Medlemsstaterne kan beslutte ikke at anvende forordningen på passagersejladser, der er omfattet af forpligtelser til offentlig tjeneste, kontrakter om offentlig tjeneste eller integrerede tjenester, forudsat at passagerernes rettigheder i medfør af forordningen er sikret i tilsvarende omfang i den nationale lovgivning. Ingen af medlemsstaterne benyttede denne undtagelse.

Indtil den 18. december 2014 kunne medlemsstaterne undtage søgående skibe i indenrigsfart på under 300 bruttotons fra anvendelsen af forordningen, forudsat at de rettigheder, passagererne har i medfør af denne forordning, var tilstrækkelig sikret i den nationale lovgivning. Ingen af medlemsstaterne benyttede denne undtagelse.

EU-lovgiverne har vedtaget regler om passagerrettigheder for alle transportformer (luftfart, jernbane, sejlads og bustransport) med henblik på at sikre borgerne en minimumsbeskyttelse, når de rejser i Europa, og dermed fremme mobilitet og social integration. Eksistensen af et fælles sæt lovfæstede rettigheder på tværs af de fire transportformer (med specifikke bestemmelser, der afspejler de særlige karakteristika for hver transportform samt deres markeder og passagerer ) hjælper med at skabe lige konkurrencevilkår for operatører inden for og på tværs af transportformerne.

Krydstogter er sejladser, som udføres udelukkende med henblik på fritid eller rekreation, suppleret med indkvartering og andre faciliteter, og med mere end to overnatninger om bord. I 2013 nåede antallet af krydstogtpassagerer op på næsten 7 mio., og krydstogter tegnede sig dermed for omkring 3,5 % af markedet. Krydstogtbranchen er en del af søfartssektorens luksussegment. Skibene har en komplet hotelinfrastruktur, tilbyder rekreative aktiviteter og bringer ofte passagererne tilbage til afgangshavnen.

Erhvervsmæssig personbefordring er passagersejlads mellem havne efter en offentliggjort fartplan. Disse sejladser udgør 96,5 % af markedet for passagerbefordring til søs: 193 mio. passagerer benyttede færger og andre former for rutefart til søs i 2013. Intensiv passagersejlads er afgørende for integrationen af medlemsstaternes øgrupper, øer og regioner i den yderste periferi i EU's sociale og økonomiske netværk. I nogle tilfælde (f.eks. små øer uden flyforbindelser) er der intet alternativ til søtransport, og borgerne skal rejse med skib, uanset hvilke betingelser transportøren stiller.

Sørejser udgør næsten hele markedet for passagerbefordring med skib i EU. Passagerbefordringen på indre vandveje tegner sig for mindre end 1 % af markedet.

Passagerer, der benytter søtransport som omhandlet i forordningen, er også beskyttet af forordning (EF) nr. 392/2009, der har til formål at sikre, at der ydes passende erstatning i tilfælde af en passagers tilskadekomst (herunder død) eller andre former for tab eller skade, vedkommende måtte pådrage sig som følge af en søulykke.

Det må ikke kræves, at handicappede eller bevægelseshæmmede betaler ekstra gebyrer for deres billetter, og transportører og havneterminaloperatører skal gratis tilbyde dem passende assistance i havne og om bord på skibe.

Transportører, rejseagenter og rejsearrangører må ikke nægte at acceptere en reservation fra passagerer eller at befordre dem under henvisning til handicap eller bevægelseshæmning som sådan, medmindre:

Ved forordningen indføres visse forpligtelser for transportører, havneterminaloperatører, rejseagenter og rejsearrangører med det formål at sikre, at handicappede og bevægelseshæmmede har lige muligheder ved sørejser og rejser på indre vandveje.

Hvis en passagersejlads eller et krydstogt er forsinket mere end 90 minutter eller aflyses, har passagererne ret til forholdsmæssig og passende gratis assistance. Dette kan omfatte snacks, måltider, forfriskninger og under visse omstændigheder indkvartering. De skal også tilbydes valget mellem:

Passagerer har ret til passende oplysninger før og under deres rejse (navnlig i tilfælde af rejseafbrydelser), herunder om deres rettigheder og kontaktoplysninger for de nationale håndhævelsesorganer.

Ingen passager må udsættes for nogen form for direkte eller indirekte forskelsbehandling på grundlag af sin nationalitet ved køb af billetter til passagersejlads og krydstogter.

Passagerer, der rejser med skib som en del af en pakkerejse, har yderligere rettigheder i henhold til det nyligt vedtagne direktiv (EU) nr. 2015/2302 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer.

Følgende EU-retsakter omhandler også forskellige aspekter af adgangsbetingelserne for handicappede og bevægelseshæmmede på skibe: direktiv 2009/45/EF om sikkerhedsregler og -standarder for passagerskibe, direktiv 1999/35/EF om en ordning med obligatoriske syn med henblik på sikker drift af ro-ro-færger og højhastighedspassagerfartøjer og direktiv 98/41/EF om registrering af de ombordværende på passagerskibe, som sejler til og fra havne i Fællesskabets medlemsstater.

