Regionsudvalgets udtalelse om "Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget: Mod et bæredygtigt landbrug"

(2000/C 156/07)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget: Mod et bæredygtigt landbrug (KOM(1999) 22 endelig udg.)(1),

under henvisning til Kommissionens beslutning af 29. januar 1999 om at anmode Regionsudvalget om udtalelse under henvisning til artikel 198 C, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,

under henvisning til beslutning truffet af præsidiet den 7. maj 1999 om at overdrage det forberedende arbejde til Underudvalg 2 "Landbrug, Udvikling af Landdistrikterne, Fiskeri",

under henvisning til forslag til udtalelse (CdR 183/99 rev. 3) vedtaget af Underudvalg 2 den 26. november 1999 (ordfører: Thérèse Algudo, borgmester i Saint-Fulgent, F/PPE) -

på den 32. plenarforsamling den 16. og 17. februar 2000 (mødet den 17. februar) vedtaget følgende udtalelse.

Indledende bemærkninger

Franz Fischler, kommissær med ansvar for landbrug og udvikling af landdistrikter, definerer begrebet bæredygtighed på følgende måde: "en udvikling er bæredygtig, når hver generation formår at opfylde sine egne behov uden at begrænse fremtidige generationers mulighed for at opfylde deres behov". Han tilføjer følgende: "Den udfordring, som knytter sig til en bæredygtig udvikling, består ligeledes i at fremme den økonomiske effektivitet og den socioøkonomiske ligevægt, samtidig med at man bevarer og styrker naturens og miljøets kvalitet samt kulturarven"(2). Denne opfattelse passer fortrinligt på landbrugsproduktionen og deles af hele erhvervet.

- Den seneste tids begivenheder har imidlertid vist, at selv om hensigten måske nok er prisværdig, er midlerne til at nå frem hertil stadig omgærdet af stor usikkerhed. Undertiden er der også uoverensstemmelse mellem målsætningen og de økonomiske og demografiske krav. Der er fare for, at landbrugets indbyggede bæredygtighed undergraves i takt med, at erhvervets økonomiske grundlag svækkes. Landbruget er et erhverv af afgørende betydning for Europa:

- ifølge De Forenede Nationer skal verdens fødevareproduktion øges med mindst 75 % over de næste 30 år for at brødføde en befolkning, som vil vokse fra 5 mia. i dag til 8,5 mia. i 2025;

- en forøgelse af produktionen ved hjælp af moderne metoder, som bevarer naturressourcerne, er derfor nødvendig for at undgå underernæring og sult i verden;

- landbrug og skovbrug sikrer den socioøkonomiske ligevægt og fastholder beskæftigelsen i landdistrikterne; desuden opretholder de klimaets, økosystemernes og landskabets naturlige balance;

landbrug er en af den europæiske befolknings ældste beskæftigelser. Vore kulturelle rødder og vore traditioner er forankrede i landbruget. Afvandringen fra land til by og til de store industrisektorer har forarmet landbrugsområderne i en sådan grad, at de blevet udsat for hydrologisk ødelæggelse. Afvandringen fra land til by har gennem tiden ligefrem udslettet hele lokalsamfund og mange kommuners identitet, hvorved den har ødelagt den skrøbelige balance og det harmoniske forhold mellem by og land, der i dag er et af de bærende elementer i den nye EFFU-politik.

Europa er ikke isoleret. Det står åbent over for omverdenen og må tage hensyn til dennes bindinger. Landbruget står over for en virkelig udfordring, for hvorledes kan man forlige en galopperende demografis behov med et "økologisk" landbrugs formåen, når dette hverken kan eller ville kunne masseproducere?

Den europæiske landbrugsmodel er følgelig i fare. Den fælles landbrugspolitik har i årenes løb lagt sig fast på en stadig mere produktionsfikseret og intensiv kurs til skade for miljøet, beskæftigelsen, produkternes kvalitet og arealudnyttelsen. Generelt set strider den igangværende udvikling imod et bæredygtigt landbrug. Imidlertid kan der i nogle lande konstateres betydelige ændringer, som vender denne tendens. Landbruget er også et offer for industrielle metoder. Det indtager en forsvarsstilling, selv om dets ansvar er begrænset.

