Meddelelse om samarbejdet mellem de nationale domstole og Kommissionen på statsstøtteområdet (95/C 312/07)

Formålet med denne meddelelse er at give nogle retningslinjer for samarbejdet mellem de nationale domstole og Kommissionen på statsstøtteområdet. Meddelelsen begrænser på ingen måde de rettigheder, der tilkommer medlemsstaterne, enkeltpersoner eller virksomhederne i henhold til fællesskabsretten. Den foregriber heller ikke den fortolkning af fællesskabsretten, som De Europæiske Fællesskabers Domstol og Ret i Første Instans måtte anlægge af fællesskabsretten. Endelig er det på ingen måde Kommissionens hensigt med denne meddelelse at blande sig i den måde, som de nationale domstole opfylder deres opgaver på.

I. INDLEDNING

1. Med ophævelsen af grænserne mellem medlemsstaterne har virksomhederne inden for Fællesskabet fået nye muligheder for at udvide deres aktiviteter overalt i det indre marked, og forbrugerne får gavn af en øget konkurrence. Disse fordele må ikke bringes i fare af konkurrencefordrejninger forårsaget af uberettiget støtte til virksomheder. Som følge af gennemførelsen af det indre marked er det derfor blevet endnu vigtigere at håndhæve Fællesskabets konkurrencepolitik.

2. Domstolen har afsagt en række vigtige domme vedrørende fortolkningen og anvendelsen af EF-traktatens artikel 92 og 93. Det er Retten i Første Instans, der nu er beføjet til at behandle sager anlagt af private parter mod Kommissionens statsstøttebeslutninger, og den vil således også komme til at bidrage til udviklingen i retspraksis på dette område. Kommissionen er, under Domstolens og Retten i Første Instans' tilsyn, ansvarlig for den daglige anvendelse af konkurrencereglerne. De offentlige myndigheder og domstolene i medlemsstaterne såvel som Fællesskabets retsinstanser og Kommissionen har hver deres opgaver og ansvarsområder som led i håndhævelsen af EF-traktatens statsstøtteregler i overensstemmelse med principperne i Domstolens retspraksis.

3. For at konkurrencepolitikken i det indre marked kan fungere korrekt, kan det være nødvendigt med et effektivt samarbejde mellem Kommissionen og de nationale domstole. Denne meddelelse forklarer, hvordan Kommissionen agter at bistå de nationale domstole ved at indlede et tættere samarbejde med hensyn til anvendelsen af artikel 92 og 93 i individuelle sager. Der gives ofte udtryk for bekymring over, at Kommissionens endelige beslutninger i statsstøttesager først foreligger nogen tid efter, at konkurrencefordrejningerne har skadet tredjeparters interesser. Kommissionen er ikke altid i stand til at skride ind tilstrækkelig hurtigt til at beskytte tredjeparters interesser i statsstøttesager, og de nationale domstole vil måske være bedre placeret til at sikre, at overtrædelser af artikel 93, stk. 3, sidste punktum, behandles og afbødes.

II. BEFØJELSER (1)

4. Kommissionen er den administrative myndighed, der har ansvaret for gennemførelsen og udviklingen af konkurrencepolitikken i Fællesskabets almene interesse. De nationale domstole er ansvarlige for beskyttelsen af rettigheder og håndhævelsen af pligter, normalt efter anmodning fra private parter. Kommissionen skal undersøge alle støtteforanstaltninger, der falder ind under artikel 92, stk. 1, for at vurdere, om de er forenelige med det fælles marked. De nationale domstole skal sikre, at medlemsstaterne overholder deres proceduremæssige forpligtelser.

5. Artikel 93, stk. 3, sidste punktum (fremhævet nedenfor), har direkte virkning i medlemsstaternes retssystemer:

»Kommissionen skal underrettes så betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, at den kan fremsætte sine bemærkninger hertil. Er Kommissionen af den opfattelse, at det påtænkte er uforeneligt med fællesmarkedet i henhold til artikel 92, iværksætter den uopholdeligt den i stk. 2 fastsatte fremgangsmåde. Den pågældende medlemsstat må ikke gennemføre de påtænkte foranstaltninger, før den nævnte fremgangsmåde har ført til en endelig beslutning.«

6. Gennemførelsesforbuddet i artikel 93, stk. 3, sidste punktum, gælder alle støtteforanstaltninger, der er blevet gennemført uden forudgående anmeldelse (2). Hvis de er blevet anmeldt, gælder forbuddet i den indledende fase, og hvis Kommissionen iværksætter en kontradiktorisk procedure, gælder det, indtil Kommissionens endelige beslutning foreligger (3).

