk situation for så vidt angår langtidsledighed (ingen lande placeret som "de, der præsterer bedst" ved hjælp af metoden, mens 15 lande er "bedre end gennemsnittet"). ·Væksten i den disponible bruttohusstandsindkomst pr. indbygger betragtes som en "kritisk situation" i Grækenland, Cypern og Italien sammenlignet med Bulgarien, Polen og Rumænien, som er i kategorien "de, der præsterer bedst". ·Situationen med hensyn til nettoindtægten for en fuldtidsansat enlig arbejdstager uden børn, der tjener en gennemttsløn, vurderes som kritisk for Rumænien og Slovakiet, mens Østrig, Tyskland, Irland, Luxembourg, Nederlandene og Det Forenede Kongerige er i kategorien "de, der præsterer bedst". Hvad angår offentlig støtte og social beskyttelse og inklusion, er situationen blevet forbedret i løbet af det seneste år, der er til rådighed, hvad angår adgang til børnepasning og digitale færdigheder. Den er imidlertid forværret en anelse, hvad angår de sociale overførselsindkomsters indvirkning på fattigdomsbekæmpelsen og selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling. Et blik pr. indikator: ·Spanien, Italien, Litauen, Letland og Rumænien befinder sig i en "kritisk situation", hvad angår deres overførselsindkomsters evne til at mindske fattigdommen. Dette skal sammenlignes med Ungarn og Irland, der er i kategorien "de, der præsterer bedst".

·Tjekkiet, Polen, Rumænien og Slovakiet er i en kritisk situation, når det gælder deltagelse af børn under 3 år i formelle børnepasningsordninger, sammenlignet med Belgien, Spanien og Luxembourg, som er "de, der præsterer bedst". ·Estland og Letland er i en "kritisk situation" med hensyn til selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling (ingen placeret som "de, der præsterer bedst" ved hjælp af metoden, mens ni lande er "bedre end gennemsnittet"). ·Bulgarien, Kroatien og Rumænien befinder sig i en "kritisk situation", når man ser på niveauer for digitale færdigheder, mens Finland, Luxembourg, Nederlandene og Sverige har de bedste resultater. Tabel 1. Resumé af nøgleindikatorer på den sociale resultattavle Bemærk: Ajourført den 2. december 2019. Væksten i den disponible bruttohusstandsindkomst pr. indbygger er ikke tilgængelig for HR og MT. Nettoindtjening for en fuldtidsansat enlig arbejdstager uden børn, der tjener en gennemsnitsløn, ikke tilgængelig for CY. Niveauet for borgernes digitale færdigheder foreligger ikke for IT. Brud i serier og andre statistiske markeringer fremgår af bilag 1 og 2. Tekstboks 1. Benchmarking – den aktuelle situation I meddelelsen af 26. april 2017 om oprettelse af en europæisk søjle for sociale rettigheder blev benchmarking identificeret som et centralt redskab til støtte for gennemførelsen af strukturreformer og for at skabe opadgående konvergens på beskæftigelsesområdet og det sociale område som led i det europæiske semester. Siden da er benchmarkingrammerne blevet udviklet og drøftet med medlemsstaterne på flere områder i henhold til den fælles tilgang, der er opnået enighed om i Beskæftigelsesudvalget (EMCO) og Udvalget for Social Beskyttelse (SPC), med fokus på identifikation af politiske løftestænger, der ledsages af generelle principper for politisk vejledning og, hvor det er muligt, specifikke indikatorer. På nuværende tidspunkt ledsages de politiske løftestænger ikke af referenceværdier, da formålet er at give mulighed for sammenligning mellem medlemsstaterne og gensidig læring for at tilskynde til de nødvendige reformer. Benchmarkingrammen for arbejdsløshedsunderstøttelse og aktive arbejdsmarkedspolitikker blev første gang anvendt i det europæiske semester 2018, herunder indikatorer for arbejdsløshedsunderstøttelsens omfang og dækning og de tilknyttede aktiveringspolitikker. Der arbejdes løbende på at udvikle indikatorer til at færdiggøre rammerne for kvaliteten af tjenester i forbindelse med tidlig støtte til jobsøgende. Benchmarkingrammen for minimumsindkomst, der omfatter komponenter vedrørende tilstrækkelighed, dækning og aktivering i minimumsindkomstordningerne, blev fuldt integreret i det europæiske semester 2019 sammen med benchmarkingrammen for voksnes færdigheder og læring, som blev udformet i samarbejde med Beskæftigelsesudvalget i oktober 2018. Der arbejdes i øjeblikket på yderligere benchmarkingrammer, som muligvis skal bruges i fremtidige semesterforløb, navnlig i Beskæftigelsesudvalget vedrørende mindstelønninger og kortlægning af kollektive forhandlinger, og i Udvalget for Social Beskyttelse vedrørende pensioners tilstrækkelighed og om børnepasning og støtte til børn.