Disse spørgsmål og konstateringer er Regionsudvalget nødt til at tage hensyn til i sin udtalelse. Denne får særlig stor betydning på baggrund af de forhandlinger, der nu påbegyndes i Seattle i WTO-regi. Det er her, Europa med én stemme skal forsvare sin model.

1. Indledning

1.1. Miljøhensyn er et vigtigt element i den fælles landbrugspolitik. Bevidstheden herom går tilbage til Den Europæiske Fælles Akt fra 1986; Amsterdam-traktaten har gjort bæredygtig udvikling til et af EU's mål, og på Det Europæiske Råd i Wien i december 1998 erkendte man, at det er vigtigt at sikre sig, at miljøhensyn tilgodeses i de beslutninger, der skal træffes om landbrugspolitikkerne som led i Agenda 2000.

1.2. Den nye reform af den fælles landbrugspolitik, der foreslås som led i Agenda 2000, har til formål at sikre de nødvendige strukturelle tilpasninger af nogle af de vigtigste markedsordninger samt at indføre en stærk udviklingspolitik for landdistrikterne, som bliver en slags "søjle to" i den fælles landbrugspolitik. Denne politik for landdistriktudvikling bør ikke blot komme landbrugserhvervet til gode. Den bør gøre det muligt at inddrage samtlige aktører i landdistrikterne, hvoraf de vigtigste er de lokale myndigheder, samt fremme etableringen af planer for regionaludvikling.

1.3. Den hidtil førte fælles landbrugspolitik har, som følge af et højt prisstøtteniveau, virket fremmende på intensivt landbrug og har øget forbruget af gødningsstoffer og fytosanitære produkter. Dette har i nogle regioner tilskyndet til et stærkt intensivt landbrug, som har medført forurening af vand og jord og ødelagt visse vigtige økosystemer. De deraf følgende høje omkostninger til udbedring af skaderne har forbrugerne eller skatteborgerne måttet betale. Landbrugets intensivering har affødt voldsomme ændringer i landskabet og udgør en trussel mod et differentieret landskab og den dertil knyttede biologiske mangfoldighed. Hvis en landmand i dag ønsker at gå over til økonomisk rentable metoder, må mange af landskabets traditionelle karakteristika ofres gennem udskiftning af stengærder eller jordvolde med elektriske hegn, fældning af levende hegn, sammenlægning og opsplitning af landbrugsejendomme. Alt sammen indgreb, som sammen med driftsmetoderne ikke er uden konsekvenser for jord, vand og luft. Såvel et intensivt landbrug som nedlæggelse af landbrugsarealer udgør en trussel mod landskabet og den biologiske mangfoldighed.

1.4. De udfordringer, som både intensivering og ophør med landbrug udgør, rejser derfor en række spørgsmål med tilknytning til forholdet mellem landbrug og miljø samt det fremtidige grundlag for den europæiske model for et bæredygtigt landbrug. Definitionen på bæredygtighed, som omfatter forvaltning af naturressourcer med det sigte at garantere disses brug og udnyttelse i fremtiden, afspejler landbrugernes egen interesse. Derfor skal udnyttelsen af jordarealer og andre naturressourcer til landbrugsproduktion afvejes mod andre samfundsværdier i forbindelse med beskyttelsen af miljøet og kulturarven.

1.5. Reformforslagene i Agenda 2000 har et hovedmål: at udbygge en miljøvenlig europæisk landbrugsmodel, som er samfundsmæssig acceptabel, og som er økonomisk rentabel for landbrugerne. De generelle principper om bæredygtig udvikling bør tilpasses på regionalt plan ved hjælp af en national og regional politik, som tager hensyn til regionernes forskelligartethed og socioøkonomiske karakteristika. Med henblik herpå bør disse politikker iværksætte former for partnerskab med bjergkommuner, der overvejende er præget af landbrug. De lokale institutioner kan nemlig fremme udbredelsen af nye retningslinjer for den fælles landbrugspolitik og introduktionen af en ny model for miljømæssigt og økonomisk bæredygtigt landbrug.

2. I Kommissionens meddelelse omtales det, hvorledes landbruget påvirker miljøet, hvorledes man kan afhjælpe dette samt hvorledes afhjælpningen skal finansieres. Medlemsstaterne har afgørende betydning for, om denne politik krones med held.