7. Det er klart, at en domstol vil skulle tage stilling til, om de »påtænkte foranstaltninger« udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 92, stk. 1 (4), før den træffer en beslutning på basis af artikel 93, stk. 3, sidste punktum. I Kommissionens beslutninger og Domstolens retspraksis lægges der stor vægt på dette vigtige spørgsmål. Følgelig skal begrebet statsstøtte fortolkes bredt, således at det ikke blot omfatter subsidier, men også skattebegunstigelser og investeringer med offentlige midler foretaget under forhold, som ville have afholdt en privat investor fra at yde støtte (5). Støtten skal stamme fra »staten«, som omfatter alle niveauer, variationer og grene af offentlige myndigheder (6). Der skal være tale om støtte til bestemte virksomheder eller til produktionen af bestemte varer: denne forudsætning tjener til at skelne mellem de former for statsstøtte, som artikel 92, stk. 1, finder anvendelse på, fra generelle foranstaltninger, som artikel 92, stk. 1, ikke finder anvendelse på (7). For eksempel betragtes foranstaltninger, der hverken har til formål eller til følge at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, eller som er rettet mod personer i overensstemmelse med objektive kriterier, der ikke tager hensyn til, hvor eller i hvilken sektor eller virksomhed støttemodtageren er beskæftiget, ikke som statsstøtte.

8. Kun Kommissionen kan bestemme, at statsstøtten er »forenelig med fællesmarkedet« og dermed tilladt.

9. Ved anvendelsen af artikel 92, stk. 1, kan de nationale domstole naturligvis henvise præjudicielle spørgsmål til Domstolen i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 177, og under visse omstændigheder skal de gøre det. De kan også anmode om bistand fra Kommissionen ved at bede den om »juridiske eller økonomiske oplysninger« som angivet i Domstolens Delimitis-dom (8) vedrørende EF-traktatens artikel 85.

10. Den nationale domstols opgave består i at beskytte de rettigheder, som borgerne har som følge af den direkte virkning af forbuddet i artikel 93, stk. 3, sidste punktum. Den nationale domstol bør gøre brug af alle relevante instrumenter og midler og anvende alle relevante nationale retsforskrifter til at håndhæve den direkte virkning af denne forpligtelse, som ifølge traktaten påhviler medlemsstaterne (9). En national domstol skal i en sag, der falder ind under dens kompetence, anvende fællesskabsretten i sin helhed og beskytte de rettigheder, som denne ret tillægger borgerne; den må derfor tilsidesætte enhver national retsforskrift, der måtte være i strid med fællesskabsretten, hvad enten den er tidligere eller senere end fællesskabsforskriften (10). Den nationale domstol kan alt efter omstændighederne og i overensstemmelse med de gældende nationale retsforskrifter og Domstolens retspraksis (11) træffe foreløbige forholdsregler, f.eks. ved at beordre indefrysning eller tilbagebetaling af penge, der er udbetalt ulovligt, og tilkende de parter, hvis interesser er blevet skadet, erstatning.

11. Domstolen har udtalt, at fællesskabsrettens fulde virkning ville blive afsvækket, og beskyttelsen af de i fællesskabsretten anerkendte rettigheder ville blive forringet, såfremt private var afskåret fra at opnå erstatning for en krænkelse af deres rettigheder som følge af en tilsidesættelse af fællesskabsretten, der måtilregnes en medlemsstat (12); princippet om, at staten er erstatningsansvarlig for tab, som er forvoldt private på grund af tilsidesættelser af fællesskabsretten, der må tilregnes staten, følger således af selve traktatens system (13); en national domstol, som i en sag vedrørende fællesskabsretten finder, at det eneste, der er til hinder for, at den træffer foreløbige forholdsregler, er en national retsforskrift, må tilsidesætte denne regel (14).

12. Disse principper finder anvendelse i tilfælde af brud på Fællesskabets konkurrenceregler. Private og virksomheder skal kunne påberåbe sig alle retsplejeregler og retsmidler i henhold til den nationale ret på samme betingelser, som i forbindelse med et brud på national ret. Denne ligebehandling gælder ikke blot, for så vidt angår den endelige konstatering af, at fællesskabsret med direkte virkning er blevet overtrådt, men også for alle retsmidler, der kan bidrage til at sikre en effektiv retsbeskyttelse.

