BEGRUNDELSE

1. Baggrund for forslaget

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF om forsikringsformidling (IMD1)[1] er den eneste EU-lovgivning, som regulerer salgsstedet for forsikringsprodukter med henblik på at beskytte forbrugernes rettigheder. Det blev vedtaget den 9. december 2002 og skulle være gennemført af medlemsstaterne senest den 15. januar 2005. Direktivet er et instrument, som indebærer minimumsharmonisering; det indeholder overordnede principper og er gennemført i de 27 medlemsstater på meget forskellig måde. Det stod allerede i forbindelse med Kommissionens kontrol af direktivets gennemførelse i 2005-2008 klart, at IMD1 skulle revideres.

Den seneste finansielle uro har med al tydelighed vist, hvor vigtigt det er at sikre effektiv forbrugerbeskyttelse i alle finansielle sektorer. I november 2010 anmodede G20 OECD, Rådet for Finansiel Stabilitet (FSB) og andre relevante internationale organisationer om at udarbejde fælles principper for finansielle tjenesteydelser for at styrke forbrugerbeskyttelsen. Udkastet til de overordnede G20-principper for forbrugerbeskyttelse på det finansielle område viser tydeligt, at der er behov for passende regulering og/eller tilsyn med alle finansielle tjenesteydere og mellemled, som handler direkte med kunder. I henhold til disse principper bør forbrugere altid drage fordel af sammenlignelige standarder for forbrugerbeskyttelse. Den nuværende revision af direktivet om forsikringsformidling bør ses i lyset af disse retningslinjer og relaterede internationale initiativer.

Da Europa-Parlamentet drøftede det direktiv, der regulerer risikobaseret tilgang til kapitalisering og tilsyn med forsikringsselskaber (Solvens II)[2], vedtaget i 2009, blev der endvidere udtrykkeligt fremsat anmodning om revision af IMD1. Visse parlamentsmedlemmer og visse forbrugerorganisationer mente, at det var nødvendigt at forbedre beskyttelsen af forsikringstagere i kølvandet på den finansielle krise, og at praksis for salg af forskellige forsikringsprodukter kunne forbedres. Der er navnlig givet udtryk for store betænkeligheder ved standarderne for salg af livsforsikringsprodukter med investeringselementer. For at sikre sammenhæng på tværs af sektorerne anmodede Europa-Parlamentet om, at der ved revisionen af IMD1 ville blive taget hensyn til den igangværende revision af direktivet om markeder for finansielle instrumenter (MiFID II)[3]. Det er ensbetydende med, at for så vidt angår regulering af salgspraksis for livsforsikringsprodukter med investeringselementer bør forslaget til et ændret direktiv (IMD2) opfylde de samme standarder for forbrugerbeskyttelse som MiFID II.

1.1. Formålet med forslaget

Det ændrede direktiv (IMD2) har til formål at forbedre reguleringen på detailforsikringsmarkedet på en effektiv måde. Det fokuserer på at sikre lige vilkår for alle deltagere, som er involveret i salg af forsikringsprodukter, og på at styrke beskyttelsen af forsikringstagere.

De overordnede mål for den nuværende revision er lige konkurrencevilkår, forbrugerbeskyttelse og markedsintegration. Det betyder helt konkret, at IMD2-projektet bør sikre følgende forbedringer: udvide IMD1's anvendelsesområde til at omfatte alle distributionskanaler (f.eks. forsikringsgivere, som indgår aftaler direkte med forsikringstager, såkaldte "direct writers", biludlejning etc.) identificere, styre og begrænse interessekonflikter; øge harmoniseringen af administrative sanktioner og foranstaltninger i forbindelse med overtrædelse af centrale bestemmelser i det gældende direktiv; gøre rådgivning mere egnet og objektiv; sikre, at sælgers faglige kvalifikationer svarer til de solgte produkters kompleksitet; forenkle og sikre indbyrdes tilnærmelse af procedurerne for grænseoverskridende adgang til forsikringsmarkeder i hele EU.

1.2. Overensstemmelse med andre EU-politikker og -mål

Forslagets målsætninger er i overensstemmelse med EU's øvrige politikker og mål. Traktaten fastsætter bestemmelser, der skal sikre, at der oprettes et velfungerende indre marked med et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, og sikre fri udveksling af tjenesteydelser.

Det nuværende forslag fremlægges til vedtagelse som en del af en "detailpakke for forbrugere" sammen med PRIPs-forslaget vedrørende information om investeringsprodukter og UCITS V. PRIPs-initiativet har til formål at sikre en sammenhængende horisontal tilgang til produktinformation i forbindelse med investeringsprodukter og forsikringsprodukter med investeringselementer (såkaldte forsikrings-PRIPs[4]), og bestemmelser om salgspraksis vil komme til at indgå i de ændrede udgaver af IMD1 og MiFID.

Forslaget er endvidere i overensstemmelse med og supplerer anden EU-lovgivning og andre EU-politikker, navnlig vedrørende forbrugerbeskyttelse, investorbeskyttelse og tilsyn, f.eks. Solvens II, MiFID II, og PRIPs-initiativet.

IMD2 vil regulere salgspraksis for alle forsikringsprodukter lige fra almindelige forsikringsprodukter, som f.eks. bilforsikring, til livsforsikringspolicer, herunder produkter, som indeholder investeringselementer, f.eks. livsforsikringsprodukter tilknyttet investeringsinstitutter.

IMD2 vil fortsat have de træk, der kendetegner retsakter, som indebærer minimumsharmonisering. Det er ensbetydende med, at medlemsstaterne kan vælge at gå endnu længere, hvis det er nødvendigt af hensyn til forbrugerbeskyttelsen. Minimumsstandarderne i IMD1 vil dog blive udvidet væsentligt. Visse dele af det nye direktiv vil blive suppleret med niveau 2-foranstaltninger for at afpasse bestemmelserne efter MiFID: navnlig i kapitlet om salg af livsforsikringspolicer med investeringselementer.

2. Resultat af konsekvensanalyser og høringer af interesserede parter

Kommissionens tjenestegrene anmodede Den Europæiske Tilsynsmyndighed for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger (EIOPA) (tidligere CEIOPS) om råd vedrørende en lang række spørgsmål i forbindelse med revisionen af IMD. EIOPA's endelige rapport blev afleveret i november 2010[5]. I 2010-2011 mødtes Kommissionens tjenestegrene regelmæssigt med repræsentanter for forsikringssektoren, forbrugerorganisationer og tilsynsførende for at drøfte den forestående revision. Kommissionens tjenestegrene gennemførte en offentlig høring vedrørende revisionen af IMD1 i perioden fra den 26. november 2010 til den 28. februar 2011. Resultaterne af høringen støttede også i det store hele op om den retning, Kommissionens tjenestegrene havde skitseret for revisionen[6]. Den 10. december 2010 blev der afholdt en offentlig høring om IMD2. Drøftelserne fokuserede på direktivets anvendelsesområde, oplysningskrav til forsikringsformidlere, interessekonflikter, grænseoverskridende handel og krav til faglige kvalifikationer[7]. Den 11. april 2011 blev der afholdt et møde med eksperter fra medlemsstaterne og EIOPA for at drøfte resultaterne af den offentlige høring og strukturen og indholdet i IMD2. Langt størstedelen af de berørte parter, som var til stede på disse møder, kunne tilslutte sig den retning, som Kommissionens tjenestegrene havde skitseret for revisionen af IMD1.

Kommissionen har i overensstemmelse med sin politik for bedre lovgivning foretaget en konsekvensanalyse af forskellige politikmodeller. I den forbindelse er der gjort brug af flere særlige undersøgelser bestilt af forskellige tjenestegrene i Kommissionen. For det første indgik GD MARKT en aftale med PricewaterhouseCoopers (PWC) om at få foretaget en undersøgelse, som skulle give et samlet overblik over salg af forsikringer i EU. Rapporten forelå i juli 2011 og blev offentliggjort på Kommissionens websted[8]. For det andet tages der i forbindelse med dette forslag hensyn til resultaterne af en cost-benefit-undersøgelse bestilt i 2010 af eventuelle ændringer af bestemmelserne vedrørende salg af forsikringsprodukter og forsikringsinvesteringsprodukter[9]. For det tredje er der taget hensyn til resultaterne af en undersøgelse, som tog sigte på at vurdere kvaliteten af den rådgivning, der tilbydes i EU som helhed[10]. Der er også taget hensyn til en fjerde undersøgelse, som med udgangspunkt i adfærdsøkonomi havde til formål at afdække forskellige faktorer med relation til investorers beslutningstagning[11].

Politikmodellerne i konsekvensanalysen blev vurderet ud fra forskellige kriterier: markedsintegration for markedsdeltagere, forbrugerbeskyttelse og -tillid, ensartede vilkår for forskellige markedsdeltagere og omkostningseffektivitet, dvs. i hvor høj grad de pågældende politikmodeller gør det muligt at nå de opstillede mål og bidrager til at få forsikringsmarkederne til at fungere både omkostningseffektivt og effektivt i det hele taget.

Ifølge overslaget over den administrative byrde beregnet på basis af ovennævnte PWC-undersøgelse og erhvervsstatistikker omarbejdet af Kommissionens tjenestegrene vil forslaget i betragtning af det store antal virksomheder, som påvirkes (ca. 1 million), alt i alt kun medføre relativt begrænsede omkostninger på i gennemsnit ca. 730 EUR pr. virksomhed.

Konsekvensanalysen blev afsluttet i 2012. Der blev taget hensyn til henstillingerne fra Europa-Kommissionens udvalg for konsekvensanalyse, navnlig vedrørende konsekvenserne for SMV'er. For eksempel er SMV-formidlere, som på indeværende tidspunkt befinder sig uden for, men som det nuværende forslag vil bringe inden for anvendelsesområdet, i det væsentligste virksomheder med anden hovedaktivitet end forsikringsformidling (dvs. formidling er kun en accessorisk aktivitet i forhold til deres hovedaktivitet, f.eks. rejsebureauer eller biludlejningsfirmaer). Disse mellemled vil blive omfattet af en begrænset ordning (erklæringsprocedure, artikel 4 i det nuværende forslag), som står i et rimeligt forhold til den accessoriske form for formidling, som de udøver. Der skal generelt set indføres krav, som står i et rimeligt forhold til de givne aktiviteter, dels for at tage hensyn til SMV'ernes betænkeligheder, dels for at overholde princippet om "færre regler i forbindelse med mindre komplicerede produkter". Nogle investeringsprodukter er f.eks. pakket som livsforsikringspolicer. Der vil blive indført en strengere ordning (kapitel VII) for salgspraksis i forbindelse med disse produkter (livsforsikringspolicer med investeringselementer (forsikringsinvesteringsprodukter eller forsikrings-PRIPs).

3. Juridiske aspekter af forslaget

3.1. Retsgrundlag

Forslaget er baseret på artikel 53, stk. 1, og artikel 62 i TEUF. Det afløser direktiv 2002/92/EF og vedrører harmonisering af nationale bestemmelser om forsikringsformidlere og andre personer, som sælger forsikringsprodukter. Det bringer visse accessoriske sælgere og eftersalgsvirksomheder, f.eks. virksomheder, som varetager administration af skadestilfælde og skadesafregning, inden for direktivets anvendelsesområde. Det klarlægger udøvelse af etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser, samt de beføjelser, der er tillagt hjemlandets og værtslandets tilsynsmyndigheder i den henseende. Dette forslags hovedformål og genstand er at harmonisere de nationale bestemmelser om god forretningsskik for alle, som sælger forsikringsprodukter, og andre enheder, som er til stede på forsikrings- og genforsikringsmarkeder, samt reglerne vedrørende deres ledelse og tilsynet med dem.

3.2. Nærheds- og proportionalitetsprincippet

I overensstemmelse med nærhedsprincippet (artikel 5, stk. 3, i TEU) skal der kun handles på EU-niveau, hvis de forventede mål ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne alene og derfor bedre kan gennemføres på EU-plan på grund af omfanget eller virkningerne af den foreslåede handling.

De fleste af de spørgsmål, der er omfattet af revisionen, indgår allerede i IMD1's nuværende retlige ramme. Desuden bliver forsikringsmarkederne i stadig højere grad grænseoverskridende af natur. Konkurrencebetingelserne for selskaber og aktører i denne kontekst, uanset om det drejer sig om regler om gennemsigtighed eller forbrugerbeskyttelse, skal være sammenlignelige på tværs af grænser, og de indgår alle som et centralt led i IMD i dag. Det er nu nødvendigt med en indsats på europæisk plan for at få ajourført og ændret de lovgivningsmæssige rammer i IMD1, således at der tages hensyn til udviklingen på forsikringsmarkederne siden implementeringen. På grund af denne integration vil isolerede nationale indgreb være langt mindre effektive og føre til opsplitning af markederne, hvilket medfører regelarbitrage og konkurrenceforvridning.