2.1. Bortset fra de regioner, hvor tendensen går i retning af ekstensivering, er det europæiske landbrug kendetegnet ved intensivering og specialisering. Brugen af kemiske gødningsstoffer og fytosanitære produkter synes at falde, bl.a. på grund af den fælles landbrugspolitik, men er stadig langt større end for en snes år siden. Forbruget af gødningsstoffer er steget fra omkring 5 mio. t i 1950, toppede med mere end 20 mio. t i 1970'erne og 1980'erne og er nu faldet til omkring 16 mio. t. Den fælles landbrugspolitik må imidlertid ikke få den uheldige virkning, at forbruget af fytosanitære produkter nok reduceres, hvis der til gengæld bruges mere koncentrerede eller mere smalspektrede aktivstoffer. De fytosanitære produkters miljøskadelighed er stadig uklar. Der foretages allerede i dag undersøgelser af de fytosanitære produkters økotoksicitet, inden de markedsføres. Men forskningen bør styrkes yderligere.

For at nedbringe brugen af fytosanitære produkter bør man fremme og støtte andre metoder, eksempelvis fornuftig gødskning af jorden og brug af naturlige gødningsstoffer i stedet for kemisk gødning. Dog bør anvendelsen af naturlig gødning også kontrolleres, da et overforbrug heraf er lige så skadelig for den økologiske balance.

Man kan også på dette stadium i overvejelserne komme nærmere ind på indførelsen af genetisk modificerede organismer i landbrugsproduktionen. Det ser ud til, at disse gør det muligt yderligere at nedbringe brugen af fytosanitære produkter. Imidlertid er forskningen åbenbart ikke tilstrækkelig langt fremme med undersøgelserne af konsekvenserne for menneskets sundhed. Landbrugets bæredygtighed beror på et krav, nemlig at fremstille sunde produkter. Derfor bør brug af genetisk modificerede organismer i landbruget forudgående godkendes af Verdenssundhedsorganisationen (WHO), idet dennes henstillinger vil få gyldighed i hele verden. Dog er det i dag umuligt at pålægge WHO den dobbelte opgave at godkende nye genetisk modificerede organismer på et videnskabeligt grundlag og kontrollere dyrkningen af dem. Det har organisationen ikke midler til, i det mindste ikke i dag. Derimod bør forbrugeroplysningen styrkes ved at indføre generel oprindelsesmærkning af landbrugsprodukter, herunder forarbejdede produkter; denne metode anvendes allerede i mange sektorer.

Desuden må det sikres, at man i forbindelse med anvendelsen af moderne teknologi som f.eks. genteknologi undgår uheldige udviklinger inden for landbruget, såsom tiltagende produktionsteknisk og økonomisk afhængighed samt yderligere begrænsning af den genetiske mangfoldighed inden for planteavlen.

2.2. EU's tiltag har bidraget til vækst i økologisk landbrug. Dette, som er miljøvenligt, er inde i en rivende udvikling; antallet af økologiske bedrifter steg fra 35476 i 1993 til 93830 i 1997. I visse lande, der har en stærkere gastronomisk tradition, støttes disse produktioner oftest også af de lokale myndigheder, der ser fremme af lokale kvalitetsvarer som et bidrag til styrkelsen af den økonomiske udvikling i området og i lokalsamfundene, der er nødvendig for bl.a. at fremme investeringerne i modernisering og fornyelse af denne sektor. Økologisk landbrug har dog fortsat kun marginal betydning, idet det i 1997 kun tegnede sig for omkring 1,6 % af det samlede ULA og 1 % af antallet af landbrugsbedrifter i EU-15. Man kan formode, at denne vækst vil fortsætte, bl.a. på grund af EU's økonomiske støtte inden for rammerne af Agenda 2000. Denne produktionsstøtte bør suppleres med en indsats til fremme af efterspørgslen efter "økologiske" produkter samt forbrugeroplysning, der nok bør styrkes, ligesom det er sket for genetisk modificerede organismers vedkommende. Hvad enten budskabet i forbrugeroplysningen er godt eller dårligt, har forbrugerne ret til at kende sandheden.

Økologiske produkter vil på grund af ekstraudgifterne til deres fremstilling og den ringe produktion i lang tid fremover fortsat kun udgøre en lille del af den samlede fødevareproduktion. Økologisk landbrug og masseproduktion er stadig i dag ikke forenelige, hvis det økologiske landbrug fortsat skal bevare sin kvalitet. Det er i denne betydning, at man skal anskue dets "marginale betydning".