3. BESKÆFTIGELSESMÆSSIGE OG SOCIALPOLITISKE REFORMER – MEDLEMSSTATERNES RESULTATER OG INDSATS Dette afsnit indeholder en oversigt over de seneste centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer og de foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet på de områder, der er prioriteret i EU's retningslinjer for beskæftigelsen, som vedtaget af Rådet i 2019. For hver retningslinje præsenteres den seneste udvikling i en række nøgleindikatorer samt medlemsstaternes politikforanstaltninger. Med hensyn til sidstnævnte er afsnittet baseret på medlemsstaternes nationale reformprogrammer for 2019 og Europa-Kommissionens kilder. Hvis andet ikke er anført, omfatter rapporten kun politikforanstaltninger, der er gennemført efter juni 2018. En tilbundsgående analyse af den seneste udvikling på arbejdsmarkedet kan findes i rapporten Labour Market and Wage Developments 2019 og i undersøgelsen Employment and Social Developments in Europe 2019. 3.1.Retningslinje 5: Skabe øget efterspørgsel efter arbejdskraft I dette afsnit gennemgås gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinje nr. 5, som anbefaler medlemsstaterne at skabe gunstige betingelser for at fremme efterspørgslen efter arbejdskraft og jobskabelsen. Indledningsvis præsenteres en oversigt over arbejdsløsheds- og beskæftigelsesfrekvenser pr. medlemsstat som supplement til analysen på EU-plan i kapitel 1 for at fremhæve relevansen af udfordringerne med jobskabelse i landene. Derefter ses der på dynamikken i selvstændig virksomhed og den ændrede karakter af selvstændig virksomhed samt manglen på kvalificeret arbejdskraft. Endelig undersøges løn, mindsteløn og udviklingen i skattekilen og deres indvirkning på indkomst og levestandard, på jobskabelse og konkurrenceevne. Afsnit 3.1.2 redegør for medlemsstaternes politiktiltag inden for disse områder. 3.1.1 Nøgleindikatorer Selv om den økonomiske vækst aftog, fortsatte arbejdsløsheden med at falde i alle medlemsstater i 2018 for andet år i træk. Som følge heraf lå arbejdsløsheden i 2018 på 5 % i 10 medlemsstater. I de fleste lande med høj arbejdsløshed var faldet hurtigere end gennemsnittet, hvilket bekræfter den konvergens i retning af lavere arbejdsløshed, der er konstateret i de seneste år. Navnlig oplevede Spanien, Grækenland, Portugal, Kroatien og Cypern et fald på mindst 2 procentpoint. Frankrig og Italien var delvise undtagelser for denne tendens, idet faldet skete i et langsommere, men dog støt, tempo. På trods af den generelle forbedring er der fortsat betydelige forskelle i arbejdsløsheden, idet tallene varierer fra 2,1 % i Tjekkiet (kategorien "de, der præsterer bedst") til 19,2 % i Grækenland (jf. figur 5, hvor der både ses på niveauer og ændringer i henhold til den fastsatte metode til vurdering af nøgleindikatorerne på den sociale resultattavle). Der er også fortsat store forskelle på regionalt plan (se bilag 3), hvor nogle regioner i Grækenland, Italien og Spanien stadig har en arbejdsløshed på over 20 %. I 2018 lå arbejdsløsheden under førkriseniveauet i de fleste medlemsstater (se figur 6). Blandt undtagelserne kan nævnes Frankrig, Italien og Spanien. I 2018 var mere end halvdelen af de arbejdsløse i EU koncentreret i disse tre lande. Figur 5: Arbejdsløsheden nærmer sig et lavere niveau Arbejdsløshedsprocent (15-74 år) og årlig ændring (nøgleindikator på den sociale resultattavle) Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Periode: Niveauer for 2018 og årlige ændringer i forhold til 2017. Bemærk: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Figur 6: I de sidste fem år er arbejdsløsheden faldet i samtlige medlemsstater.