EIOPA bør spille en central rolle i gennemførelsen af det nye EU-regelsæt. Det er nødvendigt at tillægge EIOPA særlige beføjelser for at forbedre forsikringsmarkedernes funktionsmåde.

Forslaget tager fuldt ud hensyn til proportionalitetsprincippet, nemlig at handling på EU-plan bør stå i et rimeligt forhold til de fastsatte mål og ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt herfor. Forslaget er foreneligt med dette princip, idet der tages hensyn til den rette balance mellem de offentlige interesser, der står på spil, og foranstaltningernes omkostningseffektivitet. Behovet for balance mellem forbrugerbeskyttelse, effektive markeder og branchens omkostninger har været af helt central betydning i forbindelse med udarbejdelsen af disse krav.

I betragtning af proportionalitetsprincippet skelnes der i forslaget mellem forskellige salgskanaler for forsikringsprodukter, og der stilles lempeligere krav til registrering og faglige kvalifikationer i forbindelse med salg af enkle forsikringsprodukter. De, der sælger accessoriske forsikringsprodukter med lav risiko, f.eks. biludlejningsfirmaer og rejsebureauer, er således omfattet af en forenklet erklæringsprocedure og ikke af bestemmelserne om registrering som forsikringsformidlere. I forslaget skelnes der også mellem livsforsikringsprodukter og almindelige forsikringsprodukter i forbindelse med gennemsigtighedskravene til vederlag. Disse foranstaltninger, som tager højde for proportionalitetsprincippet, træffes i betragtning af de forskellige grader af kompleksitet og forbrugerrisici, der er forbundet med de forskellige forsikringer, og endvidere i betragtning af bestræbelserne for at begrænse den administrative byrde for SMV'er, som sælger forsikringsprodukter.

3.3. Overholdelse af artikel 290 og 291 i TEUF

Den 23. september 2009 vedtog Kommissionen forslag til forordninger om oprettelse af hhv. EBA, EIOPA og ESMA. I den forbindelse henviser Kommissionen til de erklæringer i forbindelse med artikel 290 og 291 i TEUF, som den udarbejdede, da forordningerne om oprettelse af de europæiske tilsynsmyndigheder blev vedtaget, og hvori det hedder: "For så vidt angår proceduren for vedtagelse af reguleringsstandarder understreger Kommissionen den unikke karakter af sektoren for finansielle tjenesteydelser som følge af Lamfalussystrukturen, hvilket er udtrykkeligt anerkendt i erklæring 39 til TEUF. Kommissionen er imidlertid i alvorlig tvivl om, hvorvidt begrænsningerne i dens funktion i forbindelse med vedtagelsen af delegerede retsakter og gennemførelsesretsakter er i overensstemmelse med artikel 290 og 291 i TEUF."

3.4. Henvisninger til andre direktiver

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) finder endnu ikke anvendelse; dette forslag henviser til definitionerne i direktiv 73/239/EØF, direktiv 2002/83/EF og direktiv 2005/68/EF. Direktiv 73/239/EØF, 2002/83/EF og 2005/68/EF vil blive ophævet ved direktiv 2009/138/EF.

3.5. Nærmere redegørelse for forslaget

Kapitel I – Anvendelsesområde og definitioner

Artikel 1 udvider IMD1's anvendelsesområde til at omfatte forsikrings- og genforsikringsselskabers salg af forsikringsaftaler uden en forsikringsformidlers intervention. Det omfatter også administration af skadestilfælde, som foretages af og for forsikringsselskaber, skadesafregning og taksation.

De minimis-udelukkelsen fra anvendelsesområdet i IMD1 forbliver den samme (sælgere af forsikringspolicer, som er accessoriske i forhold til salg af varer, præmier på under 500 EUR på årsbasis og opfyldelse af andre kriterier i henhold til undtagelsen), bortset fra at loftet over præmien på årsbasis hæves til 600 EUR pro rata (mindre end 2 EUR pr. dag). Ovennævnte beløb på 2 EUR er præmiebeløbet pr. aftale og pr. dag. Optikere, som sælger supplerende forsikringer for brilleglas, forbliver eksempelvis fortsat uden for direktivets anvendelsesområde.

Forsikringspolicer, som sælges accessorisk i forhold til salg af tjenesteydelser, falder ind under direktivets anvendelsesområde efter revisionen. Det er f.eks. tilfældet for rejseforsikringspolicer solgt af rejsebureauer, almindelige forsikringspolicer solgt af biludlejningsfirmaer og leasingselskaber.

Artikel 2 indeholder definitionerne fra IMD1 med visse ændringer og nye definitioner.

· "Forsikringsformidling" udvides til at omfatte udvidelsen af anvendelsesområdet i artikel 1, og det præciseres, at visse aktiviteter på fælles forsikringswebsteder udgør forsikringsformidling. Aktiviteten "at forelægge" fjernes. "Genforsikringsformidling" ændres på samme måde.

· "Forsikringsinvesteringsprodukter" defineres i overensstemmelse med definitionen af "investeringsprodukt" i forordningen vedrørende dokumenter med central information om investeringsprodukter (forordning om PRIPs).

· "Bunden forsikringsformidler" udvides til at omfatte formidlere, som handler på en anden forsikringsformidlers ansvar.

· "Rådgivning" defineres som en personlig anbefaling til en kunde, enten efter anmodning eller på anden foranledning.

· "Professionel kunde" defineres med henblik på udelukkelse fra bestemmelserne om oplysninger.

· "Krydssalg" er definitionen på en praksis, hvor to eller flere produkter samles og sælges på én gang.

· "Betinget provision" defineres som provision, hvor det skyldige beløb udbetales på betingelse af, at de aftalte mål er nået.

· "Snævre forbindelser" defineres som ordninger, hvor personer er knyttet til hinanden, og ordninger, som kan påvirke en tilsynsførendes evne til at føre effektivt tilsyn.

· "Vederlag" er defineret således, at det ikke blot omfatter betalinger (gebyrer, provision etc.), men også enhver form for økonomiske fordele.

· Definitionerne af "hjemland", "værtsland", "forsikringsformidler", "genforsikringsformidler" og "varigt medium" tydeliggøres ved hjælp af ændringer.

Kapitel II - Registreringskrav

Artikel 3 ændrer stort set ikke ved registreringskravene i IMD1, men der fremsættes krav om, at EIOPA opretter et fælles elektronisk register (forbinder nationale databaser), og at visse ordninger med andre personer offentliggøres. Dette fælles elektroniske register skal fungere som en portal med links til nationale registre. Endvidere fritages personer, som er omfattet af erklæringsproceduren, fra registrering (jf. artikel 4).

Kapitel III - Erklæringsprocedure

Ved artikel 4 indføres der en forenklet procedure, som fritager to grupper af personer fra ovennævnte registreringsprocedure og sætter dem i stand til at udøve formidling blot ved hjælp af en erklæring. Der er tale om personer:

· som udøver forsikringsformidling som en accessorisk aktivitet i forhold til deres erhvervsmæssige hovedaktivitet, og som opfylder visse andre betingelser (f.eks. rejsebureauer). De øvrige betingelser er i store træk, at produkterne supplerer andre produkter eller tjenesteydelser, at de ikke omfatter livs- eller ansvarsforsikring, medmindre dækningen er forbundet med hoveddækningen

· hvis aktiviteter er begrænset til erhvervsmæssig administration af skadestilfælde og skadesafregning.

Erklæringsproceduren omfatter hovedsagelig rejsebureauer, biludlejningsfirmaer, som sælger forsikringsprodukter, samt aktører, som varetager administration af skadestilfælde og skadesafregning.

Kapitel IV - Fri udveksling af tjenesteydelser og etableringsfrihed

Artikel 5, 6 og 7 afspejler bestemmelser i artikel 5 i IMD1, det ændrede MiFID-forslag og Luxembourgprotokollen[12]. De omhandler også kompetencefordelingen mellem tilsynsførende i hjem- og værtslandet, navnlig i situationer, hvor en forsikrings- eller genforsikringsformidler ikke opfylder betingelserne for udøvelse af virksomhed i værtslandet.

Kapitel V – Andre organisatoriske krav

Artikel 8 omfatter de faglige og organisatoriske krav fra artikel 4 i IMD1: et krav om passende viden og kunnen; et krav om et godt omdømme; et krav om erhvervsansvarsforsikring og foranstaltninger for at beskytte mod formidleres manglende evne til at overføre præmiebeløbet til forsikringsselskabet eller til at overføre erstatningsbeløbet eller en bonus til den forsikrede. Den indeholder også et krav om løbende efteruddannelse. For at opnå en rimelig virkning er de bestemmelser, der finder anvendelse på dem, der udøver formidling som en accessorisk aktivitet, eller hvis aktiviteter begrænser sig til erhvervsmæssig administration af skadestilfælde, afpasset efter det solgte produkts kompleksitet. Derfor finder artikel 8 ikke fuldt ud anvendelse på sådanne formidlere.

Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter, som udbygger begrebet passende viden og kunnen.

Artikel 9 vedrører offentliggørelsen af bestemmelser om almene hensyn. Denne artikel er ændret i forhold til artikel 6 i IMD1 og indeholder nu et krav til medlemsstaterne om at offentliggøre bestemmelserne om almene hensyn samt et krav til EIOPA om at indsamle og offentliggøre oplysninger om sådanne bestemmelser (I Kommissionens fortolkningsmeddelelse - Fri udveksling af tjenesteydelser og begrebet "almene hensyn" inden for forsikringssektoren 2000/C 43/03 findes der en vejledende beskrivelse af principperne om almene hensyn i forhold til det tredje forsikringsdirektiv).

Artikel 10 til 12 gengiver indholdet i de tidligere artikel 7, 9 og 10 om kompetente myndigheder, udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne og klager.

Artikel 13 vedrører procedurer for udenretslig bilæggelse af tvister, som omfatter kunder, og udbygger den tidligere artikel 11 i IMD1 med et krav (frem for en henstilling) til medlemsstaterne om at indføre procedurer og sikre deltagelse heri.

Artikel 14 vedrører begrænsning af brugen af formidlere. Den udvider den tidligere bestemmelse i artikel 3, stk. 6, i IMD1 til at omfatte genforsikringsselskaber og forsikrings- og genforsikringsformidlere, og tager højde for erklæringsproceduren (jf. artikel 4).

Kapitel VI – Informationskrav og regler om god forretningsskik

Artikel 15 til 20 gengiver informationskravene, undtagelsen i forbindelse med store risici, de strengere krav i den tidligere artikel 12 og informationskravene i den tidligere artikel 13. De indeholder også følgende supplerende bestemmelser:

· det generelle princip om, at formidlere bør handle i deres kunders bedste interesse

· lignende informationskrav for forsikringsselskaber

· et krav til forsikringsformidlere om at informere om grundlaget for vederlaget og beløbet

· et krav om at informere om eventuelle variable vederlag, som forsikringsselskabers eller -formidleres salgspersonale modtager

· en ordning med obligatorisk "offentliggørelse af alle oplysninger" i forbindelse med salg af livsforsikringsprodukter og en ordning med "offentliggørelse efter anmodning" (dvs. anmodning fra kunden) i forbindelse med salg af ikke-livsforsikringsprodukter med en overgangsperiode på 5 år. Efter overgangsperioden på 5 år finder ordningen med offentliggørelse af alle oplysninger automatisk anvendelse også på salg af ikke-livsforsikringsprodukter. I overgangsperioden skelnes der ifølge forslaget mellem livsforsikringsprodukter og ikke-livsforsikringsprodukter. Vederlaget (provision) har tendens til at være højere i forbindelse med salg af livsforsikringsprodukter. Endvidere ligner livsforsikringsprodukter også i højere grad investeringsprodukter, og køb af et sådant produkt svarer til en langtidsinvestering. Situationen er anderledes for ikke-livsforsikringsprodukter. Vederlaget er som regel lavere (provision på ca. 5-10 % af præmien), og produktet indebærer færre risici. I de fleste EU-lande kan forbrugerne meget let skifte til et andet substituerbart produkt, uden alt for store omkostninger

· et krav om, at forsikringsselskaber og –formidlere inden kontraktens indgåelse skal give kunden tilstrækkelig information om forsikringsproduktet, således at kunden kan træffe en informeret beslutning

· et krav om, at EIOPA skal sikre, at de oplysninger, den modtager om strengere nationale bestemmelser, også gøres tilgængelige for forsikringsselskaber, formidlere og forbrugere

· yderligere undtagelser fra det generelle krav om, at information skal gives på et varigt medium.

