Regionsudvalgets udtalelse om "Forberedelser til gennemførelse af Kyoto-protokollen"

(2000/C 57/13)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om "Forberedelser til gennemførelse af Kyoto-protokollen" (KOM(1999) 230 endelig udg.) af 19. maj 1999,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 28. maj 1999 om i henhold til EF-traktatens artikel 198 C, stk. 1, at anmode om Regionsudvagets udtalelse,

under henvisning til præsidiets beslutning af 2. juni 1999 om at henvise det forberedende arbejde Underudvalg 4 "Fysisk Planlægning, Bypolitik, Energi, Miljø",

under henvisning til protokollen om reduktion af drivhusgasemissioner, der blev vedtaget på FN's tredje partskonference (COP3) om en rammekonvention om klimaændringer, som afholdtes i Kyoto den 1.-10. december 1997,

under henvisning til meddelelse fra Kommissionen om "Styrkelse af miljøets inddragelse i Fællesskabets energipolitik" (KOM(1998) 571 endelig udg.),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse af 18. september 1997 om "Klimaændringer og energi" (CdR 104/97 fin)(1),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse af 16. juli 1998 om "Energi for fremtiden: Vedvarende energikilder - Hvidbog vedrørende en strategi- og handlingsplan på fællesskabsplan" (KOM(1997) 599 endelig udg., CdR 57/98 fin)(2),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse af 19. november 1998 om "Meddelelse fra Kommissionen om beskæftigelse og miljø (udvikling af et bæredygtigt Europa)" (CdR 75/98 fin)(3),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse af 19. november 1998 om "Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om tiltrædelsesstrategier på miljøområdet: Udvidelsen med kandidatlandene i Central- og Østeuropa - en udfordring" (KOM(1998) 294 endelig udg.) (CdR 267/98 fin)(4),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse af 11. marts 1999 om "Transport og CO2 - En løsningsmodel for EU", (CdR 230/98 fin)(5),

under henvisning til forslag til Regionsudvalgets udtalelse (CdR 295/99 rev. 1), som blev enstemmigt vedtaget af Underudvalg 4 den 7. oktober 1999 med Hannu Penttilä (FIN, PSE) som ordfører -

på den 31. plenarforsamling den 17.-18. november 1999 (mødet den 18. november) enstemmigt vedtaget følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Europa-Kommissionen vedtog den 19. april 1999 en meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om forberedelserne til gennemførelse af Kyoto-protokollen.

1.2. Kommissionen udtrykker i meddelelsen bekymring for, om Kyoto-protokollen vil træde i kraft. Man må have flest mulige aftaleparter til at ratificere Kyoto-protokollen. Gennemførelsen af forpligtelserne i protokollen bør indledes i EU.

1.3. Ifølge Kommissionen bør både de nationale og de fælles og samordnede politikker og foranstaltninger skærpes, hvis man skal opnå en reduktion i drivhusgasemissioner.

1.4. Kommissionen mener, at det primære ansvar for at nedbringe emissionerne ligger hos medlemsstaterne, som bør fremskynde deres egne beslutninger om iværksættelse af foranstaltninger.

1.5. Ifølge Kommissionen kan foranstaltninger på EU-niveau fungere som et supplement til medlemsstaternes foranstaltninger. Allerede på Helsingfors-topmødet i 1999 bør man kunne træffe en aftale om integration af miljøspørgsmål (navnlig vedrørende drivhusgasser) på alle andre centrale politikområder. Kommissionen fremskynder beslutninger om energiafgifter samt forskellige forslag på energi- og trafikområdet.

1.6. Kommissionen har tillid til, at man kan nedbringe drivhusgasemissionerne ved hjælp af miljøaftaler med industrien, og forventer positive tilkendegivelser fra industriens organisationer allerede i løbet af 1999.

1.7. Kommissionen mener, at der er brug for overvågnings- og kontrolsystemer til vurdering af emissionernes udvikling og foranstaltningernes gennemslagskraft både nationalt og internationalt.

1.8. Man bør videreudvikle Kyoto-protokollens fleksibilitetsmekanismer og gennemføre en omfattende høring af alle berørte parter om handel med emissionsrettigheder. Ifølge Kommissionens forslag skal dette ske på grundlag af en grønbog.