En betydelig del af passagerbefordringen til søs sker på tværs af grænser: Passagerer benytter grænseoverskridende sejladser eller indenlandske sejladser uden for deres egen medlemsstat. For at beskytte sådanne passagerers interesser fastlægges der i forordning (EF) nr. 2006/2004 om samarbejde mellem nationale myndigheder med ansvar for håndhævelse af lovgivning om forbrugerbeskyttelse en passende ramme for samarbejdet mellem de nationale håndhævelsesorganer om at håndhæve passagerers kollektive interesser i forbindelse med grænseoverskridende sejladser.

3. Medlemsstaternes anvendelse af forordningen

I henhold til forordningen skal medlemsstaterne udpege nationale håndhævelsesorganer, der har ansvaret for håndhævelse af forordningen, og i deres nationale lovgivning fastsætte sanktioner ved overtrædelse af forordningen, som er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning.

Udpegelsen af nationale håndhævelsesorganer

De fleste, men ikke alle, medlemsstater har udpeget nationale håndhævelsesorganer, som tidligere havde ansvaret for passagerers rettigheder i forbindelse med andre transportformer. De nationale håndhævelsesorganer er enten transportmyndigheder eller forbrugerbeskyttelsesmyndigheder. Nogle medlemsstater har udpeget flere nationale håndhævelsesorganer: generelt en forbrugerbeskyttelsesmyndighed, der har ansvaret for håndtering af klager, og en transportmyndighed, der har ansvaret for andre områder (inspektioner, sanktioner samt handicappedes og bevægelseshæmmedes adgang til skibe og havneterminaler). I de fleste medlemsstater er de nationale håndhævelsesorganer kun blevet udpeget på nationalt plan, men i enkelte medlemsstater spiller de regionale myndigheder en vigtig rolle i håndhævelsen af forordningen.

Behandling af klager

Passagerer kan indgive klager over en påstået overtrædelse af forordningen til transportøren, til havneterminaloperatøren eller direkte til håndhævelsesorganet.

I forordningen angives der ikke en kronologisk rækkefølge for indgivelsen af en klage, men medlemsstaterne kan i henhold til forordningen beslutte, at passagerer i første omgang skal indgive deres klage til transportøren eller terminaloperatøren, således at håndhævelsesorganet kun fungerer som appelinstans for klager, hvis passagererne ikke er tilfredse med løsningen. I alt 21 medlemsstater har valgt denne løsning, som har den fordel, at nationale håndhævelsesorganer hurtigere og mere effektivt kan behandle klager, da de allerede fra begyndelsen råder over korrespondancen mellem klageren og transportøren/terminaloperatøren og dermed har et mere omfattende overblik over sagen fra begge parters synspunkt.

Der findes ingen offentligt tilgængelige tal om det antal klager, som passagerer indgav til transportører eller terminaloperatører i 2013 og 2014. Selv om sådanne data kunne anvendes til at vurdere anvendelsen af forordningen, har transportører og terminaloperatører ikke pligt til at indsamle dem og rapportere dem til håndhævelsesorganerne.

Vi ved imidlertid, at de nationale håndhævelsesorganer kun har behandlet meget få klager (se tabellen nedenfor). Der er forskellige årsager til dette, herunder at forordningen er forholdsvis ny, og at mange passagerer ikke fuldt ud kender deres rettigheder. I de fleste medlemsstater skal passagererne desuden først indgive deres klager til transportøren eller terminaloperatøren, som tilsyneladende behandler de fleste af dem tilfredsstillende, så de slet ikke når frem til de nationale håndhævelsesorganer.

Sanktioner

De fleste medlemsstater har i deres lovgivning fastsat en sanktionsordning, der alene er baseret på bøder, men nogle nationale håndhævelsesorganer kan også trække en operatørs godkendelse tilbage, hvis denne bevidst og systematisk overtræder forordningen.

Nationale håndhævelsesorganer har pålagt meget få sanktioner siden forordningens ikrafttræden (se tabellen nedenfor). De fleste oplyser, at operatører bestræber sig på at overholde bestemmelserne, korrigere overtrædelser og løse klager, inden det bliver nødvendigt at pålægge sanktioner.

Tabel – Antal klager behandlet af nationale håndhævelsesorganer og antal sanktioner pålagt af disse organer

Medlemsstat Antal behandlede klager Antal pålagte sanktioner 2013 2014 2013 2014 Østrig I/O I/O I/O I/O Belgien I/O I/O I/O I/O Bulgarien - - - - Kroatien 0 0 0 0 Cypern - - - - Tjekkiet I/O I/O I/O I/O Danmark 1 2 0 0 Estland 1 1 0 0 Finland 10 6 I/O I/O Frankrig I/O 0 I/O 0 Tyskland 4 10 0 0 Grækenland 64 45 11 7 Ungarn 0 0 0 0 Irland 3 0 0 0 Italien I/O I/O I/O I/O Letland 0 0 0 0 Litauen 0 0 0 0 Luxembourg I/O I/O I/O I/O Malta 1 3 0 0 Nederlandene 0 0 0 0 Polen I/O 0 I/O 0 Portugal I/O 0 I/O 0 Rumænien I/O 0 I/O 0 Slovakiet 0 0 0 0 Slovenien 0 0 0 0 Spanien 501 419 21 39 Sverige 1 27 I/O 0 Det Forenede Kongerige 14 11 0 0

Andre håndhævelses- og kommunikationsaktiviteter