Arbejdsløshedsprocent (15-74 år), flerårig sammenligning Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Beskæftigelsesfrekvensen steg fortsat og nåede et nyt toppunkt i de fleste medlemsstater i 2018. Samtlige medlemsstater registrerede en stigning på mindst 0,5 procentpoint i forhold til 2017. Fra 2018 havde halvdelen af medlemsstaterne allerede nået Europa 2020-målet på 75 % (og tretten havde nået deres nationale beskæftigelsesmål). Som det fremgår af figur 7, er konvergensen imidlertid stadig meget begrænset. Væksten i beskæftigelsen er langsommere end gennemsnittet i flere lande med lave udgangsniveauer, herunder Italien og Frankrig. Samtidig blev de største stigninger registreret i lande med relativt høje startniveauer (Cypern, Slovenien, Malta, Finland, Letland). Der sås også en vedvarende jobskabelse i mange lande, der allerede havde nået målet på 75 % (Litauen, Danmark, Nederlandene, Tjekkiet). Der er således fortsat betydelige forskelle i beskæftigelsesfrekvensen (aldersgruppen 20-64 år), og niveauerne varierer fra 80 % eller derover i Sverige, Tyskland, Tjekkiet og Estland ("de, der præsterer bedst") til ca. 60 % i Grækenland (se figur 7 og 8). I en række medlemsstater er der betydelige regionale forskelle i beskæftigelsesfrekvensen (jf. bilag 3). Figur 7: Beskæftigelsen steg i samtlige medlemsstater, men konvergensen er fortsat begrænset Beskæftigelsesfrekvens (20-64 år) og årlig ændring (nøgleindikator på den sociale resultattavle) Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Periode: Niveauer for 2018 og årlige ændringer i forhold til 2017. Bemærk: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Figur 8: Beskæftigelsesfrekvensen er historisk høj i næsten alle medlemsstater Beskæftigelsesfrekvens (20-64 år), flerårig sammenligning Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Antallet af selvstændige var stort set uændret i 2018, men fortsatte med at falde på mellemlang sigt som en andel af den samlede beskæftigelse. På lang sigt har det samlede antal selvstændige været stort set uændret siden 2008, selv om andelen af selvstændige i forhold til den samlede beskæftigelse har været langsomt faldende, fra 14,3 % i 2008 til 13,5 % i 2018. Til trods for denne relative stabilitet har sammensætningen af selvstændig virksomhed imidlertid været præget af et støt skift fra traditionelle aktiviteter til sektorer med større værditilvækst. Denne ændring er især markant for selvstændige uden ansatte, som tegner sig for mere end 70 % af de selvstændige erhvervsdrivende. Siden 2008 er antallet af selvstændige uden ansatte faldet med 25 % i landbruget, 14 % i handelssektoren og 5 % i transportsektoren. I samme periode steg den med mere end 30 % inden for information og kommunikation, professionelle, videnskabelige og tekniske aktiviteter og med 40 % inden for sundhed og sociale aktiviteter. Ikke-traditionelle sektorers andel af beskæftigelsen blandt selvstændige uden ansatte er steget fra 36 % i 2008 til 45 % i 2018, og der er store forskelle mellem medlemsstaterne. Stigningen var hurtigere i hurtigt voksende økonomier som Estland, Letland og Litauen, mens den var langsommere i lande, hvor selvstændig beskæftigelse i ikke-traditionelle sektorer allerede var udbredt (f.eks. Danmark, Tyskland og Italien). Ændringen i den sektorspecifikke sammensætning af selvstændig beskæftigelse på EU-plan kan ses i figur 9. Overgangen til sektorer med højere værditilvækst afspejles også i de selvstændiges gennemsnitlige uddannelsesniveau. Andelen af højtuddannede (med en tertiæruddannelse) blandt selvstændige steg til 36,1 % i 2018 (en stigning fra 35,2 % i 2017 og 26,6 % i 2008). Denne stigning var hurtigere end blandt arbejdstagerne, hvor andelen af højtuddannede var på 35,3 % i 2018, en stigning fra 27,2 % i 2008. Denne tendens var særlig imponerende blandt kvinder i selvstændige erhverv, hvor andelen med en tertiæruddannelse nåede op på 44,5 % i 2018, en stigning fra 30,8 % i 2008. Dette tyder på, at investeringer i færdigheder og menneskelig kapital vil få stadig større betydning i en situation med hurtig teknologisk udvikling og et arbejdsmarked i forandring. Nærmere oplysninger om de udfordringer og muligheder, der er forbundet med disse tendenser, findes i afsnit 3.3. Figur 9: Sammensætningen af selvstændig beskæftigelse skifter i retning af tjenesteydelser og ikke-traditionelle sektorer. Andel selvstændige uden ansatte pr. sektor Kilde: Eurostat. AGRI: Landbrug, jagt, skovbrug og fiskeri (NACE A). MANUF: Fremstillingsvirksomhed (NACE C). CONST: Bygge- og anlægsvirksomhed (NACE F). HANDEL Engroshandel og detailhandel; reparation af motorkøretøjer og motorcykler (NACE G). TRACC: Transport og oplagringsvirksomhed; overnatningsfaciliteter og restaurationsvirksomhed (NACE H & I). Ikke-traditionelle sektorer: alle andre aktiviteter i NACE, hovedsagelig tjenesteydelser. Efterhånden som arbejdsmarkederne bliver strammere, opstår der mangel på arbejdskraft i de fleste medlemsstater. I de senere år referer en stigende del af arbejdsgiverne til arbejdskraft som en produktionsbegrænsende faktor. I EU er denne andel i gennemsnit steget fra 7,5 % i 2013 til 21,8 % i 2018 (se også kapitel 1). Denne begrænsning er generelt mere udtalt i medlemsstater, hvor arbejdsløsheden er på et historisk lavt niveau, f.eks. Ungarn, Malta og Polen (se figur 10). Derimod betragtes manglen på arbejdskraft mindre som en hindring for produktionen i de lande, hvor arbejdsløsheden er højest (Grækenland, Spanien og Italien). Tilsvarende synes en stor andel af arbejdstagerne at være overkvalificerede til deres arbejde i lande med et uudnyttet arbejdskraftpotentiale (f.eks. Grækenland, Spanien og Cypern), mens dette generelt ikke så hyppigt er tilfældet i lande med lav arbejdsløshed (se figur 11). Dette tyder på, at opkvalificering og investering i færdigheder ud over at være en drivkraft for langsigtet vækst kan være et effektivt redskab til at fremme beskæftigelsen på kort sigt, navnlig i de lande, hvor forholdene på arbejdsmarkedet allerede er stramme.