Med hensyn til at opnå større forbrugerbeskyttelse er bestemmelserne om den form for vederlag, formidleren modtager, strukturen i vederlaget og beløbet mere gennemsigtige end i det oprindelig direktiv (2002/92/EF), og der skabes klarhed om forholdet mellem fuldmagtsgiver og repræsentant, herunder om hvordan det kan påvirke rådgivningen. Forbrugerbeskyttelsen er blevet væsentligt bedre i de senere år, og forbrugerne søger i nu højere grad oplysninger og bliver mere og mere omkostningsbevidste. Oplysninger om de forskellige elementer, som indgår i den samlede pris – herunder formidlerens vederlag – vil sætte kunderne i stand til at vælge på grundlag af forsikringsdækning, tilknyttede tjenesteydelser (f.eks. hvis formidleren håndterer skadestilfælde) og prisen. Det vil endvidere sikre kunderne adgang til egnede, omkostningseffektive produkter og formidlingstjenesteydelser. Obligatorisk offentliggørelse af vederlag burde få positive virkninger for konkurrencen på forsikringsmarkedet, da kunderne vil få flere oplysninger om produkter og omkostninger samt om eventuelle interessekonflikter. Det vil blive lettere for forbrugerne at sammenligne forsikringsdækningen og prisen på produkter, som sælges gennem forskellige distributionskanaler. Flere EU-medlemsstater kræver allerede, at der offentliggøres oplysninger om vederlaget i forbindelse med visse forsikringsprodukter, og MiFID II vil indeholde et krav herom i forbindelse med investeringsprodukter. De nye oplysninger vil give forbrugerne mere omfattende information om, hvilke tjenesteydelser formidlere præsterer, og om de tilknyttede omkostninger. Bestemmelserne vedrørende offentliggørelse af oplysninger om vederlaget skal dog gennemføres således, at det er muligt at sammenligne formidlere og forsikringsgivere, som indgår aftaler direkte med forsikringstager, såkaldte "direct writers". Information om prisen for forsikringsdækning samt om salgsomkostningerne vil gøre det muligt at foretage sammenligninger. For at undgå interessekonflikter bør forsikringsselskaber også navnlig give oplysning om beregningsgrundlaget for det variable vederlag, som deres ansatte modtager for at sælge et produkt. Bestemmelserne vedrører endvidere visse nøgleproblemer i forbindelse med grænseoverskridende levering af forsikringsformidlingstjenester: mangel på retssikkerhed og mangel på sammenlignelighed. Hvis de harmoniserede rammebestemmelser forbedres, vil formidlere og deres kunder sandsynligvis blive mere tilbøjelige til at tage skridt til at sælge eller købe forsikringsprodukter på tværs af grænser. Bedre information vil gøre det lettere at sammenligne produkter og distributionskanaler (som nævnt ovenfor), hvilket i dag især er vanskeligt i forbindelse med grænseoverskridende handel.

Artikel 21 indeholder en bestemmelse om pakkeprodukter og et krav om, at kunder skal informeres om, at produkterne kan købes separat, og have visse oplysninger herom. Den indeholder også et krav om, at EIOPA skal opstille og derefter opdatere retningslinjer for tilsyn med en sådan praksis.

Kapitel VII – Supplerende krav til kundebeskyttelse i forhold til forsikringsinvesteringsprodukter

Artikel 22 omhandler de supplerende kravs anvendelsesområde og sikrer, at kravene anvendes på forsikringsformidlere eller –selskaber, når de sælger forsikringsinvesteringsprodukter.

Artikel 23 indeholder yderligere bestemmelser om interessekonflikter og et krav om, at sådanne konflikter identificeres. Den tillægger Kommissionen beføjelse til at udstede delegerede retsakter med henblik på at

· definere foranstaltninger, som kan blive nødvendige for at identificere, forhindre, styre og oplyse om interessekonflikter

· opstille passende kriterier for at bestemme de interessekonflikttyper, som kan skade kundernes interesser.

Artikel 24 er baseret på artikel [23] i MiFID II. Den indeholder kravet i MiFID II om at

· handle ærligt, redeligt og professionelt i kundernes bedste interesse

· sikre, at oplysninger er reelle, klare og ikke-vildledende

· give oplysning om forsikringsselskabet eller –formidleren og deres tjenesteydelser (navnlig når der ydes rådgivning på uafhængigt grundlag), om eventuelle markedsanalysers omfang (om der vil blive givet en løbende vurdering af egnethed), om de foreslåede produkter og investeringsstrategier og om omkostningerne.

Den præciserer, på hvilket grundlag rådgivning kan siges af være uafhængig, idet der stilles krav til vurderingen af produkter på markedet og krav om ikke at acceptere vederlag fra tredjemand.

Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter for at sikre overensstemmelse med denne artikel.

Artikel 25 beskriver, hvordan egnethed og relevans skal vurderes, og stiller krav om, at der skal indhentes oplysninger fra kunden. I forbindelse med salg uden rådgivning skal formidleren eller selskabet indhente oplysninger om kundens kendskab og erfaring for at afgøre, om produktet er egnet til kunden. I forbindelse med salg med rådgivning, skal formidleren eller selskabet indhente oplysninger om kundens finansielle situation og investeringsmål for at afgøre, om produktet er egnet. Hvis produktet ikke er relevant eller egnet, skal formidleren eller selskabet advare kunden herom. Sælger skal også registrere, hvilke betingelser der gælder for tjenesteydelser til kunden, og aflægge rapport til kunden. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter for at sikre, at bestemmelserne overholdes.

Kapitel VIII - Sanktioner

Artikel 26 indeholder et krav om, at medlemsstaterne skal sikre, at de kompetente myndigheder - for så vidt angår overtrædelse af nationale bestemmelser vedtaget i henhold til direktivet - træffer administrative sanktioner og foranstaltninger, som er effektive, forholdsmæssige og afskrækkende.

De administrative sanktioner og foranstaltninger skal finde anvendelse på de fysiske eller juridiske personer, som er ansvarlige for en overtrædelse.

De kompetente myndigheder skal tillægges alle de nødvendige undersøgelsesbeføjelser og skal samarbejde om grænseoverskridende tilfælde.

Artikel 27 indeholder et krav om offentliggørelse af sanktioner eller foranstaltninger i forbindelse med overtrædelser.

Artikel 28 præciserer visse overtrædelser og beskriver de administrative sanktioner, som finder anvendelse på formidlere, herunder inddragelse af registrering, forbud mod personer, som er ansvarlige for udøvelsen af ledelsesfunktioner, og administrative bøder på op til det dobbelte af den fortjeneste, der er opnået ved overtrædelsen, såfremt fortjenesten kan beregnes.

Strafferetlige sanktioner er ikke omfattet af dette forslag.

Artikel 29 indeholder en beskrivelse af de faktorer, der skal tages højde for i forbindelse med sanktioner og foranstaltninger, herunder fordele, som er opnået ved overtrædelsen, tab, der påføres tredjemand, og den ansvarlige persons vilje til at samarbejde, samt et krav om, at EIOPA udsteder retningslinjer om sanktioner. Den indeholder også et krav om, at formidleren eller selskabet informeres om eventuelle sanktioner eller foranstaltninger samt begrundelsen herfor.

Artikel 30 indeholder et krav om effektive mekanismer, der tilskynder til indberetning af overtrædelser, og passende beskyttelse af whistle-blowers og deres personoplysninger samt beskyttelse af personoplysninger om fysiske personer, som formodes at være ansvarlige for overtrædelser.

Artikel 31 indeholder et krav om, at EIOPA årligt gives sammenfattende oplysninger vedrørende overtrædelser, og at EIOPA offentliggør disse oplysninger. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage gennemførelsesmæssige tekniske standarder i den forbindelse, som EIOPA skal udarbejde og indgive til Kommissionen [6] måneder efter direktivets offentliggørelse.

Kapitel IX – Afsluttende bestemmelser

Artikel 32 til 39 gengiver de (i givet fald opdaterede) afsluttende bestemmelser i IMD1 vedrørende retten til domstolsprøvelse, gennemførelse og ikrafttræden, ophævelse af tidligere lovgivning og adressater. Endvidere indeholder artikel 33 og 34 betingelserne for Kommissionens beføjelse til at vedtage delegerede retsakter som omhandlet i direktivet, og artikel 35 omhandler Kommissionens revision og evaluering af direktivet efter dets ikrafttræden. Ved revisionen tages der navnlig hensyn til de konsekvenser, som bestemmelserne i artikel 17, stk. 2, om offentliggørelse af information får for formidlere af andre forsikringer end livsforsikringer, som er små og mellemstore virksomheder.

4. VIRKNINGER FOR BUDGETTET

De særlige budgetmæssige konsekvenser for Kommissionen vurderes også i den finansieringsoversigt, der er vedlagt dette forslag. De særlige budgetmæssige virkninger af forslaget vedrører de opgaver, der tildeles EIOPA som anført i den finansieringsoversigt, der er vedlagt dette forslag.

Forslaget får konsekvenser for Fællesskabets budget.

ê 2002/92/EF (tilpasset)

2012/0175 (COD)

Forslag til

EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV

om forsikringsformidling

(omarbejdning)

(EØS-relevant tekst)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab Ö om Den Europæiske Unions funktionsmåde Õ, særlig artikel 47, stk. 2, Ö 53, stk. 1, Õ og artikel 55 Ö artikel 62 Õ,

under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,

ò ny

efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,

ê 2002/92/EF

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg,

ò ny

efter høring af Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse,

ê 2002/92/EF

ð ny

efter ð den almindelige lovgivnings ïproceduren i traktatens artikel 251, og

ud fra følgende betragtninger:

ò ny

(1) Der skal foretages en række ændringer af Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9. december 2002 om forsikringsformidling[13]. Direktivet bør af klarhedshensyn omarbejdes.

(2) Da dette forslags hovedformål og genstand er at harmonisere nationale bestemmelser på de nævnte områder, bør det baseres på artikel 53, stk. 1, og artikel 62 i TEUF. Det bør ske i form af et direktiv, således at gennemførelsesbestemmelserne på de områder, det dækker, om nødvendigt kan tilpasses de særlige karakteristika ved hver medlemsstats marked og retssystem. Dette direktiv bør også tage sigte på at koordinere nationale bestemmelser om adgang til at udøve forsikrings– og genforsikringsformidling, herunder erhvervsmæssig administration af skadestilfælde og skadesafregning, og er derfor baseret på artikel 53, stk. 1, i traktaten. Da det drejer sig om en sektor, som udbyder tjenesteydelser i hele Unionen, er dette direktiv endvidere også baseret på artikel 62 i traktaten.

ê 2002/92/EF betragtning 1 (tilpasset)

(3) Forsikrings- og genforsikringsformidlere spiller en central rolle i forbindelse med salget af forsikrings- og genforsikringsprodukter i Fællesskabet Ö Unionen Õ.

ê 2002/92/EF betragtning 2

Et første skridt for at lette udøvelsen af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser for forsikringsagenter og forsikringsmæglere blev taget med Rådets direktiv 77/92/EØF af 13. december 1976 om foranstaltninger med henblik på at lette den faktiske udøvelse af etableringsfriheden og den fri udveksling af tjenesteydelser inden for virksomhed som forsikringsagent eller forsikringsmægler (ex gruppe 630 CITI), herunder navnlig overgangsforanstaltninger for disse former for virksomhed[14].

ê 2002/92/EF betragtning 3

Direktiv 77/92/EØF skulle finde anvendelse, indtil forskrifter om samordning af de enkelte medlemsstaters bestemmelser vedrørende adgang til og udøvelse af virksomhed som forsikringsagent og forsikringsmægler trådte i kraft.

ê 2002/92/EF betragtning 4

Kommissionens henstilling 92/48/EØF af 18. december 1991 om forsikringsmæglere[15] er stort set blevet fulgt af medlemsstaterne og har bidraget til at sikre indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes bestemmelser om de faglige kvalifikationskrav til forsikringsformidlere og om registrering af dem.

ê 2002/92/EF betragtning 9

ð ny

(4) Forskellige typer personer og institutioner, f.eks. agenter, mæglere og kombinerede udbydere af bank- og forsikringsydelser ("bancassurance"), ð forsikringsselskaber, rejsebureauer og biludlejningsfirmaer, ï kan formidle tilbud om forsikringsprodukter. Lige behandling af udbyderne og forbrugerbeskyttelse forudsætter, at alle disse personer og institutioner er omfattet af dette direktiv.