1.9. Kommissionen opfordrer EIB og EBRD til at undersøge mulighederne for at finansiere investeringer i emissionsreduktion og teknologioverførsel, og foreslår, at der åbnes mulighed for særlige kreditter. Ifølge Kommissionen kræver en sammenkobling af offentlig udviklingsbistand og emissionsreducerende projekter nærmere undersøgelse samt aktiv deltagelse fra udviklingslandenes side.

1.10. Ifølge Kommissionens meddelelse kan der i forbindelse med EU's udvidelsesproces skabes bedre forudsætninger for at opnå en betydelig emissionsreduktion i ansøgerlandene.

1.11. På opfølgningskonferencen COP4 i Buenos Aires i 1998 blev der dels sat fokus på de foranstaltninger, som man vedtog i Kyoto, dels på at undersøge og videreudvikle fleksibilitetsmekanismerne.

1.12. For at reducere emissionerne i udviklingslandene og bevare deres kulstofreservoirer har man foruden aftalelandenes egne foranstaltninger også fleksibilitetsmekanismer såsom international emissionshandel (International Emissions Trading - IET), fælles gennemførelse (Joint Implementation - JI) og mekanismen for bæredygtig udvikling (Clean Development Mechanism - CDM). Gennemførelsesbestemmelserne for disse blev forberedt og behandlet på COP5 (partskonference om FN's klimakonvention), der blev afholdt i Bonn i 1999, og der træffes beslutning om dem på COP6 i Haag i 2000.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Regionsudvalget finder meddelelsen om gennemførelsen af Kyoto-protokollen betydningsfuld. Det haster med at få de foreslåede foranstaltninger gennemført.

2.2. Regionsudvalget anser det for alment anerkendt, at drivhusfænomenet, navnlig på lang sigt, påvirker levende organismer og menneskehedens forsørgelsesmuligheder. Den fortsatte globale opvarmning af atmosfæren og optøningen af polarisen indebærer, at vandstanden stiger i havene. Det er også sandsynligt, at EU vil blive ramt af uforudselige regionale klimaændringer. Farerne i forbindelse med disse ændringer, f.eks. uforudsete lokale vejrfænomener og måske heraf følgende større katastrofer, kan resultere i både menneskelig lidelse og i alvorlige økonomiske tab.

2.3. Ifølge Kommissionen og Det Europæiske Miljøagenturs rapporter har EU vanskeligheder med at nå den emissionsreduktion på 8 %, der blev vedtaget på FN's konference i Kyoto i 1997, og som skal være gennemført senest 2008-2012. I stedet for at falde begyndte emissionerne i 1994 at stige. Det forudses nu, at drivhusgasemissionerne vil stige med 6 % (et "business-as-usual"-overslag) frem til 2010. Industrilandenes foranstaltninger skal ifølge forskellige vurderinger medføre en reduktion i emissionerne på 30-35 %, hvis man vil forhindre jordens gennemsnitstemperatur i at stige med mere end 1,5°C frem til 2100.

2.4. Hvad angår Kyoto-aftalen er der fortsat et troværdighedsproblem i forbindelse med EU's ellers progressive, initiativrige og ambitiøse klimapolitik. EU's vanskeligheder med at få gang i foranstaltningerne til nedbringelse af egne emissioner er et alvorligt problem i forhold til såvel de lande, der ikke indgår blandt bilag 1-parterne, som til de øvrige aftalelande.

2.5. Drivhusgasemissionerne opstår ved næsten alle former for økonomisk aktivitet, f.eks. energiproduktion, transport, industri, husholdninger og landbrug. Energiproduktion med fossile brændsler og ikke mindst transport er vigtige årsager til stigningen i drivhusgasemissioner.

2.6. Navnlig den kraftige stigning i person- og godstransportens volumen truer EU's emissionsreduktionsmål, også selv om det lykkes at nedbringe emissionerne fra biler ved hjælp af de særlige programmer, man har udviklet i fællesskab med bilindustrien. I perioden 1985-1996 steg transportsektorens energiforbrug med 40 %, og det forventes at stige med yderligere 30 % inden 2010.