III. KOMMISSIONENS BEGRÆNSEDE BEFØJELSER

13. De nationale domstoles anvendelse af EU's konkurrenceret har væsentlige fordele for enkeltpersoner og virksomheder. Kommissionen kan ikke tilkende erstatning for tab som følge af en overtrædelse af artikel 93, stk. 3. Det kan kun de nationale domstole. De nationale domstole kan som regel træffe foreløbige forholdsregler og beordre overtrædelser bragt til ophør hurtigt. Ved en national domstol er det muligt at kombinere et søgsmål anlagt efter EU-retten med et søgsmål anlagt efter national ret. Dette er ikke muligt i forbindelse med en procedure ved Kommissionen. Desuden kan en national domstol bestemme, at en sagsøger, der har fået medhold i sagen, skal have dækket sine sagsomkostninger. Dette er aldrig muligt i forbindelse med administrative procedurer ved Kommissionen.

IV. ANVENDELSE AF ARTIKEL 93, STK. 3

14. Medlemsstaterne skal underrette Kommissionen om alle planer om at indføre støtteforanstaltninger eller ændre allerede godkendte støtteforanstaltninger. Dette gælder også støtte, der eventuelt vil kunne godkendes automatisk i henhold til artikel 92, stk. 2, da Kommissionen skal sikre sig, at de fornødne betingelser er opfyldt. Den eneste undtagelse fra denne anmeldelsespligt er støtte betegnet som de minimis-støtte, da den ikke påvirker samhandelen mellem medlemsstater mærkbart og således ikke falder ind under artikel 92, stk. 1 (15).

15. Kommissionen modtager anmeldelser af generelle ordninger eller programmer for støtte såvel som af planer om at yde støtte til individuelle virksomheder. Når først en ordning er blevet godkendt af Kommissionen, skal individuelle tildelinger af støtte som led i ordningen normalt ikke anmeldes. Men i henhold til visse rammebestemmelser for støtte til bestemte industrier eller for bestemte typer støtte skal alle støttetildelinger eller støttetildelinger over et bestemt beløb anmeldes individuelt. Individuel anmeldelse kræves også i visse tilfælde ifølge bestemmelserne vedrørende Kommissionens godkendelse af en bestemt ordning. Medlemsstaterne skal anmelde støtte, som de ønsker at yde uden for rammerne af en godkendt ordning. Der stilles krav om anmeldelse af påtænkte foranstaltninger, herunder planer om overførsler af offentlige midler til offentlige eller private virksomheder, der måtte indebære støtte som omhandlet i artikel 92, stk. 1.

16. Det første spørgsmål, som nationale domstole skal tage stilling til i en sag vedrørende artikel 93, stk. 3, sidste punktum, er, om foranstaltningen udgør ny eller eksisterende statsstøtte som omhandlet i artikel 92, stk. 1. Det andet spørgsmål, der skal besvares, er, om foranstaltningen er blevet anmeldt enten individuelt eller som led i en ordning, og om Kommissionen i bekræftende fald har haft tilstrækkelig tid til at træffe en beslutning (16).

17. Med hensyn til støtteordninger anser Domstolen to måneder for at være »tilstrækkelig tid«, hvorefter den berørte medlemsstat - efter at have givet Kommissionen forudgående meddelelse herom - kan gennemføre den anmeldte foranstaltning (17). Dette tidsrum forkortes frivilligt af Kommissionen til 30 arbejdsdage for individuelle sager og til 20 arbejdsdage i forbindelse med »hasteproceduren«. Tidsrummet løber fra det tidspunkt, hvor Kommissionen er sikker på, at oplysningerne fra medlemsstaten er tilstrækkelige til, at den kan træffe en beslutning (18).

18. Hvis Kommissionen har besluttet at indlede proceduren i artikel 93, stk. 2, løber den periode, i hvilken en støtteforanstaltning ikke må gennemføres, indtil Kommissionen har vedtaget en positiv beslutning. For ikke-anmeldte støtteforanstaltninger er der ikke fastsat nogen tidsfrist for Kommissionens beslutningsproces, omend Kommissionen vil behandle sagen hurtigst muligt. Der må ikke ydes støtte, før Kommissionen har vedtaget sin endelige beslutning.