ò ny

(5) Anvendelsen af direktiv 2002/92/EF har vist, at der er nødvendigt at uddybe en række bestemmelser for at lette forsikrings- og genforsikringsformidling, og at det af hensyn til forbrugerbeskyttelsen er nødvendigt at udvide nævnte direktivs anvendelsesområde til at omfatte alle former for salg af forsikringsprodukter, uanset om det sker gennem forsikringsformidlere eller forsikringsselskaber. Med hensyn til salg, eftersalgsservice og behandling af skadestilfælde bør forsikringsselskaber, som sælger forsikringsprodukter direkte, nu medtages under det nye direktivs anvendelsesområde på samme grundlag som forsikringsagenter og -mæglere.

(6) For at sikre det samme beskyttelsesniveau, uanset hvordan forbrugerne køber et forsikringsprodukt, enten direkte fra et forsikringsselskab eller indirekte fra en formidler, skal direktivet finde anvendelse ikke alene på forsikringsselskaber, men også på andre markedsdeltagere, der sælger forsikringsprodukter som en accessorisk aktivitet (f.eks. rejsebureauer og biludlejningsfirmaer, leverandører af varer, som ikke opfylder betingelserne for fritagelse).

(7) Dette direktiv bør finde anvendelse på personer, hvis virksomhed består i at assistere (uanset om det er på vegne af en kunde eller et forsikringsselskab) med administration og gennemførelse af forsikrings- eller genforsikringsaftaler, herunder erhvervsmæssig administration af skadestilfælde eller skadesafregning eller taksation.

ê 2002/92/EF betragtning 5

(8) Der er dog stadig betydelige forskelle mellem medlemsstaternes bestemmelser, hvilket skaber hindringer for mulighederne for at optage og udøve forsikrings- og genforsikringsformidling på det indre marked. Direktiv 77/92/EØF bør derfor erstattes af et nyt direktiv.

ò ny

(9) Den seneste tids uro på de finansielle markeder har tydeligt vist, hvor vigtigt det er at sikre effektiv forbrugerbeskyttelse i alle finansielle sektorer. Kundernes tillid bør derfor styrkes, og reglerne vedrørende salg af forsikringsprodukter bør gøres mere ensartede for at sikre tilstrækkelig kundebeskyttelse i hele Unionen. Foranstaltningerne til beskyttelse af kunder bør tilpasses de forskellige kundekategorier (professionelle eller andre).

ê 2002/92/EF betragtning 11

ð ny

(10) Dette direktiv bør finde anvendelse på enhver person, hvis virksomhed består i at levere forsikringsð - eller genforsikrings ïformidlerydelser til tredjemand på erhvervsmæssigt grundlag mod et vederlag enten i form af penge eller i en anden form for aftalt økonomisk fordel, der er knyttet til disse ydelser.

ò ny

(11) Dette direktiv bør finde anvendelse på personer, hvis virksomhed består i at give oplysninger om en eller flere forsikrings- eller genforsikringsaftaler ud fra kriterier, som kunden har valgt, uanset om det sker via et websted eller med andre midler, eller at foretage en rangordning af forsikrings- eller genforsikringsprodukter eller rabat på aftalens pris, når kunden ved afslutningen af denne proces kan indgå en forsikringsaftale direkte; det bør ikke finde anvendelse på indledende virksomhed, som blot består i formidling af data og oplysninger om potentielle forsikringstagere til forsikrings- eller genforsikringsformidlere eller -selskaber eller af oplysninger om forsikringsprodukter eller en forsikrings- eller genforsikringsformidler eller et forsikrings- eller genforsikringsselskab til potentielle forsikringstagere.

ê 2002/92/EF betragtning 12

(12) Anvendelsesområdet bør ikke omfatte personer inden for andre erhverv, f.eks. skatteeksperter eller revisorer, som rådgiver om forsikringsdækning lejlighedsvis i forbindelse med udøvelsen af denne anden erhvervsvirksomhed, eller personer, der blot formidler generelle oplysninger om forsikringsprodukter, når formålet ikke er at bistå kunden med at indgå eller opfylde en forsikrings- eller genforsikringsaftale og heller ikke erhvervsmæssig administration af et forsikrings- eller genforsikringsselskabs skadestilfælde eller taksation eller skadesafregning.

ê 2002/92/EF betragtning 13

ð ny

(13) Dette direktiv bør ikke finde anvendelse på personer, der udøver forsikringsformidling som accessorisk virksomhed under med visse, nøje fastlagte betingelser ð begrænsninger med hensyn til police, navnlig den viden, der kræves for at sælge den, de dækkede risici og præmiebeløbet ï.

ê 2002/92/EF betragtning 10 (tilpasset)

(14) Dette direktiv indeholder en definition af "bundne forsikringsformidlere", som tager Ö for at tage Õ hensyn til kendetegnene ved visse markeder i medlemsstaterne, og som har som formål at opstille registreringsbetingelser, der kan anvendes på disse formidlere. Denne definition er ikke til hinder for, at der i medlemsstaterne findes begreber svarende til dette, og som omfatter forsikringsformidlere, der handler for og på vegne af et forsikringsselskab under dettes fulde ansvar, men som er bemyndiget til at opkræve præmier eller beløb til kunden i overensstemmelse med de bestemmelser for finansiel garanti, der er opstillet i dette direktiv.

ê 2002/92/EF betragtning 14

ð ny

(15) Forsikrings- og genforsikringsformidlereð , som er fysiske personer, ï bør registreres hos den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor de har deres bopæl eller hovedkontor, forudsat at de opfylder strenge faglige krav til deres kompetence, gode omdømme, erhvervsansvarsforsikring og finansielle kapacitet. ð Formidlere, som er juridiske personer, bør registreres hos den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor de har deres vedtægtsmæssige hjemsted (eller, hvis de i henhold til national lovgivning ikke har et vedtægtsmæssigt hjemsted, deres hovedkontor), forudsat at de opfylder strenge faglige krav til deres kompetence, gode omdømme, erhvervsansvarsforsikring og finansielle kapacitet. Forsikringsformidlere, som allerede er registreret i medlemsstater, skal ikke registreres igen i henhold til dette direktiv. ï

ê 2002/92/EF betragtning 6 og betragtning 15 (tilpasset)

ð ny

(16) Forsikrings- og genforsikringsformidlere bør kunne benytte traktatens bestemmelser om etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser. Registreringen ð i eller en erklæring til deres hjemland ï bør Ö derfor Õ give forsikrings- og genforsikringsformidlere ret til at udøve deres virksomhed i andre medlemsstater i henhold til principperne om etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser, forudsat at der har fundet behørig underretning sted mellem de kompetente myndigheder.

ê 2002/92/EF betragtning 16

(17) Der er behov for passende sanktioner over for personer, der udøver forsikrings- eller genforsikringsformidling uden at være registreret, over for forsikrings- eller genforsikringsselskaber, som gør brug af ydelser fra ikke-registrerede formidlere og over for formidlere, der ikke opfylder de bestemmelser, medlemsstaterne vedtager til gennemførelse af dette direktiv.

ò ny

(18) For at forbedre gennemsigtigheden og lette grænseoverskridende handel bør EIOPA oprette, offentliggøre og løbende opdatere en fælles elektronisk database med oplysninger om forsikrings- og genforsikringsformidlere, som har meddelt, at de har til hensigt at udnytte deres ret til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser. Medlemsstaterne bør omgående give EIOPA relevante oplysninger, for at sætte myndigheden i stand til at gøre dette. Databasen bør have hyperlinks til de relevante kompetente myndigheder i medlemsstaterne. De kompetente myndigheder i medlemsstaterne bør have hyperlinks til databasen på deres websted.

(19) Hjem- og værtslandenes relative rettigheder og forpligtelser i forhold til at føre tilsyn med forsikrings- og genforsikringsformidlere, som de har registreret, eller som udøver forsikrings- eller genforsikringsformidling på deres område i forbindelse med udnyttelse af deres ret til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, bør fastlægges entydigt.

(20) Medlemsstaterne bør ikke anvende registreringskravet på forsikringsformidlere, som udøver forsikringsformidling i forbindelse med visse typer forsikringsaftaler som en accessorisk aktivitet, eller på erhvervsmæssig administration af skadestilfælde eller skadesafregning eller taksation, forudsat at de opfylder kravene i dette direktiv med hensyn til viden og kunnen og et godt omdømme samt de gældende krav til information og god forretningsskik, og der er indgivet en aktivitetserklæring til den kompetente myndighed.

ê 2002/92/EF betragtning 7 (tilpasset)

(21) Forsikringsformidleres manglende mulighed for at udøve deres virksomhed frit i hele Fællesskabet Ö Unionen Õ hæmmer det indre forsikringsmarkeds rette funktion.

ò ny

(22) Det er vigtigt at sikre en høj grad af professionalisme og kompetencer blandt forsikrings- og genforsikringsformidlere og ansatte i forsikringsselskaber med direkte salg til kunder, som er involveret i arbejdet forud for, under og efter salg af forsikringspolicer. Derfor skal formidlere, ansatte i forsikringsselskaber med direkte salg til kunder og biludlejningsfirmaer og rejsebureauer samt personer, som varetager administration af skadestilfælde eller skadesafregning eller taksation, have faglig viden, som svarer til aktiviteternes kompleksitet. Der bør sikres efteruddannelse.

ê 2002/92/EF betragtning 8

ð ny

(23) En samordning af medlemsstaternes bestemmelser om faglige kvalifikationskrav til og registrering af personer, der optager og udøver forsikringsð - eller genforsikrings ï formidling, kan derfor både bidrage til virkeliggørelsen af det indre marked for finansielle tjenesteydelser og til forbedringen af forbrugerbeskyttelsen på dette felt.

ò ny

(24) For at fremme grænseoverskridende handel bør der indføres principper for gensidig anerkendelse af formidleres viden og kunnen.

(25) Værtslandet bør acceptere nationale kvalifikationer på niveau 3 eller derover i henhold til den europæiske referenceramme for kvalifikationer, der blev etableret i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets henstilling af 23. april 2008 om etablering af den europæiske referenceramme for kvalifikationer for livslang læring[16], som dokumentation for, at forsikrings- eller genforsikringsformidleren opfylder de krav til viden og kunnen, som er en betingelse for registrering i overensstemmelse med dette direktiv. Denne referenceramme er til hjælp for medlemsstater, uddannelsesinstitutioner, arbejdsgivere og borgere, som ønsker at sammenligne kvalifikationer, der er erhvervet i forskellige europæiske uddannelsessystemer. Dette redskab er en forudsætning for at kunne udvikle et arbejdsmarked, som dækker hele Unionen. Denne ramme skal ikke erstatte de enkelte nationale kvalifikationssystemer, men supplere medlemsstaternes tiltag ved at fremme samarbejdet mellem disse.

(26) Til trods for de eksisterende systemer med et fælles pas for forsikringsselskaber og formidlere er det europæiske forsikringsmarked fortsat meget opsplittet. For at fremme grænseoverskridende forretninger og forbedre gennemsigtigheden for forbrugerne skal medlemsstaterne sikre offentliggørelse af de bestemmelser om samfundsmæssige interesser, som finder anvendelse på deres område, og et fælles elektronisk register bør gøres offentligt tilgængeligt sammen med information om alle medlemsstaternes bestemmelser om samfundsmæssige interesser, som finder anvendelse på forsikrings- og genforsikringsformidling.

ê 2002/92/EF betragtning 17

(27) Samarbejde og informationsudveksling mellem de kompetente myndigheder er afgørende for at beskytte forbrugerne og sikre et sundt forsikrings- og genforsikringsformidlererhverv på det indre marked.