Figur 10: Manglen på arbejdskraft er mere udtalt, når arbejdsløsheden er lavere Sammensat indikator for mangel på arbejdskraft (til venstre) og arbejdsløshedsprocenten (til højre) - 2018 Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen) og erhvervs- og forbrugerundersøgelsen. Den sammensatte indikator omfatter alle sektorer (jf. LMWD 2019). Figur 11: Overkvalificering er mest udtalt i lande med høj arbejdsløshed Overkvalificering (til venstre) og arbejdsløshedsprocent (til højre) - 2018 Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Overkvalificering defineres som andelen af 20-64-årige med en tertiæruddannelse, som har job på ISCO-niveau 4-9. Den nominelle lønvækst steg svagt i flere medlemsstater, men er fortsat generelt moderat. For første gang siden 2008 steg den nominelle løn pr. ansat i alle medlemsstater i 2018. Stigningerne i 2018 varierede fra 0,5 % i Cypern til 16,3 % i Rumænien (figur 12). I 2018 var væksten i den nominelle løn forholdsvis hurtigere i de fleste central- og østeuropæiske medlemsstater. Medlemsstater med en hurtig nominel lønvækst (over 7 %) omfatter Rumænien, Tjekkiet, Estland, Letland, Litauen og Polen. I modsætning hertil var den nominelle lønvækst lavere - dvs. under 2 % - i de sydeuropæiske medlemsstater, hvor arbejdsløsheden ofte er relativt højere. I 2018 var reallønsvæksten positiv i de fleste medlemsstater. Den gennemsnitlige vækst var moderat, nemlig 1,1 % i EU og 0,7 % i euroområdet. Reallønsvæksten var særlig hurtig i Rumænien, efterfulgt af Bulgarien, Polen, Estland, Letland og Tjekkiet (alle på over 5 %) og bidrog dermed til at øge arbejdstagernes købekraft og fremme en opadgående konvergens i levevilkårene. I den anden ende af skalaen oplevede Cypern, Spanien, Finland og Nederlandene et fald i reallønnen. Udviklingen i reallønnen var også tæt på nul i Belgien, Frankrig, Irland og Det Forenede Kongerige. Gruppen af lande med lav reallønsvækst er uensartet og omfatter lande med høj eller relativt høj arbejdsløshed (såsom Spanien, Frankrig og Cypern) og lande med lav arbejdsløshed (såsom Nederlandene, Det Forenede Kongerige og Østrig). Figur 12: Lønvæksten er fortsat moderat med undtagelse af Central- og Østeuropa Udvikling i nominel løn og realløn — 2018 (årlig ændring i %) Kilde: Europa-Kommissionen, AMECO-databasen. I 2018 steg reallønnen hurtigere end arbejdsproduktiviteten i de fleste medlemsstater, navnlig i Central- og Østeuropa. En lignende tendens forventes i 2019. På mellemlang sigt (2013-2018) er den reale produktivitet og reallønnen begge steget i et langsomt tempo, og reallønsvæksten haltede bagefter, især i de første år af opsvinget. Som vist i figur 13 er den reale arbejdsproduktivitet pr. ansat steget med 4,4 % i denne periode i EU, hvilket er en smule hurtigere end væksten i reallønnen (+ 3,1 %). Som følge af en langvarig løntilbageholdenhed var lønningerne i 2018 stadig lavere end i 2013 i 8 medlemsstater (Italien, Spanien, Cypern, Grækenland, Finland, Kroatien, Portugal, Belgien). I nogle lande, nemlig de baltiske lande, Rumænien, Bulgarien og Slovakiet, er lønvæksten i høj grad større end væksten i arbejdsproduktiviteten. Dette er i tråd med lave arbejdsløshedstal og tiltagende mangel på arbejdskraft og færdigheder og bidrager til processen med indhentning af efterslæb. Samtidig kan det få negative konsekvenser for omkostningskonkurrenceevnen, hvis den manglende overensstemmelse med produktivitetsudviklingen er langvarig. Figur 13: I de sidste fem år er reallønnen steget lidt mindre end arbejdsproduktiviteten Udviklingen i reallønnen og den reale arbejdsproduktivitet (procentmæssig ændring mellem 2013 og 2018)