2.7. I Det Europæiske Miljøagenturs rapport fra 1999 om miljøets tilstand skønnes industriens CO2-emissioner derimod at falde med 15 % i perioden 1990-2010. Emissionerne fra husholdninger og servicesektoren forventes at blive på nogenlunde samme niveau. Inden for el- og varmeproduktionen vil man kunne fastholde emissionsniveauet fra 1990 indtil i hvert fald 2010.

2.8. Situationen for ansøgerlandene og de øvrige lande med overgangsøkonomier i EU's nærområde er karakteriseret ved, at der er sket en reduktion i emissionerne fra den energitunge industri og samtidig en stigning i transportens andel af emissionerne. Hovedparten af ansøgerlandene er med i Kyoto-aftalen.

Ansøgerlandene, reformlandene i Fællesskabets nærområde og øvrige lande, der ikke er med i Kyoto-aftalens bilag 1, udgør alle en egen helhed i forhold til emissionsreduktionen og behøver EU-støtte til at reducere emissionerne.

2.9. Efter Regionsudvalgets opfattelse er det ikke nogen let opgave at få drivhusgasemissionerne reduceret. I forbindelse med gennemførelsen må man derfor have fat i nye specifikke grupper af aktører. For at bremse klimaændringerne og overholde Kyoto-aftalen er der brug for vidtgående beslutninger og foranstaltninger på EU-, nationalt og lokalt niveau, der opfylder kravet om en økologisk, økonomisk og socialt bæredygtig udvikling. Borgerne skal have større indflydelse.

2.10. Nedbringelse af drivhusgasemissionerne er et vidtgående samfundsspørgsmål af global betydning. Der er ikke blot tale om en miljøpolitik eller en energi- og transportpolitik baseret på princippet om bæredygtig udvikling. I overensstemmelse med Amsterdam-traktaten bør Fællesskabets og medlemsstaternes landbrugs-, beskæftigelses-, social- og strukturfondspolitikker integreres i miljøpolitikken og de forskellige forsknings- og støtteprogrammer.

3. Specifikke bemærkninger

3.1. I Kyoto-aftalen udpeges energiproduktion, industri, transport og landbrug som centrale aktionsområder. Kommissionen har besluttet at føje husholdninger og servicesektoren til listen. Til servicesektoren bør også regnes mange offentlige tjenester (f.eks. børnepasning, skole, tjenester på social- og sundhedsområdet osv.), som især produceres på lokalt og regionalt niveau. Servicesektorbegrebet er meget bredt. Det omfatter aktiviteter af forskellig størrelse og et stort antal aktører. Som yderpoler kan nævnes en frisørsalon med 1-2 ansatte og et multinationalt planlægningskontor eller en taxichauffør og et hotel.

3.2. Hvad angår emissionsmængder, emissionskilder, økonomiske og tekniske reduktionsmuligheder, samt den tid, foranstaltningerne må være om at virke, er der stor variation på lokalt niveau. Det lokale niveau har imidlertid et omfattende udvalg af instrumenter til rådighed.

3.3. Kommuner og regioner har ofte ansvaret for energiproduktion og -distribution, arealanvendelse og fysisk planlægning, projektering og anlæggelse af trafikforbindelser, kollektiv transport, rensning af spildevand samt lokal affaldshåndtering.

3.4. I tilknytning til gennemførelsen af den nationale miljølovgivning står de regionale og lokale myndigheder i flere EU-lande også for lokale miljøbeskyttelsesopgaver. For eksempel udsteder de lokale myndigheder i medfør af miljølovgivningen emissionstilladelser til forskellige operatører, overvåger og følger emissionerne, ligesom de i det omfang, de kan, også deltager i rådgivningsarbejdet.

3.5. Miljøproblemer bør løses dér, hvor de opstår. De lokale myndigheder sidder inde med den mest omfattende ekspertise, og er tæt på borgerne i forbindelse med mange spørgsmål vedrørende drivhusgasser, der er relateret til grundlæggende funktioner i samfundet. Det er også ofte på det lokale niveau, man direkte eller indirekte ser nytten af foranstaltningerne, hvilket også indebærer en bred anerkendelse.