ê 2002/92/EF betragtning 22

ð ny

(28) Der er behov for hensigtsmæssige og effektive ð udenretslige ï klage- og tvistbilæggelsesprocedurer i medlemsstaterne med henblik på bilæggelse af tvister mellem forsikringsformidlereð eller -selskaber ï og deres kunder, i givet fald ved brug af eksisterende procedurer. ðDer bør findes effektive udenretslige klage- og tvistbilæggelsesprocedurer med henblik på at bilægge tvister vedrørende rettigheder og forpligtelser i henhold til dette direktiv mellem forsikringsselskaber eller personer, som sælger eller udbyder forsikringsprodukter, og kunder. For at gøre de udenretslige tvistbilæggelsesprocedurer for klager indgivet af kunder mere effektive bør dette direktiv indeholde bestemmelser om, at forsikringsselskaber eller personer, som sælger eller udbyder forsikringsprodukter, skal deltage i tvistbilæggelsesprocedurer, som ikke fører til en bindende afgørelse, og som indledes af kunder mod dem vedrørende rettigheder og forpligtelser i henhold til dette direktiv. Sådanne udenretslige tvistbilæggelsesprocedurer skal sigte mod at nå frem til en hurtigere og mindre omkostningsbelastende bilæggelse af tvister mellem forsikringsselskaber eller personer, som sælger eller udbyder forsikringsprodukter, og kunder, og at lette retssystemets byrde. Udenretslige tvistbilæggelsesprocedurer bør dog ikke berøre procedureparternes ret til at indbringe en sag for domstolene. ï

ê 2002/92/EF betragtning 23

ð ny

Uden at dette berører kundernes ret til at indbringe en sag for domstolene, bør medlemsstaterne tilskynde ð sikre, at ATB-instanser, der bilægger tvister som omhandlet i dette direktiv, ï offentlige eller private organer til udenretslig bilæggelse af tvister til at indgår i et samarbejde med henblik på løsningen af grænseoverskridende tvister. ðMedlemsstaterne bør tilskynde ATB-instanser, som bilægger sådanne tvister, til at blive en del af FIN-NET[17]. ï Et resultat af dette samarbejde kunne især være at give forbrugeren mulighed for at indgive klage over forsikringsformidlere, der er etableret i en anden medlemsstat, ved de udenretslige organer i det land, hvor forbrugeren har bopæl. Oprettelsen af FIN-NET giver forbrugerne øget bistand, når de bruger grænseoverskridende tjenester. I procedurebestemmelserne tages der hensyn til Kommissionens henstilling 98/257/EF af 30. marts 1998 om de principper, der finder anvendelse på organer med ansvar for udenretslig bilæggelse af tvister på forbrugerområdet[18].

ò ny

(29) Det stigende antal forskellige aktiviteter, som mange forsikringsformidlere og ‑selskaber udøver samtidig, har øget risikoen for interessekonflikter mellem disse forskellige aktiviteter og deres kunders interesser. Det er derfor nødvendigt, at medlemsstaterne fastsætter bestemmelser, der sikrer, at sådanne konflikter ikke skader kundernes interesser.

(30) Kunderne bør på forhånd gives entydige oplysninger om den status, som de personer, der sælger forsikringsproduktet, har, og om det vederlag, som de modtager. Det er nødvendigt at indføre obligatorisk offentliggørelse af den status, som europæiske forsikringsformidlere og forsikringsselskaber har. Disse oplysninger bør gives til forbrugerne forud for indgåelse af aftale. De har til formål at orientere om forholdet mellem forsikringsselskabet og formidleren (hvis det er relevant) samt om strukturen og indholdet i formidlernes vederlag.

(31) For at begrænse interessekonflikter mellem sælger og køber af et forsikringsprodukt er det nødvendigt at sikre, at der offentliggøres tilstrækkelige oplysninger om forsikringssælgerens vederlag. I forbindelse med livsforsikringsprodukter bør formidlere og ansatte hos forsikringsformidlere eller i forsikringsselskaber derfor være forpligtet til at informere kunderne om deres vederlag forud for salg. I forbindelse med andre forsikringsprodukter skal kunder, med forbehold af en overgangsperiode på 5 år, informeres om kundens ret til at anmode om disse oplysninger, som skal gives efter anmodning fra kunderne.

(32) For at give kunderne sammenlignelige oplysninger om de leverede forsikringsformidlingstjenesteydelser, uanset om kunderne køber dem gennem en formidler eller direkte fra et forsikringsselskab, og for at undgå konkurrenceforvridning ved at tilskynde forsikringsselskaber til at sælge direkte til kunderne frem for via formidlere for at undgå oplysningskravene, bør forsikringsselskaber også være forpligtet til at informere de kunder, som de leverer forsikringsformidlingstjensteydelser til direkte, om det vederlag, de modtager for salg af forsikringsprodukter.

(33) Det nuværende forslag tager sigte på at forbedre forbrugerbeskyttelsen, og derfor finder nogle af bestemmelserne kun anvendelse på "virksomhed til forbruger-" (B2C-) forhold, navnlig dem, der regulerer god forretningsskik hos forsikringsformidlere eller andre, som sælger forsikringsprodukter.

(34) For at undgå tilfælde af fejlsalg bør salg af forsikringsprodukter, hvis det er nødvendigt, ledsages af ærlig og professionel rådgivning.

ê 2002/92/EF betragtning 18 (tilpasset)

(35) Det er afgørende for forbrugeren at vide, om den formidler, han/hun har med at gøre, yder Ö kunden Õ rådgivning om produkter fra en bred vifte af forsikringsselskaber eller om produkter, der udbydes af et begrænset antal forsikringsselskaber.

ê 2002/92/EF betragtning 20 (tilpasset)

ð ny

(36) ð Da forbrugerne i stadig større grad er afhængige af personlige anbefalinger, er det hensigtsmæssigt at medtage en definition af rådgivning. Inden der ydes rådgivning, bør forsikringsformidleren eller -selskabet vurdere kundens behov, krav og finansielle situation. ï Erklærer formidleren, at han yder Ö der ydes Õ rådgivning om produkter fra en bred vifte af forsikringsselskaber, bør han gennemføre Ö der gennemføres Õ en objektiv og tilstrækkelig bred analyse af de på markedet disponible produkter. Derudover bør alle ð forsikrings ï formidlere ð og forsikringsselskaber ï redegøre for bevæggrundene for den rådgivning, de yder.

ò ny

(37) Forud for aftalens indgåelse bør kunden, uanset om der ydes rådgivning, gives de relevante informationer om forsikringsproduktet, således at kunden kan træffe en informeret beslutning. Forsikringsformidleren bør kunne forklare kunden de vigtigste karakteristika ved de forsikringsprodukter, der sælges.

(38) Der bør indføres ensartede bestemmelser med henblik på at give de personer, der sælger forsikringsprodukter, visse valgmuligheder med hensyn til det medium, der anvendes til at give forbrugeren alle oplysninger, idet der kan anvendes elektroniske meddelelser, hvis det er passende under hensyntagen til transaktionens omstændigheder. Kunden bør dog have mulighed for at modtage oplysningerne på papir. Af hensyn til forbrugerens adgang til information bør alle oplysninger, som formidles forud for indgåelse af aftale, gives gratis.

ê 2002/92/EF betragtning 21

ð ny

(39) Der er mindre behov for at kræve, at denne information gives, hvis forbrugeren er et selskab, der ønsker genforsikring eller forsikring af kommercielle og industrielle risici ð eller er en professionel kunde (jf. bilag I) ï.

ê 2002/92/EF betragtning 19 (tilpasset)

ð ny

(40) Dette direktiv bør præcisere ð forsikringsselskabers og ï forsikringsformidleres ð minimums ïpligt til at give kunderne information. En medlemsstat kan Ö bør Õ i den forbindelse Ö kunne Õ opretholde eller vedtage strengere bestemmelser, der uanset formidlernes bopælssted ð bestemmelserne i formidlernes og selskabernes hjemland ï kan pålægges forsikringsformidlere ð og forsikringsselskaber ï, som udøver deres forsikringsformidlervirksomhed på dens område, såfremt disse strengere bestemmelser er i overensstemmelse med fællesskabs Ö EU- Õretten, herunder Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked ("direktivet om elektronisk handel")[19]. ð Medlemsstater, som påtænker at anvende eller anvender retsforskrifter for forsikringsformidlere og salg af forsikringsprodukter i tillæg til dem, der er omhandlet i nærværende direktiv, bør sikre, at den administrative byrde i forbindelse med disse retsforskrifter står i et rimeligt forhold til forbrugerbeskyttelsen. Medlemsstaterne bør af hensyn til forbrugerbeskyttelsen og for at forhindre fejlsalg af forsikringsprodukter undtagelsesvis have tilladelse til at stille strengere krav til sådanne forsikringsformidlere, som udøver forsikringsformidling som en accessorisk aktivitet, hvis de anser det for nødvendigt og rimeligt.ï

ò ny

(41) Krydssalg er en almindelig strategi blandt udbydere af finansielle detailtjenesteydelser i hele Unionen. Krydssalg kan indebære fordele for forbrugerne, men tager i nogle tilfælde ikke i tilstrækkelig grad højde for forbrugernes interesser. Eksempelvis kan visse former for krydssalg af tjenesteydelser eller produkter, navnlig kombinationssalg, hvor to eller flere finansielle tjenesteydelser eller produkter sælges samlet i en pakke og mindst en af disse tjensteydelser eller et af disse produkter ikke sælges separat, fordreje konkurrencen og indvirke negativt på kundemobiliteten og kundernes evne til at foretage informerede valg. Kombinationssalg kan f.eks. være, at der i forbindelse med en forsikringsydelse stilles krav til forbrugeren om oprettelse af en anfordringskonto til indbetaling af præmier, eller at der i forbindelse med en forbrugerkredit stilles krav til forbrugeren om indgåelse af en bilforsikringsaftale med henblik på forsikring af den finansierede bil. Pakkesalg, hvor to eller flere finansielle tjenesteydelser eller produkter sælges samlet i en pakke, men også kan købes separat, kan ganske vist også fordreje konkurrencen og indvirke negativt på kundemobiliteten og kundernes evne til at foretage informerede valg, men denne salgsform giver i det mindste kunden en valgmulighed og indebærer derfor muligvis i mindre grad en risiko for, at forsikringsformidlerne ikke opfylder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv. Anvendelsen af sådanne salgsformer bør gøres til genstand for en omhyggelig vurdering med henblik på at fremme konkurrencen og forbrugernes valgmuligheder.

(42) Forsikringsaftaler, som omfatter investeringer, stilles ofte til rådighed for kunder som et eventuelt alternativ eller en eventuel erstatning for investeringsprodukter, som er omfattet af [MiFID II]-direktivet[20]. For at yde ensartet investorbeskyttelse og undgå risikoen for regelarbitrage er det vigtigt, at detailinvesteringsprodukter (forsikringsinvesteringsprodukter som defineret i forordningen vedrørende dokumenter med central information om investeringsprodukter) er omfattet af de samme standardbestemmelser om god forretningsskik: De omfatter formidling af passende information, krav om egnet rådgivning og begrænsning af tilskyndelser samt krav om håndtering af interessekonflikter og - i tilfælde af uafhængige rådgivere - begrænsninger med hensyn til vederlagsform. Den Europæiske Værdipapir- og Markedstilsynsmyndighed (ESMA) og Den Europæiske Tilsynsmyndighed for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger (EIOPA) bør samarbejde om ved hjælp af retningslinjer at opnå så megen overensstemmelse som muligt mellem standardbestemmelserne om god forretningsskik for detailinvesteringsprodukter, som er omfattet af enten [MiFID II] eller af nærværende direktiv. For forsikringsinvesteringsprodukter er standarderne i nærværende direktiv, som finder anvendelse på alle forsikringsaftaler (kapitel VII i nærværende direktiv), og de udvidede standarder for forsikringsinvesteringsprodukter kumulative. Derfor bør personer, som udøver forsikringsformidling i forbindelse med forsikringsinvesteringsprodukter, overholde de standardbestemmelser om god forretningsskik, som finder anvendelse på alle forsikringsaftaler, samt de udvidede standardbestemmelser, som finder anvendelse på forsikringsinvesteringsprodukter.

(43) For at sikre, at forsikringsselskaber og personer, som udøver forsikringsformidling, overholder bestemmelserne i dette direktiv, og for at sikre, at de behandles ens i hele Unionen, bør det pålægges medlemsstaterne at indføre administrative sanktioner og foranstaltninger, som er effektive, er forholdsmæssige og har afskrækkende virkning. I Kommissionens meddelelse af 8. december 2010 om udvidelse af sanktionsordningerne i sektoren for finansielle serviceydelser foretages der en gennemgang af de eksisterende beføjelser og anvendelsen heraf i praksis med det formål at forbedre konvergensen i sanktionerne og foranstaltningerne[21]. Derfor bør de administrative sanktioner og foranstaltninger, som medlemsstaterne har fastlagt, opfylde en række væsentlige krav vedrørende adressaterne, de kriterier, der skal tages hensyn til ved anvendelsen af en sanktion eller foranstaltning, offentliggørelsen af sanktioner og foranstaltninger, de vigtigste sanktionsbeføjelser og størrelsen af de administrative bøder.

(44) Især bør de kompetente myndigheder have beføjelse til at pålægge bøder, der er tilstrækkeligt store til at opveje de fordele, der kan forventes opnået, og være afskrækkende selv for større institutter og deres ledere.

(45) For at sikre konsekvent anvendelse af sanktionerne i alle medlemsstater bør medlemsstaterne sikre, at de kompetente myndigheder ved valget af arten af administrative sanktioner eller foranstaltninger og fastsættelse af størrelsen af de administrative bøder tager højde for alle relevante omstændigheder.