19. Hvis Kommissionen ikke har taget stilling til en støtteforanstaltning, kan de nationale domstole, ved fortolkningen af fællesskabsretten, altid tage udgangspunkt i Retten i Første Instans' og Domstolens retspraksis såvel som beslutninger vedtaget af Kommissionen. Kommissionen har udsendt en række generelle meddelelser, som kan være til hjælp i denne henseende (19).

20. De nationale domstole skulle således være i stand til at afgøre, om den pågældende foranstaltning er ulovlig i henhold til artikel 93, stk. 3. Hvis de nationale domstole er i tvivl, kan og i nogle tilfælde skal de anmode om en præjudiciel afgørelse fra Domstolen i overensstemmelse med artikel 177.

21. Når de nationale domstole træffer afgørelse om, at artikel 93, stk. 3, ikke er blevet overholdt, skal de fastslå, at den pågældende foranstaltning er i strid med fællesskabsretten og træffe de fornødne forholdsregler til at beskytte de rettigheder, som tilkommer borgerne og virksomhederne.

V. VIRKNINGERNE AF KOMMISSIONENS BESLUTNINGER

22. Domstolen har fastslået (20), at en national domstol er bundet af en kommissionsbeslutning rettet til en medlemsstat i henhold til artikel 93, stk. 2, når modtageren af den pågældende støtte bestrider gyldigheden af beslutningen, som vedkommende er blevet underrettet skriftligt om af den berørte medlemsstat, og når støttemodtageren har undladt at indbringe klage med påstand om annullation af beslutningen inden for den frist, der er fastsat i EF-traktatens artikel 173.

VI. SAMARBEJDE MELLEM DE NATIONALE DOMSTOLE OG KOMMISSIONEN

23. Kommissionen erkender, at ovenstående principper for de nationale domstoles anvendelse af artikel 92 og 93 har en kompleks karakter og ikke altid er udtømmende nok til at sætte domstolene i stand til at udøve deres funktion korrekt. De nationale domstole kan derfor anmode Kommissionen om bistand.

24. EF-traktatens artikel 5 opstiller princippet om et konstant og loyalt samarbejde mellem Fællesskabets institutioner og medlemsstaterne med henblik på virkeliggørelse af traktatens målsætninger, herunder målsætningen i EF-traktatens artikel 3, litra g), om »gennemførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes«. Dette princip indebærer en forpligtelse til gensidig bistand både for medlemsstaterne og for Fællesskabets institutioner. I henhold til artikel 5 har Kommissionen pligt til at samarbejde med de retsinstanser i medlemsstaterne, der har til opgave at sikre, at fællesskabsretten anvendes og overholdes i det nationale retssystem.

25. Det er Kommissionens opfattelse, at et sådant samarbejde er af afgørende betydning for en strikt, effektiv og konsekvent anvendelse af Fællesskabets konkurrenceret. De nationale domstoles deltagelse i anvendelsen af konkurrenceretten på statsstøtteområdet er endvidere nødvendig for at give artikel 93, stk. 3, virkning. Traktaten forpligter Kommissionen til at følge proceduren i artikel 93, stk. 23, før den kan kræve tilbagebetaling af støtte, der er uforenelig med fællesmarkedet (21). Domstolen har udtalt, at artikel 93, stk. 3, har direkte virkning, og at ulovligheden af en støtteforanstaltning og konsekvenserne heraf aldrig kan afhjælpes med tilbagevirkende kraft ved en positiv kommissionsbeslutning vedrørende en støtteforanstaltning. Anvendelsen af reglerne om anmeldelse på statsstøtteområdet udgør derfor et vigtigt element i forbindelse med de retsmidler, der står til rådighed for enkeltpersoner og virksomheder.

26. På denne baggrund agter Kommissionen at gøre følgende for at styrke samarbejdet med de nationale domstole:

27. Kommissionen lægger stor vægt på åbenhed og gennemsigtighed. Den bestræber sig på at give de 28. Er sådanne generelle oplysninger ikke tilstrækkelige, kan de nationale domstole inden for rammerne af deres nationale retsplejeregler anmode Kommissionen om oplysninger af proceduremæssig karakter med henblik på at få at vide, om Kommissionen behandler en bestemt sag, om en sag er blevet anmeldt, eller om Kommissionen officielt har indledt en procedure eller truffet anden beslutning.