Kilde: Eurostat, Europa-Kommissionens AMECO-database (realløn pr. ansat, BNP-deflator; real arbejdsproduktivitet pr. person). Landene er opstillet efter forskellen mellem væksten i reallønnen og væksten i den reale arbejdsproduktivitet (dvs. i venstre side af grafen har væksten i den reale arbejdsproduktivitet overhalet væksten i reallønnen). Data for Irland vedrører perioden 2015-2018. Selv om lønkvoten i de sidste fem år er faldet en smule i EU, kan der konstateres en generel tendens til konvergens. I forhold til 2013 faldt lønkvoten med 0,4 procentpoint i EU og med 0,7 procentpoint i euroområdet. Den er imidlertid steget i de fleste central- og østeuropæiske medlemsstater, hvor niveauet var forholdsvis lavt (herunder Letland, Litauen, Rumænien og Slovakiet). Samtidig er udviklingen i lønkvoten aftaget i lande som Belgien og Slovenien, hvor niveauet var forholdsvis højt. Blandt de største EU-lande faldt lønkvoten lidt i Frankrig, Spanien, Italien, Det Forenede Kongerige og steg en smule i Tyskland og Polen (se figur 14). Figur 14: Over de sidste fem år kan der konstateres en vis konvergens i lønkvoten. Ændring i lønkvoten 2013-2018 Kilde: Europa-Kommissionens AMECO-database; tilpasset lønkvote; den samlede økonomi; i procent af BNP i løbende priser. I Irland faldt lønkvoten med 9,4 procentpoint i 2015 i forhold til 2014 som følge af statistiske revisioner. Nettoindtægten fortsætter med at stige hurtigere i Central- og Østeuropa og bidrager til konvergens i arbejdsindkomstniveauet. Denne tendens stemmer overens med principperne i den europæiske søjle for sociale rettigheder, som fastsætter en opadgående konvergens i levestandarden som et af de vigtigste mål. De lande, der oplever en nettoindkomstvækst, der er højere end gennemsnit, oplever samtidig også en hurtig stigning i enhedslønomkostningerne, hvis indvirkning på konkurrenceevnen bør overvåges. Der kan konstateres en divergerende tendens mellem Syd- og Vesteuropa: arbejdsindkomsten stagnerede eller faldt i Spanien, Grækenland og Italien på trods af relativt lavere niveau i absolutte tal (men som svarer overens med højere arbejdsløshed), mens udviklingen var mere dynamisk i lande med et højere udgangsniveau. Denne tendens fremgår klart af den u-formede fordeling af landene i figur 15, hvor referencen er en enlig arbejdstager uden børn, der tjener en gennemsnitsløn, i en treårig periode (2015-2018). I den nedre ende af skalaen klassificeres Bulgarien, Litauen og Ungarn som "svag, men i bedring", mens Letland, Rumænien og Slovakiet, hvor nettoindtægten er steget mindre hurtigt, klassificeres som "kritiske situationer". Blandt "de, der præsterer bedst" er nettoindtægten i købekraftstandarder på over 30 000 EUR i Luxembourg, Irland og Det Forenede Kongerige. I disse medlemsstater er nettoindtægten steget hurtigere end i sammenlignelige lande. Figur 15: Nettoindtægten har været hastigt stigende i Central- og Østeuropa og støtter således en opadgående konvergens Nettoindtægt og årlig ændring – gennemsnit over tre år (nøgleindikator på den sociale resultattavle) Kilde: Skatte- og socialsikringsdatabasen (egne beregninger). Periode: 2018-niveauer (3-årigt gennemsnit) og gennemsnitlige årlige ændringer i perioden 2015-2018. Bemærk: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Medlemsstater, der er markeret med en asterisk, er medlemsstater, hvor de nominelle enhedslønomkostninger oversteg den tærskel, der er fastsat i proceduren i forbindelse med makroøkonomiske ubalancer. Indikatoren i resultattavlen for proceduren i forbindelse med makroøkonomiske ubalancer er den procentvise ændring over tre år af de nominelle enhedslønomkostninger. Tærsklen er 9 % for landene i euroområdet og 12 % for landene uden for euroområdet. Der foreligger ingen data for Cypern. På mellemlang sigt er lønuligheden er stort set uændret. Lønvæksten, især i bunden af lønskalaen, spiller en vigtig rolle med hensyn til at opretholde efterspørgslen og mindske indkomstuligheder og risikoen for fattigdom blandt personer i arbejde. Spredningen i bruttoindtægt, der blev målt som forholdet mellem den femte og første decil (D5/D1), varierede i 2017 fra 1,33 i Sverige til 2,02 i Irland (baseret på