(46) For at sikre, at sanktionerne virker endnu mere afskrækkende på offentligheden som helhed, og oplyse om overtrædelse af regler, som kan skade forbrugerbeskyttelsen, bør sanktioner og foranstaltninger altid offentliggøres, undtagen i visse velafgrænsede tilfælde. For at sikre, at proportionalitetsprincippet overholdes, bør sanktioner og foranstaltninger offentliggøres anonymt, såfremt offentliggørelse ville forvolde de involverede parter uforholdsmæssig stor skade.

(47) For at kunne afdække potentielle overtrædelser bør de kompetente myndigheder have de nødvendige undersøgelsesbeføjelser og bør fastlægge effektive mekanismer, der tilskynder til at indberette potentielle eller faktiske overtrædelser.

(48) Dette direktiv bør henvise til både administrative sanktioner og foranstaltninger, uanset om de i henhold til national lovgivning betragtes som sanktioner eller som foranstaltninger.

(49) Dette direktiv bør ikke berøre bestemmelser i medlemsstaternes lovgivning vedrørende strafferetlige sanktioner.

(50) For at opfylde dette direktivs målsætninger bør Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten tillægges beføjelse til at vedtage retsakter, der uddyber begreber som tilstrækkelige kundskaber og kompetencer hos formidleren, håndtering af interessekonflikter, forpligtelser med hensyn til god forretningsskik i forbindelse med forsikringsdetailinvesteringspakkeprodukter og procedurer og formularer til indgivelse af oplysninger i relation til sanktioner. Det er navnlig vigtigt, at Kommissionen gennemfører relevante høringer under sit forberedende arbejde, herunder på ekspertniveau. Kommissionen bør i forbindelse med forberedelsen og udarbejdelsen af delegerede retsakter sørge for samtidig, rettidig og hensigtsmæssig fremsendelse af relevante dokumenter til Europa-Parlamentet og Rådet.

(51) Tekniske standarder for finansielle tjenesteydelser bør sikre konsekvent harmonisering og passende beskyttelse af forbrugere i hele Unionen. EIOPA råder over ekspertviden, og derfor vil det være effektivt og hensigtsmæssigt at give denne myndighed til opgave at udarbejde udkast til reguleringsmæssige og gennemførelsesmæssige tekniske standarder, som ikke indebærer politikbeslutninger, og som skal forelægges for Kommissionen.

(52) Kommissionen bør i medfør af artikel 290 og 291 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og i overensstemmelse med artikel 10-15 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1094/2010 af 24. november 2010 om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed (Den Europæiske Tilsynsmyndighed for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger)[22], tillægges beføjelse til at vedtage retsakter, der uddyber begreber som tilstrækkelige kundskaber og kompetencer hos formidleren, jf. artikel [8], håndtering af interessekonflikter, jf. artikel [17 og 23], og forpligtelser med hensyn til god forretningsskik i forbindelse forsikringsdetailinvesteringspakkeprodukter, jf. artikel [24 og 25], samt gennemførelsesmæssige tekniske standarder for procedurer og formularer til indgivelse af oplysninger i relation til sanktioner, jf. artikel [30]. EIOPA bør udarbejde udkast til disse delegerede retsakter og gennemførelsesmæssige tekniske standarder.

(53) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger under tilsyn af medlemsstaternes kompetente myndigheder, især de uafhængige offentlige myndigheder, der er af udpeget af medlemsstaterne[23], og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001 af 18. december 2000 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i fællesskabsinstitutionerne og -organerne og om fri udveksling af sådanne oplysninger[24] finder anvendelse på behandlingen af personoplysninger i EIOPA i forbindelse med denne forordning, under tilsyn af Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse.

(54) Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, som anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder som anført i traktaten.

(55) I henhold til den fælles politiske erklæring af 28. september 2011 fra medlemsstaterne og Kommissionen om forklarende dokumenter har medlemsstaterne forpligtet sig til i tilfælde, hvor det er berettiget, at lade meddelelsen af gennemførelsesforanstaltninger ledsage af et eller flere dokumenter, der forklarer forholdet mellem et direktivs bestanddele og de tilsvarende dele i de nationale gennemførelsesinstrumenter. I forbindelse med dette direktiv finder lovgiver, at fremsendelse af sådanne dokumenter er berettiget.

(56) Dette direktiv bør tages op til revision hvert femte år efter datoen for dette direktivs ikrafttrædelse for at tage hensyn til markedsudviklingen samt udviklingen inden for andre områder af EU-lovgivningen eller medlemsstaternes erfaringer med gennemførelse af EU-lovgivningen, navnlig med hensyn til produkter, der er omfattet af direktiv 2003/41/EF.

ê 2002/92/EF betragtning 24 (tilpasset)

(57) Direktiv 77/92/EØF Ö 2002/92/EFÕ bør derfor ophæves - Ö . Õ

ò ny

(58) Forpligtelsen til at gennemføre dette direktiv i national ret bør kun omfatte de bestemmelser, hvori der er foretaget indholdsmæssige ændringer i forhold til direktiv 2002/92/EF. Forpligtelsen til at gennemføre de bestemmelser, hvori der ikke er foretaget ændringer, følger af direktiv 2002/92/EF.

(59) Dette direktiv bør ikke berøre medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til fristerne for gennemførelse i national ret af direktiv 2002/92/EF -

ê 2002/92/EF

VEDTAGET DETTE DIREKTIV:

KAPITEL I

ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER

Artikel 1 Anvendelsesområde

ê 2002/92/EF

ð ny

1. Dette direktiv fastsætter regler for, hvordan fysiske og juridiske personer, der er eller ønsker at blive etableret i en medlemsstat, kan optage og udøve forsikrings- og genforsikringsformidling ð , herunder erhvervsmæssig administration af skadestilfælde og skadesafregning ï.

ê 2002/92/EF

2. Dette direktiv finder ikke anvendelse på personer, som udøver forsikringsformidling, når alle følgende betingelser er opfyldt:

a) Forsikringsaftalen forudsætter kun viden om den forsikringsdækning, der tilbydes.

b) Forsikringsaftalen er ikke en livsforsikringsaftale.

c) Forsikringsaftalen omfatter ingen ansvarsdækning.

d) Den pågældende person udøver ikke forsikringsformidling som hovederhverv.

ê 2002/92/EF (tilpasset)

e) Forsikringen udgør et supplement til det produkt eller den tjenesteydelse Ö varer Õ, som leveres af en given leverandør, såfremt forsikringen dækker: i) risikoen for driftsfejl ved, tab eller beskadigelse af de varer leveret, der leveres af den pågældende leverandør, eller Ö . Õ

ê 2002/92/EF (tilpasset)

ð ny

ii) tab eller beskadigelse af bagage og andre risici i tilknytning til en rejse bestilt hos den pågældende leverandør, uanset om forsikringen omfatter livs- eller ansvarsforsikring, forudsat at dækningen er accessorisk i forhold til hoveddækningen vedrørende risici i tilknytning til denne rejse.

f) Det årlige præmiebeløb ð for forsikringsaftalen, beregnet på årsbasis, ï overstiger ikke 500 Ö 600 Õ EUR, og forsikringsaftalens løbetid inklusive forlængelser overstiger ikke fem år.

ê 2002/92/EF (tilpasset)

3. Dette direktiv finder ikke anvendelse på forsikrings- og genforsikringsformidlerydelser, der leveres i forbindelse med risici og forpligtelser uden for Fællesskabet Ö Unionen Õ.

ê 2002/92/EF

ð ny

Dette direktiv berører ikke en medlemsstats lovgivning om forsikrings-formidling ð og genforsikringsformidling ï, der udøves af forsikrings- og genforsikringsð selskaber eller ï -formidlere, som er etableret i et tredjeland, og som leverer ydelser på denne medlemsstats område ifølge princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, forudsat at der sikres ligebehandling af alle personer, som udøver eller har tilladelse til at udøve forsikringsð - og genforsikrings ïformidling på dette marked.

Dette direktiv vedrører ikke hverken forsikrings-formidling ð eller genforsikringsformidling ï , der udøves i tredjelande, eller virksomhed, som Fællesskabets forsikrings- eller genforsikringsselskaber, som defineret i Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring(8) og Rådets første direktiv 79/267/EØF af 5. marts 1979 om samordning af de administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udøvelse af direkte livsforsikringsvirksomhed(9), udøver i tredjelande via forsikringsformidlere.

ò ny

Medlemsstaterne underretter Kommissionen om eventuelle generelle vanskeligheder, som deres forsikringsformidlere møder i forbindelse med etablering eller udøvelse af forsikringsformidlingsvirksomhed i tredjelande.

ê 2002/92/EF

ð ny

Artikel 2 Definitioner

I dette direktiv forstås ved:

1) "forsikringsselskab": et selskab, som har opnået administrativ tilladelse i overensstemmelse med artikel 6 i direktiv 73/239/EØF eller artikel 6 i direktiv 79/267/EØF

2) "genforsikringsselskab": et selskab, bortset fra et forsikringsselskab eller tredjelandsforsikringsselskab, hvis hovedvirksomhed er at overtage risici, der afgives af et forsikringsselskab, et tredjelandsforsikringsselskab eller af andre genforsikringsselskaber ð som har opnået administrativ tilladelse i overensstemmelse med artikel 3 i direktiv 2005/68/EF ï

ê 2002/92/EF

ð ny

3) "forsikringsformidling": virksomhed, der består i at forelægge ð rådgive om ï, foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler, eller at indgå sådanne aftaler eller at medvirke ved administrationen og opfyldelsen af sådanne aftaler, navnlig i skadestilfældeð , og virksomhed, der består i erhvervsmæssig administration af skadestilfælde og skadesafregning ï Udøves sådan virksomhed af forsikringsselskaber eller af ansatte i forsikringsselskaber, der handler på forsikringsselskabets ansvar, anses det ikke for forsikringsformidling. ð Udøves sådan virksomhed af forsikringsselskaber uden forsikringsformidleres medvirken, anses det også for forsikringsformidling. ï

ò ny

I dette direktiv anses følgende virksomhed ikke for forsikringsformidling:

ê 2002/92/EF

ð ny

a) Vvirksomhed, der består i lejlighedsvis rådgivning ð af kunder ï om forsikring i forbindelse med udøvelsen af anden erhvervsvirksomhed, anses heller ikke for forsikringsformidling, når formålet ikke er ð forudsat at leverandøren ikke træffer yderligere foranstaltninger til ï at bistå kunden med at indgå eller opfylde en forsikringsaftale eller erhvervsmæssig administration af et forsikringsselskabs skadestilfælde eller taksation eller skadesafregning

ò ny

b) formidling blot af data og oplysninger om potentielle forsikringstagere til forsikringsformidlere eller forsikringsselskaber eller af oplysninger om forsikringsprodukter eller en forsikringsformidler eller et forsikringsselskab til potentielle forsikringstagere

4) "forsikringsinvesteringsprodukt": en forsikringsaftale, der også kan klassificeres som et "investeringsprodukt" som defineret i artikel 2, litra a), i [forordning vedrørende dokumenter med central information til investeringsprodukter]

ê 2002/92/EF

ð ny

5) "forsikringsformidler": en fysisk eller juridisk person, ð som ikke er et forsikringsselskab, ï der mod vederlag optager eller udøver forsikringsformidling

ê 2002/92/EF

ð ny

64) "genforsikringsformidling": virksomhed, der består i at forelægge ð rådgive om ï , foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af genforsikringsaftaler, eller at indgå sådanne aftaler eller at medvirke ved administrationen og opfyldelsen af sådanne aftaler, navnlig i skadestilfældeð , og virksomhed, der består i erhvervsmæssig administration af skadestilfælde og skadesafregning ï. Udøves sådan virksomhed af genforsikringsselskaber eller af ansatte i genforsikringsselskaber, der handler på genforsikringsselskabets ansvar, anses det ikke for genforsikringsformidling ð Udøves sådan virksomhed af genforsikringsselskaber uden genforsikringsformidleres medvirken, anses det også for genforsikringsformidling. ï

ò ny

I dette direktiv anses følgende virksomhed ikke for genforsikringsformidling:

ê 2002/92/EF

a) Vvirksomhed, der består i lejlighedsvis rådgivning om genforsikring i forbindelse med udøvelsen af anden erhvervsvirksomhed, anses heller ikke for genforsikringsformidling, når formålet ikke er at bistå kunden med at indgå eller opfylde en genforsikringsaftale eller erhvervsmæssig administration af et genforsikringsselskabs skadestilfælde eller taksation eller skadesafregning

ò ny

b) formidling blot af data og oplysninger om potentielle forsikringstagere til genforsikringsformidlere eller genforsikringsselskaber eller af oplysninger om genforsikringsprodukter eller en genforsikringsformidler eller et genforsikringsselskab til potentielle forsikringstagere.