3.6. De forskellige instrumenter til bekæmpelse af klimaændringerne indebærer en række forskellige vedvarende fordele for borgerne. Forbedring af den lokale luftkvalitet i f.eks. kraftigt trafikerede industri- og beboelsesområder i byerne indvirker positivt på befolkningens sundhed, livskvalitet og trivsel.

3.7. En reduktion af drivhusgasserne, der nedbryder ozonen i den ydre atmosfære, forbedrer f.eks. produktiviteten i land- og skovbruget og mindsker den sundhedsskadelige UV-stråling fra solen.

3.8. Emissionsreducerende foranstaltninger forbedrer indbyggernes indkomstmuligheder. Sådanne foranstaltninger er effektivisering af den traditionelle energiproduktion og -distribution, en fordobling af kraftvarmeproduktionens andel, energieffektivitet, energibesparelse og en fordobling i anvendelsen af vedvarende energikilder samt begunstigelse af økologiske indkøb. Kommerciel energiproduktion spiller en central rolle i forbindelse med udnyttelsen af vedvarende energikilder. Allerede i dag leverer mange producenter energi fra vedvarende energikilder, bl.a. af hensyn til deres virksomheds image. Når energimarkederne liberaliseres, er det muligt, at også forbrugerne vil kræve energi, der er produceret i overensstemmelse med princippet om en bæredygtig udvikling.

3.9. I den forbindelse haster det med at få bremset de stadig større CO2-emissioner fra vejtransporten - bl.a. ved at gennemføre miljøaftalen med ACEA (Forbundet af Europæiske Bilproducenter). I mellemtiden er nye brændstofbesparende motorteknologier blevet udviklet. Disse forudsætter dog brændstoffer af en bedre kvalitet end den, der defineres i direktiv 98/79/EF. Med brændstoffer uden svovl vil bilproducenterne kunne introducere nye, energibesparende motorer, som f.eks. benzinmotorer med direkte benzinindspøjtning, på markedet.

3.10. Udvikling og produktion af ny miljø- og energiteknologi til bekæmpelse af klimaændringerne samt fremme af vedvarende energikilder og forskning skaber også nye arbejdspladser og forbedrer erhvervslivets konkurrenceevne. Den danske vindkraftindustri er et godt eksempel på dette.

3.11. I organiseringen af offentlige tjenesteydelser til borgerne er det lokale niveau også selv en vigtig energiforbruger, hvis indkøb påvirker energianvendelse og -emissioner. En betydelig mængde energi anvendes til opvarmning, nedkøling og belysning og i den kommunale infrastruktur til f.eks. gadebelysning, vandforsyning og affaldshåndtering. For eksempel har man efter energisyn ved hjælp af regler og ændringer i anvendelsestid kunnet opnå en betragtelig reduktion i energiforbruget i kommunale bygninger. Med nye lamper og belysningsløsninger i forbindelse med vej- og gadebelysning sparer man elektricitet. El-forbruget til pumpning af rent vand og spildevand har man været i stand til at mindske ved hjælp af frekvensmodulatorer.

3.12. Regionsudvalget er klar over, at vidtgående beslutninger med henblik på at reducere emissionerne i nogle tilfælde også kan have negative strukturelle konsekvenser for det regionale og lokale niveau og regionernes og kommunernes vitalitet. For at begrænse de økonomiske skadevirkninger mest muligt og sikre, at foranstaltningerne accepteres, er der brug for såvel nationale støtteordninger som støtteordninger på fællesskabsniveau.

3.13. Iværksættelsen af politikker og praktiske foranstaltninger i såvel medlemsstaterne som på EU-niveau er til dels blevet forsinket på grund af de internationale forhandlinger om yderligere foranstaltninger, der indgår i Kyoto-aftalens fleksibilitetsmekanismer. Ligesom de fleste andre bilag-1-lande har EU's medlemsstater - med enkelte undtagelser - endnu ingen praksis eller egne erfaringer med f.eks. emissionshandel. Iværksættelse af denne handel kræver pålideligt statistisk arbejde, overvågning og nationale forsøg.