29. De nationale domstole kan også anmode Kommissionen om at udtale sig, hvis anvendelsen af artikel 92, stk. 1, eller artikel 93, stk. 3 volder særlige vanskeligheder. For så vidt angår artikel 92, stk. 1, kan disse vanskeligheder især vedrører karakteriseringen af foranstaltningen som statsstøtte, foranstaltningens potentielle fordrejning af konkurrencen og dens påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater. Domstolene kan derfor konsultere Kommissionen om dens sædvanlige praksis i relation til disse spørgsmål. De kan også anmode Kommissionen om faktuelle oplysninger, statistikker, markedsundersøgelser og økonomiske analyser. Hvor det er muligt, vil Kommissionen udlevere disse oplysninger eller angive den kilde, hvorfra de kan fremskaffes.

30. I sine svar vil Kommissionen ikke gå ind på de materielle spørgsmål i den individuelle sag eller foranstaltningens forenelighed med det fælles marked. Kommissionens svar vil ikke være bindende for den domstol, der har anmodet om oplysningerne. Kommissionen vil præcisere, at dens stillingtagen ikke er definitiv, samt at den nationale domstols ret til at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse i overensstemmelse med artikel 177 på ingen måde berøres heraf.

31. Ud fra hensynet til en korrekt retspleje bør Kommissionen hurtigst muligt besvare anmodninger om oplysninger af retlig eller faktisk art. Men det kan kun lade sig gøre, når en række betingelser er opfyldt. Det er naturligvis nødvendigt, at Kommissionen rent faktisk råder over de ønskede oplysninger, og Kommissionen må kun videregive oplysninger, der ikke er fortrolige.

32. Kommissionen må ifølge EF-traktatens artikel 214 ikke videregive fortrolige oplysninger. Desuden gælder den forpligtelse til loyalt samarbejde, der følger af EF-traktatens artikel 5, for forholdet mellem de nationale domstole og Kommissionen og vedrører ikke parterne i en sag, der verserer for disse domstole. Kommissionen er forpligtet til at udvise retlig neutralitet og objektivitet. Den vil derfor kun efterkomme anmodninger om oplysninger, der er fremsat af en national domstol, enten direkte eller indirekte via sagens parter, når de af den nationale domstol er blevet pålagt at anmode om visse oplysninger.

VII. AFSLUTTENDE BEMÆRKNINGER

33. Denne meddelelse finder tilsvarende anvendelse på de relevante statsstøtteregler i:

- traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og retsakter vedtaget i henhold hertil, og

- aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde

for så vidt som disse regler har direkte virkning i medlemsstaternes retssystemer.

34. Denne meddelelse er af rent vejledende karakter og berører på ingen måde medlemsstaternes, enkeltpersoners eller virksomheders rettigheder i henhold til fællesskabsretten.

35. Denne meddelelse foregriber ikke Domstolens og Retten i Første Instans' fortolkning af fællesskabsretten.

36. Et sammendrag af de svar, som Kommissionen afgiver i overensstemmelse med denne meddelelse, vil blive offentliggjort årligt i Konkurrenceberetningen.

(1) Domstolen har beskrevet Kommissionens og de nationale domstoles roller således:

»9. Hvad angår Kommissionens rolle, bemærkes, som Domstolen har udtalt i dom af 22. marts 1977 (sag 78/76, Steinike & Weinlig, Sml. s. 595, præmis 9), at traktaten, der ved artikel 93 overlader den løbende undersøgelse og kontrollen med støtteordninger til Kommissionen, forudsætter, at konstateringen af en støtteordnings uforenelighed med fællesmarkedet skal ske under Domstolens kontrol og i henhold til en særlig procedure, hvis gennemførelse påhviler Kommissionen.

10. Hvad angår de nationale retter, har Domstolen i samme dom fastslået, at de kan få forelagt tvister, som indebærer, at de skal fortolke og anvende det i artikel 92 omhandlede støttebegreb for at fastslå, om en statslig foranstaltning, som er indført uden iagttagelse af den forudgående kontrolprocedure efter artikel 93, stk. 3, skulle have været underkastet denne procedure.

11. De nationale retters beføjelse beror på den direkte virkning af bestemmelsen i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum. Herom har Domstolen i dom af 11. december 1973 (sag 120/73, Lorenz, Sml. s. 1471) fastslået, at forbuddet i denne traktatbestemmelse mod at gennemføre støtteforanstaltninger har direkte virkning for enhver støtte, som gennemføres uden underretning, eller som, hvis der er givet underretning, ydes i den indledende fase, eller - hvis Kommissionen iværksætter en kontradiktorisk procedure - før vedtagelsen af den endelige beslutning.