ê 2002/92/EF

ð ny

76) "genforsikringsformidler": en fysisk eller juridisk person, ð som ikke er et genforsikringsselskab, ï der mod vederlag optager eller udøver genforsikringsformidling

87) "bunden forsikringsformidler": enhver person, der formidler forsikringer på vegne af et eller flere forsikringsselskaber, hvis forsikringsprodukterne ikke konkurrerer indbyrdes, men som ikke opkræver præmier eller beløb til kunden ð eller forsikringsformidlere ï, og som udelukkende handler på forsikringsselskabernes ð eller forsikringsformidlernes ï ansvar for så vidt angår deres respektive produkter. ð , forudsat at forsikringsformidlerne, på hvis ansvar personen handler, ikke selv handler på et andet forsikringsselskabs eller en anden forsikringsformidlers ansvar ï

Ved en bunden forsikringsformidler forstås også en person, der handler på et eller flere forsikringsselskabers ansvar for så vidt angår deres respektive produkter, og som udøver forsikringsformidling i tilknytning til sit hovederhverv, hvis forsikringen udgør et supplement til varer eller tjenesteydelser, der leveres i forbindelse med dette hovederhverv, og den pågældende person ikke opkræver præmier eller beløb til kunden

ò ny

9) "rådgivning": en anbefaling til en kunde, enten efter anmodning fra kunden eller på forsikringsselskabets eller forsikringsformidlerens foranledning

ò ny

10) "betinget provision": et vederlag i form af provision, hvor det skyldige beløb udbetales, på betingelse af at de aftalte mål er nået for de forretninger, som formidleren har overdraget til forsikringsselskabet

ê 2002/92/EF

118) "store risici": risici som fastsat i artikel 5, litra d), i direktiv 73/239/EØF

129) "hjemland":

a) Hvis formidleren er en fysisk person: den medlemsstat, hvor formidleren har sin bopæl, og hvor han driver virksomhed.

b) Hvis formidleren er en juridisk person: den medlemsstat, hvor den juridiske person har sit vedtægtsmæssige hjemsted, eller, hvis den i henhold til denne medlemsstats lovgivning ikke har noget vedtægtsmæssigt hjemsted, den medlemsstat, hvor dens hovedkontor er beliggende

ê 2002/92/EF (tilpasset)

ð ny

1310) "værtsland": den medlemsstat, hvor forsikrings- eller genforsikringsformidleren har en filial Ö permanent tilstedeværelse eller et fast driftssted Õ eller leverer tjenesteydelser ð , og som ikke er formidlerens hjemland ï

1412) "varigt medium": et varigt medium en indretning, der sætter kunden i stand til at lagre oplysninger, sendt til ham personligt, på en måde, der muliggør senere konsultation i en periode, som er afpasset efter oplysningernes formål, og som giver mulighed for uændret gengivelse af de lagrede oplysninger. ð som defineret i artikel 2, litra m), i direktiv 2009/65/EF ï Varigt medium omfatter eksempelvis disketter, cd-rom'er, dvd'er og harddisken på kundens computer, hvorpå den elektroniske post lagres, men omfatter ikke internetsteder, medmindre sådanne websteder opfylder kriterierne i første afsnit.

ò ny

15) "krydssalg": tilbud om en investeringstjenesteydelse eller et investeringsprodukt sammen med en anden tjenesteydelse eller et andet produkt som en del af en pakke eller som en betingelse for en anden aftale eller pakke

16) "snævre forbindelser": en situation som omhandlet i artikel 4, nr. 31), i direktiv [MIFID II]

17) "primært forretningssted": det sted, hvorfra hovedaktiviteterne administreres

18) "vederlag": provision, gebyrer, afgifter eller anden betaling, herunder enhver form for økonomiske fordele, som tilbydes eller gives i forbindelse med forsikringsformidling

19) "kombinationssalg": tilbud om en eller flere accessoriske tjenesteydelser sammen med en forsikringstjenesteydelse eller et forsikringsprodukt i en pakke, hvor forsikringstjenesteydelsen eller forsikringsproduktet ikke kan sælges til forbrugeren separat

20) "pakkesalg": tilbud om en eller flere accessoriske tjenesteydelser sammen med en forsikringstjenesteydelse eller et forsikringsprodukt i en pakke, hvor forsikringstjenesteydelsen eller forsikringsproduktet også kan sælges til forbrugeren separat, men ikke nødvendigvis på de samme vilkår og betingelser, som når ydelsen eller produktet tilbydes i en pakke med de accessoriske tjenesteydelser.

ê 2002/92/EF (tilpasset)

ð ny

KAPITEL II

REGISTRERINGSKRAV

Artikel 3 Registrering

1. Forsikrings- og genforsikringsformidlere skal i deres hjemland registreres hos en kompetent myndighed som defineret i artikel 7, stk. 2 ð , jf. dog artikel 4 ï. ð Forsikringsselskaber registreret i medlemsstater i henhold til direktiv 73/239/EØF, direktiv 2002/83/EF og direktiv 2005/68/EF og deres ansatte skal ikke registreres igen i henhold til dette direktiv. ï

Uanset Uden at det berører første afsnit, kan medlemsstaterne fastsætte, at forsikrings- og genforsikringsselskaber og andre organer kan samarbejde med de kompetente myndigheder med henblik på registrering af forsikrings- og genforsikringsformidlere og i forbindelse med anvendelsen af kravene i artikel 4 8 på sådanne formidlere. Navnlig kan bundne forsikringsformidlere registreres hos et forsikringsselskab eller, en sammenslutning af forsikringsselskaber ð eller en forsikrings- eller genforsikringsformidler ï under en kompetent myndigheds kontrol.

ò ny

Medlemsstaterne kan fastsætte, at hvis en forsikrings- eller genforsikringsformidler handler på et forsikrings- eller genforsikringsselskabs eller en anden registreret forsikrings- eller genforsikringsformidlers ansvar, har sidstnævnte formidler eller selskabet ansvaret for at sikre, at formidleren opfylder betingelserne for registrering i dette direktiv. I så fald skal den person eller det foretagende, der påtager sig ansvaret, efter at være blevet informeret af medlemsstaten om de forhold, der er omhandlet i stk. 7, litra a) og b), finde det forhold, der er omhandlet i stk. 7, litra c), godtgjort. Medlemsstaterne kan også fastsætte, at den person eller det foretagende, der påtager sig ansvaret for formidleren, registrerer denne formidler.

ê 2002/92/EF

ð ny

Medlemsstaterne er ikke forpligtet til at anvende kravet i første og andet afsnit på alle de fysiske personer, som arbejder i et ð forsikrings- eller genforsikrings ïselskab ð eller hos en registreret forsikrings- eller genforsikringsformidler ï, og som udøver forsikrings- eller genforsikringsformidling.

ê 2002/92/EF (tilpasset)

For så vidt angår juridiske personer registrerer Mmedlemsstaten Ö sikrer registrering af juridiske personer Õ disse og anfører endvidere i registret navnene på de fysiske personer i ledelsen, der er ansvarlige for forsikringsformidlingen.

2. Medlemsstaterne kan oprette mere end ét register for forsikrings- og genforsikringsformidlere, forudsat at de fastlægger kriterier for, hvordan formidlerne skal registreres.

ò ny

Medlemsstaterne opretter et onlineregistreringssystem, der består af én fælles registreringsformular, som findes på et websted, der bør være lettilgængeligt for forsikringsformidlere og –selskaber, og som kan udfyldes direkte online.

ê 2002/92/EF

3. Medlemsstaterne sikrer, at der oprettes et fælles kontaktsted, der giver nem og hurtig adgang til oplysninger fra de forskellige registre, der oprettes elektronisk og opdateres løbende. Dette kontaktsted skal desuden indeholde oplysningerne om medlemsstaternes kompetente myndigheder, jf. stk. 1, første afsnit. Det skal endvidere fremgå af registrene, i hvilket land eller hvilke lande de enkelte formidlere udøver virksomhed i henhold til bestemmelserne om etableringsfrihed eller fri udveksling af tjenesteydelser.

ò ny

4. EIOPA opretter, offentliggør på sit websted og opdaterer et fælles elektronisk register med oplysninger om forsikrings- og genforsikringsformidlere, som har meddelt, at de har til hensigt at udøve grænseoverskridende virksomhed i overensstemmelse med kapital IV. Medlemsstaterne giver omgående EIOPA relevante oplysninger for at sætte myndigheden i stand til at gøre dette. Registret skal have links til de relevante kompetente myndigheder i medlemsstaterne. Registret skal have links til og være tilgængeligt fra medlemsstaternes kompetente myndigheders websteder.

ê 2002/92/EF

3 Medlemsstaterne sikrer, at registreringen af forsikrings- og genforsikringsformidlere, herunder bundne forsikringsformidlere, gøres betinget af, at de opfylder de faglige kvalifikationskrav i artikel 4 8.

Medlemsstaterne sikrer også, at forsikrings- og genforsikringsformidlere, herunder bundne forsikringsformidlere, som ikke længere opfylder disse krav, slettes af registeret. Den kompetente myndighed efterprøver regelmæssigt, om betingelserne for registreringen fortsat er opfyldt. Hvis det er nødvendigt, underretter hjemlandet på enhver egnet måde værtslandet om en sådan slettelse af registret.

ò ny

5. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder ikke registrerer en forsikrings- eller genforsikringsformidler, medmindre de finder det godtgjort, at formidleren opfylder kravene i artikel 8.

ê 2002/92/EF

ð ny

4. De kompetente myndigheder kan udstede et bevis til forsikrings- eller genforsikringsformidlere, således at alle interesserede parter ved konsultation af ð et hvilket som helst af ï de i stk. 2 omhandlede registre kan kontrollere, at formidlerne er behørigt registreret.

Dette bevis skal mindst indeholde de i artikel 12, stk. 1, litra a) og b16, litra a) og b), omhandlede oplysninger og, hvis det drejer sig om en juridisk person, navnet eller navnene på den eller de fysiske personer, der er nævnt i stk. 1, fjerde afsnit, i nærværende artikel.

Medlemsstaten skal kræve, at beviset returneres til den udstedende kompetente myndighed, når forsikrings- eller genforsikringsformidleren ophører med at være registreret.

5. Registrerede forsikrings- og genforsikringsformidlere skal kunne optage og udøve forsikrings- og genforsikringsformidling i Fællesskabet i henhold til bestemmelserne om etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser.

ò ny

6. Medlemsstaterne fastsætter, at ansøgninger fra formidlere om optagelse i registret behandles inden for seks måneder efter indgivelsen af en komplet ansøgning, og at ansøgeren omgående får meddelelse om afgørelsen.

Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder har truffet passende foranstaltninger for at kunne kontrollere, om forsikrings- og genforsikringsformidlere til enhver tid opfylder registreringskravene i dette direktiv.

7. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder som en betingelse for registrering anmoder forsikrings- og genforsikringsformidlere om følgende:

a) at oplyse de kompetente myndigheder om identiteten af de aktionærer eller selskabsdeltagere, både fysiske og juridiske personer, som besidder andele hos formidleren på over 10 %, samt størrelsen heraf

b) at oplyse de kompetente myndigheder om identiteten af de personer, som har snævre forbindelser med forsikrings- eller genforsikringsformidleren

c) at godtgøre på tilfredsstillende måde, at andelene eller de snævre forbindelser ikke forhindrer den kompetente myndighed i at foretage effektiv overvågning.

8. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder afviser at foretage registrering, hvis de love eller administrative bestemmelser i et tredjeland, der gælder for en eller flere fysiske eller juridiske personer, som forsikrings- eller genforsikringsformidleren har snævre forbindelser med, eller de problemer, som er forbundet med håndhævelse af disse love eller administrative bestemmelser, forhindrer dem i at foretage effektiv overvågning.

KAPITEL III

FORENKLET REGISTRERINGSPROCEDURE – AKTIVITETSERKLÆRING

Artikel 4 Erklæringsprocedure for accessorisk forsikringsformidling; erhvervsmæssig administration af skadestilfælde eller taksation

1. Registreringskravene i artikel 3 finder ikke anvendelse på en forsikringsformidler, der formidler forsikringer som et accessorisk aktivitet, forudsat at aktiviteterne opfylder følgende betingelser:

a) forsikringsformidleren udøver ikke forsikringsformidling som hovederhverv

b) forsikringsformidleren formidler kun visse forsikringsprodukter, som supplerer et produkt eller en tjenesteydelse, og angiver dem tydeligt i erklæringen

c) de pågældende forsikringsprodukter omfatter ikke livs- eller ansvarsforsikring, medmindre dækningen er forbundet med hoveddækningen.

2. Registreringskravene i artikel 3 finder ikke anvendelse på forsikringsformidlere, hvis eneste virksomhed består i erhvervsmæssig administration af skadestilfælde eller taksation.