OECD-data). Lønfastsættelsesinstitutionerne kan have en indvirkning på lønspredningen. Der er navnlig tendens til, at stærkere overenskomstforhandlinger er forbundet med lavere indkomstulighed (Europa-Kommissionen, 2018). Der er stor forskel på anvendelsen af kollektive overenskomstforhandlinger i Europa, hvilket afspejler forskellige nationale traditioner og institutioner. I 2016 varierede andelen af lønmodtagere, der er omfattet af kollektive lønoverenskomster, beregnet af OECD, fra 98 % i Østrig til 7,1 % i Litauen. Lønudviklingen har også en indvirkning på risikoen for fattigdom blandt personer i arbejde, som fortsat er på et historisk højt niveau i de fleste medlemsstater. Andelen af personer, der er i beskæftigelse, men som har en ækvivaleret disponibel husstandsindkomst under fattigdomstærsklen, er steget i EU fra 8,3 % i 2010 til 9,6 % i 2016. Siden da har den været stort set stabil og lå på 9,5 % i gennemsnit i 2018. Det højeste niveau blev registreret i Rumænien (15,3 %) efterfulgt af Luxembourg, Spanien, Italien, Det Forenede Kongerige og Grækenland – alle over 11 %. I den anden ende af skalaen var andelen af beskæftigede i risiko for fattigdom på under 4 % i Finland og Tjekkiet. Det hurtigste fald i forhold til 2017 blev registreret i Rumænien, Grækenland og Ungarn (ca. 2 procentpoint). Risikoen for fattigdom blandt personer i arbejde er i høj grad knyttet til kontrakttypen: i 2018 var 16,2 % af de arbejdstagere, der havde en tidsbegrænset kontrakt, i risiko for at blive ramt af fattigdom, mod 6,1 % af dem, der havde en tidsubegrænset kontrakt. Figur 16: Fattigdom blandt personer i arbejde ligger fortsat over 2010-niveauet i de fleste medlemsstater. Risiko for fattigdom blandt personer i arbejde, flerårig sammenligning Kilde: Eurostat, SILC. I de fleste medlemsstater udgør de lovbestemte mindstelønninger bunden af lønfordelingen. Dette fastsættes normalt ved en national lovbestemt mindsteløn (med undtagelse af Østrig, Cypern, Danmark, Finland, Italien og Sverige). Tilstrækkelige mindstelønninger, hvad enten de er lovpligtige eller kollektivt forhandlede på sektorniveau, tjener flere formål: de mindsker lønuligheden, de er et incitament til at arbejde, de kan være med til at mindske fattigdom blandt personer i arbejde og støtter den samlede efterspørgsel ved at øge indkomsten for lavindkomstfamilier, som er mere tilbøjelige til at forbruge. Gennemsigtige og forudsigelige mindstelønninger bidrager også til et erhvervsklima, der støtter investeringer og jobskabelse, samtidig med at man undgår illoyal konkurrence. Samtidig øger mindstelønnen omkostningerne ved ansættelse af lavtlønnede arbejdstagere, som afhængigt af økonomiens struktur og den makroøkonomiske situation kan påvirke visse gruppers beskæftigelsesmuligheder. For at tage hensyn til alle disse faktorer er arbejdsmarkedets parter i de fleste medlemsstater involveret i fastsættelsen af mindstelønnen. I visse lande inddrages eksperter også i processen. Dette sker for eksempel i alle de lande, der har indført en lovbestemt mindsteløn (Tyskland, Irland og Det Forenede Kongerige) i den seneste tid. Figur 17 viser mindstelønnen som en procentdel af median- og gennemsnitslønnen i hele EU i 2018. De højeste mindstelønninger, målt i forhold til medianen, registreres i Frankrig, Portugal, Slovenien og Rumænien, mens de laveste observeres i Spanien, Tjekkiet og Estland. Da mindstelønnens potentielle indvirkning på både beskæftigelses- og levevilkårene er højere, når en stor del af arbejdsstyrken er omfattet, bør denne indikator også tages i betragtning. I 2016 lå andelen af personer, der tjener den lovbestemte mindsteløn eller mindre, på 7,2 % som medianen for EU's medlemsstater (se figur 18), med store forskelle mellem landene (fra omkring 2 % i Tjekkiet og Malta til mere end 12 % i Polen og Det Forenede Kongerige). Figur 17: Mindstelønnen i Europa varierer mellem en tredjedel og halvdelen af gennemsnitslønnen.