14. . . . [D]en centrale og eksklusive beføjelse, som ved traktatens artikel 92 og 93 er tillagt Kommissionen til at afgøre, om en støtteforanstaltning eventuelt er uforenelig med fællesmarkedet, er grundlæggende forskellig fra den beføjelse, som tilkommer de nationale domstole til at beskytte de rettigheder, som borgerne har som følge af den direkte virkning af forbuddet i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum. Medens Kommissionen skal undersøge, om den påtænkte støtteforanstaltning er forenelig med fællesmarkedet, også selv om den pågældende medlemsstat tilsidesætter forbuddet mod at iværksætte foranstaltningen, består de nationale domstoles opgave udelukkende i - i tiden indtil Kommissionen træffer sin endelige beslutning - at beskytte borgernes rettigheder i tilfælde, hvor de statslige myndigheder tilsidesætter forbuddet i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum.«

EF-Domstolens dom i sag C-354/90, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires og Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon mod den franske stat, Sml. 1991, s. I-5505, præmis 9-11 og 14, s. I-5527-28.

(2) Med undtagelse af »eksisterende« støtteforanstaltninger, som kan gennemføres, indtil Kommissionen har bestemt, at de er uforenelige med fællesmarkedet: se EF-Domstolens dom i sag C-387/92, Banco de Crédito Industrial, nu Banco Exterior de Espana mod Ayuntamiento de Valencia, Sml. 1994, s. I-877, og i sag C-44/93, Namur-Les Assurances du Crédit mod Office National du Ducroire og den belgiske stat, Sml. 1994, s. I-3829.

(3) Sag C-354/90 (se fodnote 1), præmis 11, s. I-5527.

(4) Se Domstolens dom i sag 78/76, Steinike & Weinlig mod Forbundsrepublikken Tyskland, Sml. 1977, s. 595, præmis 14: ». . . en national ret kan således være nødt til at fortolke og anvende det i artikel 92 omhandlede støttebegreb for at fastslå, om en statslig foranstaltning, som er indført uden iagttagelse af den forudgående kontrolprocedure efter artikel 93, stk. 3, skulle have været underkastet denne procedure.«

(5) For en nylig formulering, se generaladvokat Jacobs forslag til afgørelse i de forenede sager C-278/92, C-279/92 og C-280/92, Spanien mod Kommissionen, punkt 28: ». . . der foreligger statsstøtte, såfremt en medlemsstat giver en virksomhed adgang til midler, som under normale omstændigheder ikke ville blive stillet til rådighed af en privat investor, der anvender almindelige forretningskriterier og ikke bekymrer sig om andre hensyn af social, politisk eller godgørende art«.

(6) Domstolen fastslog i sag 290/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. 1985, s. 439, præmis 14, s. 449, at ». . . forbuddet i artikel 92 omfatter enhver statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, uden at der er anledning til at sondre mellem, om støtten ydes direkte af staten eller gennem offentlige eller private organer, som staten opretter eller udpeger til at forvalte støtten«.

(7) Generaladvokat Darmons forslag til afgørelse i Sloman Neptun mod Seebetriebsrat indeholder en klar redegørelse for denne sondring. Forenede sager C-72 og C-73/91, Sml. 1993, s. I-887.

(8) EF-Domstolens dom i sag C-234/89, Delimitis mod Henninger Bräu, Sml. 1991, s. I-935; Kommissionens meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af EØF-traktatens artikel 85 og 86 (EFT nr. C 39 af 13. 2. 1993, s. 6). Se generaladvokat Lenz' forslag til afgørelse i sag C-44/93 (fodnote 2), præmis 106. Se også sag C-2/88 Imm, Zwartveld, Sml. 1990, s. I-3365 (præmis 1, s. I-3366) og I-4405 (præmis 10, s. I-4410-4411): »Fællesskabets institutioner er forpligtet til loyalt samarbejde med medlemsstaternes retsinstanser, som har til opgave at påse, at fællesskabsretten anvendes og overholdes i det nationale retssystem«.