3.14. Regionsudvalget er enig i, at Kyoto-instrumenterne (handel med emissionsrettigheder, fælles gennemførelse og mekanismen for bæredygtig udvikling) kan bidrage til en omkostningseffektiv beskyttelse af klimaet. I den forbindelse må reglerne for handel med emissionsrettigheder fastsættes hurtigst muligt. Virksomhedernes inddragelse skal her tages med i betragtning. Desuden skal der udarbejdes forslag til et "Early-Crediting"-system, gennem hvilket klimaprojekter under mekanismen for bæredygtig udvikling kan gennemføres allerede fra begyndelsen af Kyoto-budgetperioden 2008-2012.

3.15. Både medlemsstaterne, EU og EU's finansieringsorganisationer har rigelig erfaring med bistand til ansøgerlande og øvrige central- og østeuropæiske lande med henblik på en fælles indsats vedrørende opnåelse af en emissionsreduktion.

3.16. Også de regionale og lokale myndigheder i EU-landene har direkte forbindelser med de lokale myndigheder i ansøgerlandene og de øvrige nærområder. Knowhow om kortlægning og overvågning af emissioner samt erfaringer med konkrete reduktionsmetoder kan overføres til disse lande på en måde, som bidrager til en reduktion i emissionerne af drivhusgasser.

3.17. I mange EU-lande disponerer det lokale niveau allerede selv over de fornødne kundskaber og instrumenter til overvågning af drivhusgasemissionerne - såsom statistikker og emissionsberegningsprogrammer, der følger rekommendationerne fra IPCC. Gode eksempler og erfaringer med metoder til overvågning og konkret reduktion af emissionerne kan indsamles og videreformidles, bl.a. ved at arrangere konkurrencer om god praksis såvel inden for EU som i nærområderne.

3.18. De meget ulandsspecifikke foranstaltninger under mekanismen for bæredygtig udvikling (CDM) kan også anvendes til at styrke kulstofreservoirerne, f.eks. i form af skovrejsningsprojekter.

3.19. Der er flere metoder til at styre reduktionen af drivhusgasemissioner. Normregulering (egne emissioner, eget energiforbrug eller emissionskvoter/emissionstilladelser), prismekanismer (skatter, afgifter, emissionshandel) og frivillige aftaleprocedurer og økonomiske støtteformer i tilknytning hertil, f.eks. til fremme af vedvarende energikilder og kombineret produktion, er anvendelige og nødvendige.

3.20. En dækkende ibrugtagning af energi- og miljøafgifter i EU-landene er et af de vigtigste instrumenter til også generelt at gennemføre det alment anerkendte princip om, at forureneren betaler.

3.21. Såvel i princippet som på et overordnet niveau er det forståeligt, at man altid begynder med den mest omkostningseffektive foranstaltning i forbindelse med emissionsreduktion, men udgangspunktet er problematisk. Ofte forbliver det uklart, om man med omkostningseffektivitet mener den enkelte aktørs egen driftsøkonomiske rentabilitet eller den samfundsøkonomiske nytte og på hvor lang sigt. Det er vigtigt, at de eksterne omkostninger og besparelser ved foranstaltningerne bliver indregnet i investeringerne i emissionsreduktion.

3.22. Det er fortsat vanskeligt at vurdere alle omkostninger og samfundsmæssige nyttevirkninger (besparelser) ved en reduktion af drivhusgasemissioner og dermed også at tage stilling til, hvor man skal sætte ind. Visse af virkningerne kendes ikke og kan derfor heller ikke vurderes.

3.23. I EU's femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling bliver der også lagt stor vægt på klimaspørgsmålene. Ved programmets gennemførelse bør der også tages hensyn til det regionale og lokale niveaus synsvinkel.