Mindstelønninger i forhold til median- og gennemsnitsindkomsten for fuldtidsansatte (2018) Kilde: OECD. Bemærkninger: AT, CY, DK, FI, IT og SE har ikke nogen lovbestemt national mindsteløn. For BG, HR og MT er der ikke fremlagt oplysninger fra OECD. Figur 18: Andelen af arbejdstagere, der tjener mindstelønnen, varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat. Andel af arbejdstagere, der tjener en bestemt andel af de nationale mindstelønninger Kilde: Eurofound, Minimum wages in 2019: Annual review. I Central- og Østeuropa har det stigende pres på lønningerne påvirket lønfastsættelsen på alle niveauer, herunder mindstelønnen. Mindstelønsmodtagerne fik en lønstigning i næsten alle EU-landene i 2019. I gennemsnit blev der registreret højere stigninger i Central- og Østeuropa, hvor der er opstået mangel på arbejdskraft i de senere år. De største stigninger i nominelle tal blev imidlertid registreret i Spanien (22,3 %) og Grækenland (10,9 %), selv om mindstelønnen i Grækenland stadig ligger et godt stykke under niveauet før krisen. Kvinder er fortsat markant overrepræsenteret blandt mindstelønsmodtagerne i næsten alle EU-lande — med undtagelse af Estland og Bulgarien, hvor der er en relativ ligelig kønsfordeling. I 2017 blev der i Malta, Nederlandene, Tjekkiet, Slovakiet, Kroatien og Belgien konstateret den største andel af kvinder blandt mindstelønsmodtagerne. Figur 19: Skattekilen har generelt været faldende, især for lavtlønnede. Skattekile på arbejde, niveau i 2018 og ændring 2013/2018 Kilde: Skatte- og socialsikringsdatabasen, Europa-Kommissionen/OECD. Bemærk: Oplysningerne er for enlige forsørgere uden børn. Data opdateret den 17. juni 2019. EU-28 er et ikke-vægtet gennemsnit. Skattebyrden på arbejde fortsætter generelt en gradvis faldende tendens. I 2018 var nedsættelsen af skattekilen for enlige arbejdstagere, der tjener en gennemsnitsløn, mest markant i Rumænien (-4,7 procentpoint), Estland (-2,5 procentpoint) og Ungarn (-1,1 procentpoint). Skattekilen steg i mere end halvdelen af EU-medlemsstaterne, men generelt i meget begrænset omfang — de største stigninger blev registreret i Bulgarien (0,6 procentpoint) og Malta (0,4 procentpoint). Generelt er der fortsat store forskelle landene imellem (se figur 19). Skattekilen varierer fra under 30 % i Cypern og Malta til ca. 50 % i Belgien, Tyskland, Italien, Frankrig og Østrig. Der kan konstateres en lignende fordeling for lavtlønnede (defineret som arbejdstagere, der tjener 67 % af gennemsnitslønnen), selv om der ses forskellige landemønstre med hensyn til progressive skattesatser. Den langsigtede reduktion af skattekilen er særlig markant for lavtlønnede. Mellem 2013 og 2018 faldt den uvægtede gennemsnitlige skattekile i EU i gennemsnit med 1,7 procentpoint (og med 2,0 procentpoint for lavtlønnede) med store fald for begge indkomstgrupper i Rumænien, Ungarn, Estland og Belgien. Der blev registreret betydelige fald for lavtlønnede i Italien og Frankrig samt i Litauen og Letland. For de to sidstnævnte lande afspejler dette indførelsen af progressive personskatteordninger. På lang sigt kan der observeres en vis konvergens i skattesatserne, selv om skattekilen steg i visse lande, hvor den var forholdsvis høj (f.eks. Tyskland, Slovenien, Tjekkiet), mens den blev reduceret i andre lande, hvor den var forholdsvis lav (f.eks. Irland og Det Forenede Kongerige). I september 2015 nåede Eurogruppen til enighed om en benchmarking af skattebyrden på arbejdskraft i euroområdet i forhold til det BNP-vægtede gennemsnit. Målet er yderligere at danne grundlag for og støtte reformer inden for beskatning af arbejde. Som led i dette arbejde ser Eurogruppen på skattekilen på arbejde for en enlig arbejdstager med en gennemsnitsløn og en enlig lavtlønnet arbejdstager. 