Forbrugerne lægger stor vægt på begrebet "økologisk". Derfor påtænker Kommissionen at indføre et logo. Det er nødvendigt, at Kommissionen præciserer sit forehavende nærmere. Et sådant logo bør kun tildeles, hvis der overholdes nogle nærmere fastlagte betingelser, som skal være økonomisk overkommelige for den pågældende bedrift. Endvidere bør det finde anvendelse i samtlige medlemsstater, således at kvaliteten af det økologiske landbrug nyder godt af de samme kriterier og anerkendes på samme måde på hele EU's område. Alt dette vil gøre det lettere for forbrugerne at gennemskue begrebet "økologisk" og skabe en bedre balance mellem det udnyttede areal og mængden af markedsførte produkter. Der bør ikke blot indføres et logo, men en decideret, relevant mærkning med generel udbredelse i hele EU.

Landbrugets kvalitet kan også anerkendes via indførelse af sporingsordninger, som gør det muligt at følge produktet fra oprindelse til forbrug og at sætte fingeren på de svage led i kæden. Men disse tiltag afføder omkostninger. Hvem skal finansiere disse?

2.3. Nogle traditionelle dyrkningsmetoder fortjener også at blive anerkendt som et element i et bæredygtigt landbrug, idet der kun forbruges få fytosanitære produkter og jorden ikke udpines. Der sigtes her til traditionelle lokale eller regionale produkter, som hovedregel på mindre familiebedrifter, der herigennem skaffer sig ekstra indtægter. Man bør identificere denne produktions originalitet, harmonisere normerne og tildele et mærke med en fælles mærkning for samme produkttype. Landmandens knowhow og faglige dygtighed vil herigennem blive værdsat.

Alle bedriftsformer spiller en væsentlig rolle både på det sociale og det økonomiske plan for bevarelse eller udvikling af landdistrikterne. Indtil nu har det især været de store landbrugsbedrifter, der har nydt godt af EU-støtten, selv om de moderne, mekaniserede driftsmetoder, som de har måttet anvende på grund af forbrugernes krav om rentabel intensivering og tilpasning af produktionen, har været med til at nedlægge arbejdspladser i landbruget. For at bevare landdistrikternes funktion bør den fælles landbrugspolitik især satse på støtte til mindre bedrifter, som deltager i miljøbeskyttelsen. Den horisontale forordning, som er bindeled mellem markedspolitikken og landdistriktudviklingen, gør det muligt for medlemsstaterne at bidrage hertil.

2.4. Kunstvanding i tørre og delvis tørre områder i Europa har traditionelt set udviklet sig i harmoni med miljøet og har fremmet den bæredygtige udvikling for samfundsgrupper og for samfund, hvis nuværende velstandsmodel har sin oprindelse i udnyttelse og forbedring af kunstvandingsteknikker. Disse steder er vand blevet en nødvendig produktionsfaktor og tillige et middel til at bekæmpe ørkendannelse. Forvaltning af vand til landbrugsformål er forenelig med den bæredygtighed, som kræves ifølge de nugældende europæiske regelsæt, hvor rationel udnyttelse af denne ressource anses for en nødvendighed, idet det skal sikres, at der er vand til rådighed dér, hvor der er behov for det; man bør desuden sætte skub i politikker til støtte af forskning i ikke-traditionelle kilder til fremskaffelse af vand: afsaltning og genbrug, vandsparetiltag og effektiv distribution; endelig bør brugerne inddrages i vandressourcernes forvaltning.

Beskyttelse af vandforsyningen bør være en opgave for hele samfundet som helhed og bør ikke blot varetages af kommunerne. I denne sammenhæng bør man undgå ineffektiv kunstvanding, tilsaltning på grund af havvand, som trænger ind i de vandførende lag i kystområderne, ændring af grundvandsstanden, eutrofiering af miljøet, ændring af vandets kvalitet, og der bør udvikles politikker til beskyttelse af den biologiske mangfoldighed.