3.24. Kravene til tilbagebetalingsperioden for de påkrævede investeringer i emissionsreduktion varierer fra aktør til aktør. For eksempel kan man i forbindelse med basisinfrastrukturinvesteringer i energiproduktionsanlæg acceptere et krav om en lang tilbagebetalingsperiode på 10-20 år. På energiforbrugssiden kræver f.eks. SMV- og industrivirksomheder samtidig en kort tilbagebetalingsperiode på helt ned til 2-4 år for investeringer i energibesparelser. Der er jo tale om at udnytte eller lade være med at udnytte den samme potentielle energieffekt eller energimængde. Kapitalstærke producenter med langsigtede og relativt risikofrie projekter har et helt andet udgangspunkt for økonomisk planlægning end aktører med en relativt større økonomisk risiko.

3.25. Mellem grupperne af aktører kan frivillige aftaler med hertil knyttede økonomiske støttepakker anvendes til at opnå en emissionsreduktion. Et lovende eksempel er programmet til reduktion af CO2-emissioner, der er lavet i fællesskab med den europæiske bilindustri. Proceduren er formodentlig mest anvendelig inden for sektorer med relativt få og stærke aktører. Aftaleprocedurerne kan enten være nationale eller omfatte hele EU.

3.26. I forbindelse med energibesparelser er der i visse EU-lande mulighed for, at f.eks. den lokale og den centrale offentlige sektor kan indgå aftaler. Når det drejer sig om affald, er der flere eksempler på, at frivillige nationale aftaleordninger kan fungere. Blandt de mest kendte er formodentlig flaskepantsordningen med bryggerier og sodavandsfabrikanter om genbrug af returflasker og aluminiumsdåser, indsamling af bildæk i samarbejde med dækimportører og -producenter samt organiseret indsamling af papir- og emballageaffald og glas.

3.27. For at påvirke den enkelte borgers forbrugsadfærd kræves der imidlertid løbende information og holdningsbearbejdning, f.eks. i form af oplysnings-, uddannelses- og rådgivningsarbejde. Der er behov for mere uddannelse på forskellige niveauer. Energianlæg, organisationer, læreanstalter samt forskellige myndigheder kan yde god energirådgivning til forskellige målgrupper. Den undervisning, førskolebørn modtager, vil også give resultater på lang sigt, hvilket er vigtigt for at bremse det globale drivhusfænomen.

3.28. Det er absolut nødvendigt at øge den almene bevidsthed om klimaændringerne og integrere energi- og miljøspørgsmål både på lokalt niveau, nationalt niveau og på EU-niveau. Altener-programmet til fremme af vedvarende energikilder og de lokale og regionale energikontorer, som støttes af Save II-programmet, har vist sig at være til stor nytte som informationskanaler.

3.29. Kortlægning af drivhusgasemissioner og overvågning af udviklingen i overensstemmelse med IPCC's henstillinger er en forudsætning for at overvåge hver enkelt medlemsstats andel af den fælles byrdefordeling. Emissionsovervågning bør således få regional og lokal rækkevidde og på en dækkende måde omfatte forskellige sektorer. Viden om emissionssituationen og ændringer i denne gør det muligt at skræddersy foranstaltningerne.

3.30. Kampagner til beskyttelse af klimaet, som byer og regioner har iværksat på eget initiativ, såsom ICLEI's kampagne "Cities for Climate Protection" og de forskellige lokale programmer vedrørende bæredygtig udvikling (LA21), man har i mange europæiske lande, åbner gode muligheder for konkrete foranstaltninger til klimabeskyttelse og fuld hensyntagen til en bæredygtig udvikling i beslutningstagningen på det regionale og lokale niveau, tæt på borgerne. For at finde og få præsenteret eksempler på god lokal praksis kan man f.eks. arrangere konkurrencer.

4. Konklusioner

4.1. For at gennemføre Kyoto-aftalen og opnå den i aftalen fastlagte emissionsreduktion på 8 % kræves der efter Regionsudvalgets opfattelse foranstaltninger på nationalt og EU-plan.

4.2. Regionsudvalget opfordrer Det Europæiske Råd i Helsingfors sidst på året til at tage konkrete skridt med henblik på at integrere de forskellige politikker på miljøområdet og vedrørende klimaet, således at der kan opnås en reel reduktion af drivhusgasemissionerne.