(9) Jf. Domstolens dom i sag C-354/90 (se fodnote 1), præmis 12, s. I-5528: ». . . det har betydning for gyldigheden af retsakter, som udstedes til gennemførelse af støtteforanstaltninger, at de nationale myndigheder tilsidesætter bestemmelsen i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum. De nationale retter skal, over for de borgere, som kan påberåbe sig, at bestemmelsen er tilsidesat, sikre, at der drages alle konsekvenser heraf i henhold til national ret, såvel med hensyn til gyldigheden af de retsakter, der er udstedt til gennemførelse af støtteforanstaltningerne, som med hensyn til tilbagesøgning af den finansielle støtte, der er tildelt i strid med den omhandlede traktatbestemmelse eller i givet fald i strid med foreløbige forholdsregler.«

(10) EF-Domstolens dom i sag 106/77, Amministrazione delle Finanze dello Stato mod Simmenthal, Sml. 1978, s. 629, (præmis 21, s. 644). Se også EF-Domstolens dom i sag 213/89, The Queen mod Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd. m.fl., Sml. 1990, s. I-2433.

(11) EF-Domstolens dom i forenede sager C-6/90 og C-9/90, Andrea Francovich m.fl. mod Italien, Sml. 1991, s. I-5357. Domstolen er også i færd med at behandle andre vigtige sager vedrørende de nationale domstoles ansvar i forbindelse med anvendelsen af fællesskabsretten: Sag C-48/93, The Queen mod Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd. m.fl. (EFT nr. C 94 af 3. 4. 1993, s. 13); sag C-46/93, Brasserie du Pêcheur SA mod Tyskland (EFT nr. C 92 af 2. 4. 1993, s. 4); sag C-213/93, SCS Peterbroeck, Van Campenhout & Cie. mod den belgiske stat (EFT nr. C 189 af 13. 7. 1993, s. 9); sagerne C-430 og C-431/93, J. Van Schindel og J.N.C. Van Veen mod Stichting Pensioenfonds voor Fysiotherapeuthen (EFT nr. C 338 af 15. 12. 1993, s. 10).

(12) Francovich (se fodnote 11), præmis 33, s. 5414.

(13) Francovich (se fodnote 11), præmis 35, s. 5414.

(14) The Queen mod Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd m.fl. (se fodnote 10).

(15) Punkt 3.2 i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder (EFT nr. C 213 af 19. 8. 1992, s. 2), og skrivelse af 23. marts 1993 til medlemsstaterne, ref. IV/D/06878, Konkurrencereglerne i De Europæiske Fællesskaber, Del II.

(16) EF-Domstolens dom i sag 120/73, Lorenz mod Tyskland, Sml. 1973, s. 1471.

(17) Sag 120/73, Lorenz mod Tyskland (se fodnote 16), præmis 4, s. 1481; se også sag 84/42, Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1984, s. 1451, præmis 11, s. 1488.

(18) Kommissionen har udsendt en vejledning vedrørende sine procedurer i statsstøttesager: se Konkurrencereglerne i De Europæiske Fællesskaber, Del II.

(19) Kommissionen offentliggør og ajourfører fra tid til anden et kompendium af statsstøtteregler (Konkurrencereglerne i De Europæiske Fællesskaber, Del II).

(20) Sag C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf GmbH mod Tyskland, Sml. 1994, s. I-833; se også sag 77/72, Capolongo, Sml. 1973, s. 611.

(21) Kommissionen har meddelt medlemsstaterne, at den ». . . forbeholder sig ret til - [. . . .] efter at have givet den pågældende medlemsstat mulighed for at fremkomme med en udtalelse i den anledning og som alternativ at påtænke bevilling af en redningsstøtte som defineret i Fællesskabets rammebestemmelser - også at træffe en midlertidig beslutning, der pålægger medlemsstaten at tilbagesøge den støtte eller den del af en støtte, der er blevet udbetalt i strid med procedurereglerne. Tilbagesøgningen skal ske i overensstemmelse med den nationale lovgivning, og der skal pålægges morarenter af det beløb, der skal tilbagebetales. Renterne begynder at påløbe med virkning fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte blev udbetalt.« (Kommissionens meddelelse til medlemsstaterne - supplement til Kommissionens skrivelse nr. SG(91) D/4577 af 4. marts 1991 om de nærmere regler for anmeldelse af støtte og for proceduren i forbindelse med støtte udbetalt i strid med procedurereglerne i EØF-traktatens artikel 93, stk. 3. Endnu ikke offentliggjort).