Nitratdirektivet(3) knæsætter hovedprincippet om, at forureneren betaler. Dette princip fortjener opbakning. Det er særdeles beklageligt, at der for samtlige medlemsstater, måske med undtagelse af Danmark og Sverige, er tale om mangler eller forsinkelser i en eller flere etaper af nitratdirektivets gennemførelse. De medlemsstater, som endnu ikke fuldt ud har gennemført direktiv 91/676/EØF, bør gøre det snarest muligt og bør dække følgende etaper:

- omsættelse af direktivet i intern lovgivning (inden december 1993);

- opfølgning af ferskvands og havvands kvalitet (samme frist);

- udpegelse af "specifikke sårbare zoner" (zoner med afløb til vandområder og med intensiv dyrkning eller intensiv avl) (samme frist) - revision hvert fjerde år;

- udarbejdelse af en national kodeks for godt landbrugskab, frivillig gennemførelse;

- for hver enkelt sårbar zone udarbejdelse af et handlingsprogram (kodeksen er blevet obligatorisk) - første program opstillet senest i 1996 og revideret i 1999;

- hvert fjerde år en rapport om vandkvaliteten, revision af zoner og evaluering af handlingsprogrammernes effektivitet.

En ulige opfyldelse af forpligtelserne i dette direktiv fra medlemsstaternes side kan give anledning til illoyal konkurrence mellem de europæiske producenter, idet nogle risikerer at blive straffet, hvis de ikke overholder de forpligtelser, som EU-reglerne påbyder, da de er gældende i deres land, hvorimod andre frit kan benytte de produktionsmetoder, som de foretrækker, selv om der opstår skade på miljøet. Nogle risikerer nemlig at blive straffet, hvis de ikke overholder direktivets regler, som gælder i deres land. Dette kan ikke undgå at medføre merudgifter. Andre er "frit stillet" i deres produktionsmetoder og fortsætter med at skade miljøet.

Kommissionen bør benytte sig af de til rådighed stående midler, således at forpligtelserne i henhold til direktiv 91/676/EØF gennemføres i praksis og efterleves på hele Den Europæiske Unions område. Disse midler består i kontrol og indførelse af en afgift. I modsat fald kan princippet om, at forureneren betaler ikke gennemføres, men vil tværtimod afføde uligheder mellem bedrifterne med deraf følgende let forståelige konsekvenser både økonomisk set for landmændene og for selve landbrugets fremtid.

2.5. Med forordning (EØF) nr. 2080/92(4) indføres en fællesskabsordning med støtte til skovbrugsforanstaltninger i landbruget, som tager sigte på alternativ udnyttelse af landbrugsarealer ved hjælp af skovbeplantning og udvikling af skovbrugsaktiviteter på de landbrugsbedrifter, som er med til at nedbringe jorderosionen.

2.6. Andre metoder kan bidrage til miljøbeskyttelse. Hertil hører landbrugets nonfoodproduktion, der leverer anvendelige råstoffer og vedvarende energikilder (biomasse/biobrændstof). Ud over støtten inden for skovrejsningstiltagene bør nonfoodsektorens udvikling understøttes af skatte- og afgiftsmæssige foranstaltninger, som skal fastlægges nærmere. Der bør tages hensyn til det samlede energiforbrug og laves en økologisk statusopgørelse.

2.7. Det Europæiske Råd har indført en række foranstaltninger, som skal gøre det muligt at nå målet om miljøbeskyttelse for hver sektor. De miljøvenlige landbrugsforanstaltninger fremmer en udnyttelse af landbrugsjorden, som er forenelig med beskyttelse og forbedring af miljøet, landskabet og dets særpræg, naturressourcerne, jordbunden og de genetiske ressourcer. De vil blive suppleret af foranstaltninger for ugunstigt stillede områder med henblik på opretholdelse af levedygtige landbosamfund og et bæredygtigt landbrug samt tiltag til fremme af en bæredygtig forvaltning og udvikling af skove. Bevarelse af og støtte til alle bedriftsformer, jf. pkt. 2.3 ovenfor, udgør grundlaget for landbrugets bæredygtighed og vore lokale strukturer.

2.8. Den vifte af miljøvenlige landbrugsforanstaltninger, som Kommissionen foreslår, forekommer ikke at være mere bindende end den nugældende. Imidlertid gør reformen af den fælles landbrugspolitik inden for rammerne af Agenda 2000 direkte landbrugspolitiske udbetalinger betinget af, at en række miljøkrav, som medlemsstaterne skal fastlægge, overholdes. Medlemsstaterne bør fuldt ud have hånd i hanke med disse miljøbetingelser, så det undgås, at der på EU-plan systematisk fastlægges tiltag, som kunne være uegnede i visse nationale sammenhænge.