4.3. Regionsudvalget mener kun man kan møde de enorme udfordringer i forbindelse med emissionsreduktion, hvis man involverer et dækkende spektrum af lokale aktører i de nationale klimastrategier.

4.4. Efter Regionsudvalgets opfattelse har det regionale og lokale niveau både på kort og lang sigt betydelige og i EU kongruente muligheder for at påvirke drivhusgasspørgsmålene. Det er derfor vigtigt, at de regionale og lokale myndigheder betragtes som relevante partnere i de nationale klimastrategier og på EU-plan.

4.5. EU har sat sig som mål at fordoble andelen af vedvarende energikilder (12 % i 2010), fordoble kraftvarmeproduktionens andel, forbedre energieffektiviteten og øge anvendelsen af naturgas betydeligt. Efter Regionsudvalgets opfattelse er det fortsat vigtigt at påskynde gennemførelsen af disse mål. Regionsudvalget mener desuden, at EU bør have som mål at forøge andelen af køretøjer, som anvender alternative brændstoffer, f.eks. brint, biogas, ethanol og rapsmethylester.

4.6. Regionsudvalget støtter Kommissionens forslag om at iværksætte nationale forsøg med emissionshandel i god tid, inden fristen udløber i 2008. Regionsudvalget understreger imidlertid samtidig, at de enkelte lande først og fremmest hver især skal fastsætte klimabeskyttelsesbestemmelser i sit eget land i overensstemmelse med Kyoto-protokollen.

4.7. Efter Regionsudvalgets opfattelse er der behov for den udviklingshjælp, der åbnes mulighed for i forbindelse med Kyoto-aftalens fleksibilitetsmekanismer, og for en politik, som integrerer målet om reduktion af drivhusgasemissioner. Den officielle udviklingshjælps humanitære rolle må ikke overses i denne forbindelse.

4.8. Regionsudvalget mener, at fælles gennemførelse (JI) af Kyoto-aftalens internationale fleksibilitetsmekanismer og mekanismen for bæredygtig udvikling (CDM) supplerer aftalelandenes egne foranstaltninger og bør integreres på en smidig måde, dels i samarbejdet om emissionsreduktion med ansøgerlandene, overgangsøkonomierne og de øvrige lande, der ikke er med i Kyoto-aftalens bilag 1, dels i den lokale forvaltning.

4.9. Regionsudvalget mener, at EU's medlemsstater hurtigst muligt bør blive enige om et mindsteniveau for energibeskatning.

4.10. Regionsudvalget mener, at der med EU- og national støtte kompenseres for de strukturelle problemer på regionalt og lokalt niveau i forbindelse med reduktion af drivhusgasserne.

4.11. For at kunne foretage en overordnet cost-benefit analyse og en vurdering af de samfundsmæssige konsekvenser i forbindelse med en reduktion i emissionerne af drivhusgasser kræves der øget økonomisk støtte til forskning og mere uddannelse. Der bør i det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling tages hensyn til det regionale og lokale niveaus synsvinkel.

4.12. Regionsudvalget mener, at en aftaleprocedure i relation til det regionale og lokale niveau om reduktion af drivhusgasserne bør fremmes. Regionsudvalget opfordrer EU og medlemsstaterne til at etablere en sådan dialog og til at støtte regionerne i deres bestræbelser på at beskytte det globale klima.

4.13. Såvel nationalt som på EU-plan bør man målrettet blive ved med at støtte frivillige kampagner og programmer samt konkurrencer, der støtter målsætningerne om emissionsreduktion på en god måde.

4.14. For at nedbringe emissionerne af drivhusgasser fra transportsektoren bør der også sikres finansiel støtte til udvikling af transportformer, der tjener lokale behov, f.eks. sportrafik, offentlige transportmidler og let trafik.

Bruxelles, den 18. november 1999.

Manfred DAMMEYER

Formand for

Regionsudvalget

(1) EFT C 379 af 15.12.1997, s. 11.

(2) EFT C 315 af 13.10.1998, s. 5.

(3) EFT C 51 af 22.2.1999, s. 41.

(4) EFT C 51 af 22.2.1999, s. 33.

(5) EFT C 198 af 14.7.1999, s. 3.