3.1.2 Politiktiltag Efterhånden som arbejdsmarkedsforholdene forbedres, er der en tendens til, at beskæftigelsesstøtten nedtrappes. Ikke desto mindre findes der i mange medlemsstater stadig finansielle incitamenter til at fremme integrationen af specifikke grupper på arbejdsmarkedet. F.eks. kan arbejdsgivere for unge arbejdstagere (under 21 år) i Belgien under visse omstændigheder reducere deres bruttoløn, idet forskellen udlignes med en præmie, som udbetales af regeringen til arbejdstageren. I Flandern (Belgien) styrkede regeringen målrettede foranstaltninger for ældre arbejdstagere, lavtuddannede unge og personer med handicap. I Frankrig forlænges de midlertidige subsidier på forsøgsbasis til virksomheder, der ansætter personer fra de socialt dårligst stillede byområder, gradvist til også at omfatte regionerne i den yderste periferi. I henhold til ordningen under Teilhabechancengesetz i Tyskland udbetaler staten ved ansættelse af langtidsledige 75 % af deres løn i det første år og 50 % i det andet år. I henhold til lærlingeprogrammet i Cypern for nyuddannede akademikere modtager advokater, arkitekter eller ingeniører under oplæring en månedlig uddannelsesydelse på 650 EUR. Der ydes desuden incitamenter i forbindelse med ansættelse af personer med handicap. I Portugal ydes der som led i "handlingsprogrammet for bekæmpelse af usikre ansættelsesforhold og fremme af kollektive forhandlinger" støtte til virksomheder, der samtidig ansætter unge arbejdsløse (eller personer, der søger deres første job) og langtidsledige ældre på en tidsubegrænset kontrakt. Støtten omfatter delvis eller fuldstændig fritagelse for socialsikringsbidrag. Der ydes også tilskud, hvis praktikophold omdannes til tidsubegrænsede kontrakter for unge og langtidsledige (der blev indført ændringer i 2019 for at strømline ansøgningsprocessen). I Rumænien modtager arbejdsgivere, der ansætter nyuddannede på en tidsubegrænset kontrakt, et månedligt beløb for hver medarbejder på 2 250 RON lei (ca. 475 EUR) i en periode på 12 måneder (18 måneder for nyuddannede med handicap). Det samme beløb ydes også til ansættelse af arbejdsløse over 45 år, arbejdsløse enlige forsørgere, langtidsledige eller unge NEET'er. Endelig kan det samme beløb udbetales over arbejdsløshedsforsikringsbudgettet til arbejdsgivere, der har indgået en lærlingekontrakt eller en praktikaftale. I Sverige drøftes en ny foranstaltning rettet mod nyligt ankomne og langtidsledige, hvor staten vil yde et tilskud på lidt mere end halvdelen af lønomkostningerne. Nærmere oplysninger om foranstaltninger rettet mod bestemte grupper findes i afsnit 3.2. Nogle medlemsstater støttede beskæftigelsen og arbejdsindkomsterne ved at reducere skattekilen. I nogle tilfælde kan politiktiltag også omfatte ændringer i socialsikringsbidragene. I Spanien blev der i 2018 vedtaget en række skattelettelser, herunder en fuldstændig skattefritagelse for barsels- og fædreorlovsydelser, et fradrag af udgifter til førskoleuddannelse og børnepasning og fradrag for skatteydere, der lever sammen med en afhængig partner. I Frankrig blev den tidligere CICE (skattekredit for beskæftigelse og konkurrenceevne) ændret til en direkte reduktion af socialsikringsbidragene på 6 procentpoint på lønninger op til 2,5 gange mindstelønnen. Desuden anvendes der en reduktion på 3,9 procentpoint af arbejdsgivernes socialsikringsbidrag for lave lønninger. I Italien blev der indført en fast skattesats på 15 % for små virksomheder, fagfolk og håndværkere, der anmelder indtægter på op til 65 000 EUR. I Litauen vil skattekilen på lav- og mellemindkomstgrupperne blive reduceret inden for en tidshorisont på 3 år som led i en større reform, der indfører en progressiv personlig indkomstskat. Der sker også en forenkling af skatten på arbejde, med en fritagelse for sociale sikringsbidrag for lavtlønnede, herunder for hovedpensionen, kombineret med en forhøjelse af det generelle socialsikringsbidrag (CSG). I Ungarn blev arbejdsgivernes socialsikringsbidrag skåret ned i 2019 fra 19,5 % til 17,5 %. Desuden skal der ikke betales bidrag af pensionisters arbejdsindkomst med henblik på at fremme deres deltagelse på arbejdsmarkedet. Polen vedtog en skattelettelse for unge under 26 år. I Malta blev det som led i initiativet om, at arbejde skal kunne betale sig, bekræftet via budgettet for 2019, at checken på 40-68 EUR gælder for alle personer i beskæftigelse, som tjener mindre end 60 000 EUR. Det minimale bidrag for selvstændige blev forhøjet med 1,9 % i 2019 for at finansiere en øget beskyttelse både med hensyn til dækning og varighed. I Slovenien blev feriepengene fritaget for indkomstskat og socialsikringsbidrag op til et beløb svarende til gennemsnitslønnen. Flere medlemsstater tager skridt til at skabe stærkere og mere gennemsigtige rammer for lønfastsættelse og kollektive forhandlinger. I Grækenland blev principperne om udvidelse af kollektive overenskomster