Den fælles landbrugspolitiks instrumenter er kun en del af EU's politik til beskyttelse af landbrugsmiljøet. Hovedparten af medlemsstaterne råder over en række tiltag, hvis formål er at forebygge forurening og værne om kulturarven.

For at kunne klare fremtidens udfordringer bør landmændene foretage en nøje gennemgang af deres metoder og forbedre deres brug af produktionsfaktorerne uden at intensivere produktionen eller opgive jordarealer. Det er vigtigt at lede det europæiske landbrug på sporet af en bæredygtig udvikling ved at sætte ind med tiltag, som fører til opstilling af en europæisk model, der er miljøvenlig, økonomisk levedygtig og samfundsmæssig acceptabel, og som kan regne med, at de lokale myndigheder spiller en aktiv rolle og stiller forslag til støtte og fremme af en bæredygtig lokaludvikling.

Landmændene bør være rede til at overholde et minimum af miljøregler uden kompensation. For landmænd, som leverer en større miljøindsats, er det kun ret og rimeligt, at denne indsats belønnes i form af passende miljøvenlige landbrugsforanstaltninger.

Den horisontale forordning, som nedfælder fælles regler for direkte støtteordninger under den fælles landbrugspolitik, skal også finde anvendelse på støtte, der ydes direkte til landmændene, undtagen den støtte, der ydes i forbindelse med udviklingen af landdistrikter. Medlemsstaterne bør træffe de miljøtiltag, som de finder passende i forhold til den jord, der udnyttes, og den pågældende produktion.

Ud over beføjelserne i henhold til den horisontale forordning har man foreslået at medtage flere specifikke miljøforanstaltninger, der er under revision; de relevante foranstaltninger vedrører de betingelser, der skal være opfyldt, før der kan ydes direkte støtte. For oksekød foreslås det at yde et ekstra bidrag til ekstensive bedrifter ud fra en kvægtæthed på 1,4 kvægenheder pr. ha, på grundlag af det samlede antal voksent kvæg og får og geder. Basispræmien ydes kun for op til 2 KE/ha.

For oksekøds- og mælkeproduktionens vedkommende beror støtten på arealet, og den udbetales til medlemsstaterne, som sørger for den videre fordeling, afhængig af den støtte og den fremmeindsats, som de ønsker at lade miljøvenlige produktionsmetoder blive til del. For markafgrødernes vedkommende foreslår Kommissionen at bevare jordudtagning; frivillig jordudtagning kan indføres for op til 10 % af bedriftens grundareal over en femårig periode.

I overensstemmelse med konklusionerne fra Cork-konferencen om landdistriktudvikling opfordres regionerne til at udarbejde integrerede programmer for en bæredygtig udvikling i landdistrikter. De miljøvenlige landbrugsforanstaltninger skal udgøre en obligatorisk del af disse programmer. Disse programmer skal tilskynde til indførelse af miljøforanstaltninger, der rækker ud over den grundlæggende miljønorm, skal medvirke til diversificering af erhvervsaktiviteterne, bl.a. inden for turisme, og skal yde særlig støtte til landbrugsbedrifter, som ønsker at beskytte miljøet. Uddannelse af landbrugere bliver et særligt element i disse foranstaltninger med sigte på bedre beskyttelse af miljøet og anvendelse af produktionsmetoder, som er forenelige med at bevare landskabet.

I denne udtalelse må de menneskelige ressourcer ikke overses, da dette aspekt har afgørende betydning i den nye politik for landdistrikternes udvikling. Støtten til generationsskifte i landbruget videreføres gennem etableringsstøtten til de unge landmænd, som hele tiden bør tages med i overvejelserne, og gennem tilskyndelse til førtidspensionering. Disse foranstaltninger kan - kombineret med uddannelse - skabe mulighed for en bedre udnyttelse af det menneskelige potentiale i landdistrikterne.

De miljøvenlige landbrugsprogrammer yder støtte til landbrugere, som på kontraktbasis løser miljøopgaver med henblik på miljøbeskyttelse og naturpleje. Støtten er baseret på de omkostninger og den nedgang i indkomsten, som de landbrugere, der udfører miljøaktiviteten, har.

