1.

opfordrer Rådet og Kommissionen til at tage hensyn til følgende henstillinger: i) at sikre overholdelse af princippet om kompetencetildeling, jf. artikel 5, stk. 1, i EU-traktaten og Domstolens faste retspraksis, hvoraf det fremgår, at »valget af hjemmel for en fællesskabsretsakt foretages på grundlag af objektive forhold, herunder bl.a. retsaktens formål og indhold, som gør det muligt at foretage en domstolskontrol« (8), ii) at tilslutte sig udtalelsen i form af en skrivelse, der blev vedtaget af Retsudvalget den 19. februar 2016, hvoraf det fremgår, at »da den foreslåede rådsafgørelse har til formål at bemyndige medlemsstaterne til på Unionens vegne at ratificere eller tiltræde HNS-protokollen af 2010 og som følge heraf blive bundet af reglerne i HNS-konventionen af 2010, og da sidstnævnte ikke kun omfatter miljøskader (idet den gennemfører princippet om forebyggende indsats og princippet om, at forureneren betaler), men også andre skader end miljøskader, i begge tilfælde forårsaget af søtransport af visse stoffer, udgør artikel 100, stk. 2, artikel 192, stk. 1, og artikel 218, stk. 6, litra a), nr. v), i TEUF de korrekte retsgrundlag for forslaget«, iii) at sikre, at de fælles EU-reglers ensartethed, integritet og effektivitet ikke påvirkes negativt af internationale forpligtelser, der indgås ved ratificering eller tiltrædelse af HNS-konventionen af 2010, i overensstemmelse med Domstolens faste retspraksis (9), iv) at være mere opmærksom på forekomst af overlapninger mellem miljøansvarsdirektivet og HNS-konventionen af 2010, for så vidt angår miljøskader påført en kontraherende stats territorium og territorialfarvande henhørende under den kontraherende stats jurisdiktion, kontaminering af miljøet i EEZ eller tilsvarende område (indtil 200 sømil fra basislinjerne) tilhørende den kontraherende stat og forebyggende foranstaltninger til forhindring eller begrænsning af sådan skade (forebyggende foranstaltninger, primær afhjælpning og supplerende afhjælpning); v) at minimere muligheden for konflikt mellem miljøansvarsdirektivet og HNS-konventionen af 2010 ved, at der træffes alle passende foranstaltninger til at sikre, at eneretsklausulen i artikel 7, stk. 4 og 5, i HNS-konventionen af 2010 — i henhold til hvilke der ikke kan rejses andre krav mod skibsrederen end dem, der er i overensstemmelse med konventionen — respekteres fuldt ud af de medlemsstater, der ratificerer eller tiltræder konventionen, jf. artikel 4, stk. 2, og bilag IV i miljøansvarsdirektivet, vi) at tage skridt til at indskrænke risikoen for at skabe og konsolidere konkurrencemæssige ulemper for de stater, der er parat til at tiltræde HNS-konventionen af 2010, i forhold til de stater, der måtte ønske at udskyde denne proces og fortsætte med kun at være bundet af miljøansvarsdirektivet, vii) at sikre afvikling af vedvarende sameksistens mellem to ordninger for ansvar til søs — en EU-baseret ordning og en international ordning — hvilket ville føre til en fragmentering af EU-reglerne og derudover undergrave en klar ansvarsfordeling og føre til langvarige og dyre retssager til skade for ofre og søfartssektoren, viii) i denne henseende sikre, at der pålægges medlemsstaterne en klar forpligtelse til at tage alle nødvendige skridt til at nå frem til et konkret resultat, nemlig at ratificere eller tiltræde HNS-konventionen af 2010 inden for en rimelig frist, hvilket ikke bør være senere end to år efter datoen for ikrafttrædelsen af Rådets afgørelse;