3. Forsikringsformidlere, som er omfattet af stk. 1 og 2, afgiver en erklæring til den kompetente myndighed i hjemlandet, hvorved den kompetente myndighed informeres om formidlerens identitet, adresse og erhvervsaktiviteter.

4. Formidlere, som er omfattet af stk. 1 og 2, er omfattet af bestemmelserne i kapitel I, III, IV, V, VIII, IX og artikel 15 og 16.

KAPITEL IV

FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER OG ETABLERINGSFRIHED

ê 2002/92/EF (tilpasset)

ð ny

Artikel 65 Underretning om etablering og levering af tjenesteydelser i andre medlemsstater Ö Udnyttelse af retten til fri udveksling af tjenesteydelser Õ

1. En forsikrings- eller genforsikringsformidler, der agter at udøve virksomhed for første gang ð på en anden medlemsstats område ï i en eller flere medlemsstater i henhold til bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser eller bestemmelserne om etableringsfrihed, underretter ð giver ï Ö sit Õ hjemlandets kompetente myndigheder Ö myndighed Õ herom ð følgende oplysninger: ï

Senest en måned efter denne underretning meddeler disse kompetente myndigheder de kompetente myndigheder i de værtslande, der måtte ønske det, at forsikrings- eller genforsikringsformidleren agter at udøve virksomhed, og underretter samtidig den pågældende formidler herom.

Forsikrings- eller genforsikringsformidleren kan påbegynde sin virksomhed en måned efter den dato, hvor han af hjemlandets kompetente myndigheder er blevet underrettet om den meddelelse, der er omhandlet i andet afsnit. Formidleren kan dog påbegynde sin virksomhed straks, hvis værtslandet ikke ønsker at blive underrettet herom.

2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen, om de ønsker at blive underrettet i overensstemmelse med stk. 1. Kommissionen underretter derpå de øvrige medlemsstater herom.

3. Værtslandets kompetente myndigheder kan træffe alle nødvendige foranstaltninger for på passende måde at offentliggøre, hvilke betingelser der af samfundsmæssige hensyn stilles for udøvelse af forsikringsformidling på værtslandets område.

ò ny

a) formidlerens navn, adresse og registreringsnummer

b) i hvilken eller hvilke medlemsstater formidleren agter at udøve virksomhed

c) formidlerkategorien, og hvis det er relevant, navnet på eventuelt repræsenterede forsikrings- eller genforsikringsselskaber

d) den relevante forsikringsklasse, hvis det er relevant

e) dokumentation for faglige kundskaber og færdigheder.

2. Den kompetente myndighed i hjemlandet videresender senest en måned efter modtagelsen de oplysninger, der er omhandlet i stk. 1, til den kompetente myndighed i værtslandet, som omgående bekræfter modtagelsen. Hjemlandet underretter skriftligt forsikrings- eller genforsikringsformidleren om, at værtslandet har modtaget oplysningerne, og at forsikrings- eller genforsikringsselskabet kan påbegynde sin virksomhed i værtslandet.

Når værtslandet modtager de oplysninger, der er omhandlet i stk. 1, accepteres tidligere erfaring med forsikrings- eller genforsikringsformidling, dokumenteret ved bevis for registrering eller erklæring i hjemlandet, som dokumentation for de krævede kundskaber og færdigheder.

3. Beviset for tidligere registrering eller erklæring gives i form af dokumentation for registrering udstedt af den kompetente myndighed eller organisation i ansøgerens hjemland, eller erklæring modtaget af den kompetente myndighed eller organisation i ansøgerens hjemland, som den pågældende skal fremlægge til støtte for sin ansøgning til værtslandet.

4. Hvis der sker ændringer i de oplysninger, der er afgivet i henhold til stk. 1, underretter forsikrings- eller genforsikringsformidleren mindst en måned, inden de foretages, skriftligt den kompetente myndighed i hjemlandet herom. Den kompetente myndighed i hjemlandet underretter også den kompetente myndighed i værtslandet om denne ændring så hurtigt som muligt og senest en måned efter den dato, hvor den kompetente myndighed i hjemlandet modtog oplysningerne.

Artikel 6 Udnyttelse af retten til etabliseringsfrihed

1. Medlemsstaterne stiller krav om, at investerings- eller geninvesteringsformidlere, som agter at udnytte deres ret til etableringsfrihed og oprette en filial på en anden medlemsstats område, først giver hjemlandets kompetente myndighed meddelelse herom samt afgiver følgende oplysninger til denne:

a) formidlerens navn, adresse og registreringsnummer (hvis det er relevant)

b) i hvilken medlemsstat formidleren har til hensigt at oprette en filial eller en permanent tilstedeværelse

c) formidlerkategorien og, hvis det er relevant, navnet på eventuelt repræsenterede forsikrings- eller genforsikringsselskaber

d) den relevante forsikringsklasse, hvis det er relevant

e) en driftsplan med en beskrivelse af forsikrings- eller genforsikringsformidlingen og driftsstedets organisatoriske struktur, herunder en angivelse af agenternes identitet, hvis formidleren har til hensigt at anvende sådanne

f) en adresse i værtslandet, hvorfra dokumenter kan rekvireres

g) navnet på eventuelle personer, som er ansvarlige for administrationen af driftsstedet eller den permanente tilstedeværelse.

2. Medmindre den kompetente myndighed i hjemlandet har grund til at anse forsikrings- eller genforsikringsformidlerens organisatoriske struktur eller økonomiske situation for at være utilstrækkelig i betragtning af den tilsigtede formidling, videresender den senest en måned efter modtagelsen de oplysninger, der er omhandlet i stk. 1, til den kompetente myndighed i værtslandet, som omgående bekræfter modtagelsen. Hjemlandet underretter skriftligt forsikrings- eller genforsikringsformidleren om, at værtslandet har modtaget oplysningerne, og at forsikrings- eller genforsikringsselskabet kan påbegynde sin virksomhed i værtslandet.

3. Nægter den kompetente myndighed i hjemlandet at videresende oplysningerne til den kompetente myndighed i værtslandet, skal den begrunde dette afslag over for forsikrings- eller genforsikringsformidleren senest en måned efter modtagelsen af alle de oplysninger, der er omhandlet i stk. 1.

4. Hvis der sker ændringer i de oplysninger, der er afgivet i henhold til stk. 1, underretter forsikrings- eller genforsikringsformidleren mindst en måned, inden de foretages, skriftligt den kompetente myndighed i hjemlandet herom. Den kompetente myndighed i hjemlandet underretter også den kompetente myndighed i værtslandet om denne ændring så hurtigt som muligt og senest en måned efter den dato, hvor den kompetente myndighed i hjemlandet modtog oplysningerne.

Artikel 7 Kompetencefordeling mellem hjem- og værtsland

1. Hvis en forsikringsformidlers primære forretningssted er beliggende i en anden medlemsstat, kan den kompetente myndighed i den anden medlemsstat aftale med den kompetente myndighed i hjemlandet, at den handler, som om den var den kompetente myndighed i hjemlandet i forhold til de forpligtelser, der er omhandlet i kapitel VI, VII og VIII. I tilfælde af en sådan aftale underretter den kompetente myndighed i hjemlandet omgående forsikringsformidleren og EIOPA herom.

2. Den kompetente myndighed i værtslandet påtager sig ansvaret for at sikre, at de tjenesteydelser, som driftsstedet leverer på dette lands område, er i overensstemmelse med de forpligtelser, der er fastsat i kapitel VI og VII, og foranstaltninger vedtaget i medfør heraf.

Den kompetente myndighed i værtslandet har ret til at gennemgå etableringsordninger og til at kræve de ændringer, der er strengt nødvendige for at gøre det muligt for den kompetente myndighed at håndhæve forpligtelserne i henhold til kapitel VI og kapitel VII og foranstaltninger vedtaget i medfør heraf i forhold til de tjenesteydelser eller aktiviteter, som driftsstedet leverer eller udfører på dette lands område.

3. Hvis værtslandet har grund til at tro, at en forsikrings- eller genforsikringsformidler, der udøver virksomhed på dets område i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser eller gennem et driftssted, har tilsidesat forpligtelser i dette direktiv, forelægger værtslandet disse grunde for den kompetente myndighed i hjemlandet, som træffer de nødvendige foranstaltninger. Hvis forsikrings- eller genforsikringsformidleren trods de foranstaltninger, der træffes af den kompetente myndighed i hjemlandet, fortsætter med at optræde på en måde, der klart skader værtslandets forbrugeres interesser eller forsikrings- eller genforsikringsmarkedernes ordentlige funktion, gøres forsikrings- eller genforsikringsformidleren til genstand for følgende foranstaltninger:

a) Den kompetente myndighed i værtslandet træffer, efter at have underrettet den kompetente myndighed i hjemlandet herom, alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte forbrugerne og sikre, at forsikrings- og genforsikringsmarkederne fungerer korrekt, og forhindrer, at de overtrædende forsikrings- eller genforsikringsformidlere iværksætter yderligere transaktioner på dette lands område; den kompetente myndighed i værtslandet underretter omgående Kommissionen om sådanne foranstaltninger.

b) Den kompetente myndighed i værtslandet kan forelægge sagen for EIOPA og anmode denne om hjælp, jf. artikel 19 i forordning (EU) nr. 1094/2010; i så fald kan EIOPA i tilfælde af uenighed mellem de kompetente myndigheder i værts- og hjemlandet handle inden for rammerne af de beføjelser, den er tillagt i henhold til nævnte artikel.

4. Hvis de kompetente myndigheder i værtslandet konstaterer, at en forsikrings- eller genforsikringsformidler, der har et driftssted på dette lands område, ikke overholder de lov- eller reguleringsbestemmelser, som værtslandet har vedtaget i medfør af de af dette direktivs bestemmelser, som tillægger værtslandets myndigheder kompetence, skal de anmode den pågældende forsikrings- eller genforsikringsformidler om at bringe forholdet til ophør.

Hvis forsikrings- eller genforsikringsformidleren trods de foranstaltninger, der træffes af den kompetente myndighed i værtslandet, fortsætter med at optræde på en måde, der klart skader værtslandets forbrugeres interesser eller forsikrings- eller genforsikringsmarkedernes ordentlige funktion, gøres forsikrings- eller genforsikringsformidleren til genstand for følgende foranstaltninger:

a) Den kompetente myndighed i værtslandet træffer, efter at have underrettet den kompetente myndighed i hjemlandet herom, alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte forbrugerne og sikre, at markederne fungerer korrekt, og forhindrer, at de overtrædende forsikrings- eller genforsikringsformidlere iværksætter yderligere transaktioner på dette lands område; den kompetente myndighed i værtslandet underretter omgående Kommissionen om sådanne foranstaltninger.

b) Den kompetente myndighed i værtslandet kan forelægge sagen for EIOPA og anmode denne om hjælp, jf. artikel 19 i forordning (EU) nr. 1094/2010; i så fald kan EIOPA i tilfælde af uenighed mellem de kompetente myndigheder i værts- og hjemlandet handle inden for rammerne af de beføjelser, den er tillagt i henhold til nævnte artikel.

KAPITEL V

ANDRE ORGANISATORISKE KRAV

ê 2002/92/EF

ð ny

Artikel 48 Faglige ð og organisatoriske ï kvalifikationskrav

ê 2002/92/EF

ð ny

1. Forsikrings- og genforsikringsformidlere ð , herunder dem, der udøver formidling som en accessorisk aktivitet, personer, som varetager erhvervsmæssig administration af skadestilfælde, skadesafregning eller taksation, og personale i forsikringsselskaber, som udøver forsikringsformidling, ï skal besidde passende viden og kunnen som fastsat af formidlerens ð eller selskabets ï hjemland ð , således at de kan varetage deres opgaver og opfylde deres forpligtelser tilfredsstillende, og dokumentere passende erhvervsmæssig erfaring i forhold til de komplicerede produkter, som de formidler ï.

ò ny

Medlemsstaterne sikrer, at forsikrings- og genforsikringsformidlere og personale i forsikringsselskaber, som udøver forsikringsformidling, opdaterer deres viden og kunnen gennem efteruddannelse for at bevare et passende præstationsniveau.

ê 2002/92/EF (tilpasset)

ð ny

Hjemlandet Medlemsstaterne kan tilpasse kravene til viden og kunnen efter forsikrings- og genforsikringsformidlerens ð specifikke ï virksomhed og de aftaler, der formidles, særlig hvis formidleren har et andet hovederhverv end forsikringsformidling. I disse tilfælde må formidleren kun udøve forsikringsformidling, hvis en forsikringsformidler, der opfylder betingelserne i denne artikel, eller et forsikringsselskab påtager sig det fulde ansvar for hans Ö formidlerens Õ handlinger.

Medlemsstat