De miljøvenlige landbrugsforanstaltninger vedrører de driftsformer, som værner om miljøet og alle dets bestanddele (plante- og dyreliv, jordbund, vand, landskab osv.). Men der kan kun ydes støtte til foranstaltninger, som indebærer mere end almindelig, god landbrugspraksis, hvilket betyder, at landbrugeren i forvejen skal opfylde visse mindstekrav til miljøet.

3. Konklusioner

Et bæredygtigt landbrug indebærer respekt for miljøet. Med Kommissionens forslag får medlemsstaterne og regionerne adgang til de instrumenter, der er nødvendige for at sikre, at mindstemålet af miljønormer overholdes, og for at bevare og forbedre Europas enestående miljøarv. Landbruget har flere funktioner: fødevareproduktion, arealudnyttelse, landskabs- og naturpleje. En bæredygtig udvikling vil kun være mulig, hvis landbrugets økonomiske fremtid er sikret, og hvis der i lige høj grad tages hensyn til miljøkravene og erhvervets økonomiske udsigter.

Regionsudvalget mener, at hele det europæiske landbrug skal være miljøvenligt. En række vigtige principper må indføres og overholdes. For at nå dette mål, bør det europæiske landbrug:

a) have hånd i hanke med sine driftsformer ved at yde støtte til økologiske metoder (fornuftig gødskning, prioritering af naturlig gødning, ekstensivt landbrug, vekseldrift) især i flod- og ådale;

b) i samarbejde med sundhedsinstitutioner i Europa og på verdensplan undersøge økotoksiciteten af de produkter, der anvendes i landbruget, inden disse bringes på markedet. Herved vil landmændene få adgang til en liste, der så vidt muligt skal være udtømmende, over, hvilke produkter der kan benyttes i landbruget uden at skade miljøet;

c) præcist definere begrebet "økologisk landbrug" i form af udarbejdelse af en række nøje betingelser og fortsat føre kontrol med de "økologiske brug";

d) supplere økologisk landbrug med anerkendelse af traditionelt, lokalt landbrug;

e) vedtage en miljøvenlig, fælles landbrugspolitik, som anerkender landmændenes fagkundskab og opretholder et rimeligt indkomstniveau, snarere end at imødekomme de faglige organisationers og landbrugs-, fødevareindustri- og finanslobbyernes krav; alle fødevarer, som fremstilles og indføres i Den Europæiske Union, skal være af højeste hygiejne- og sundhedsstandard. Alle lande i EU skal tilslutte sig og overholde disse standarder;

f) begrænse anvendelsen af nitrater i jordbundsbehandlingen;

g) kun indføre rimelige bindinger, som der skal ydes finansiel kompensation for, hvis de er af usædvanlig karakter, således at man også bevarer landmændenes initiativ- og iværksætteriver;

h) påbyde samtlige medlemsstater, at de samtidig skal overholde EU's foranstaltninger. Hvis dette ikke er tilfældet, bør overtrædere idømmes sanktioner;

i) ikke overse landmændene i definitionen og finansieringen af sociale foranstaltninger (støtte til mindre bedrifter, erstatning af landmænd, som går på pension, opretholdelse af samfundslivet i landdistrikter, uddannelse af landmænd);

j) anvendelse af landbrugsproduktionsmetoder, som forbedrer bevarelsen af de naturlige ressourcer: jorden (jordbundsbevarende dyrkningsmetoder), vandet (brug af lavtforbrugende vandingsmetoder; modvirkning af forurening af overfladevand), faunaen og floraen.

Bruxelles, den 17. februar 2000.

Jos Chabert

Formand for

Regionsudvalget

(1) EFT C 173 af 19.6.1999, s. 2.

(2) Tale af Franz Fischler på det uformelle rådsmøde (landbrug) den 30. maj og 1. juni 1999 i Dresden.

(3) Rådets direktiv 91/676/EØF af 12. december 1991 om beskyttelse af vand mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget (EFT L 375 af 31.12.1991, s. 1-8).

(4) Rådets forordning af 30. juni 1992 om en fællesskabsordning med støtte til skovbrugsforanstaltninger i landbruget (EFT L 215 af 30.7.1992, s. 96-99).