Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Grønbog om alternativ konfliktløsning på det civil- og handelsretlige område"

(KOM(2002) 196 endelig)

(2003/C 85/02)

Kommissionen besluttede den 19. april 2002 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU's Faglige Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Henri Malosse til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 6. november 2002.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 395. plenarforsamling af 11. og 12. december 2002, mødet den 11. december, følgende udtalelse med 91 stemmer for, 1 imod og 2 hverken for eller imod.

0. Resumé af udtalelsen

0.1. Den overordnede tilgang: der foretrækkes en henstilling. Efter tre år bør man dog efter en evaluering af henstillingens virkninger undersøge, om der bør udarbejdes et direktiv eller om man bør fastholde henstillingen.

0.2. Rækkevidden af aftalebestemmelser om alternativ konfliktløsning: Det må erkendes, at dommeren ikke kan pådømme sagen, så længe den faktiske alternative konfliktløsningsproces ikke er iværksat. Denne regel bør dog ikke finde anvendelse på adhæsionskontrakter og, mere generelt, forbrugerkontrakter.

0.3. Suspension af fristen for at anlægge sag: Dette bør anerkendes, når den oprindelige kontrakt indeholder en bestemmelse om anvendelse af alternativ konfliktløsning; dette bør ligeledes gælde i fravær af enhver bestemmelse, men kun fra det tidspunkt, hvor mekanismen vedrørende alternativ konfliktløsning i praksis er sat i værk af parterne.

0.4. De proceduremæssige minimumsgarantier: Fastholdelse af principperne om tredjepartens uvildighed i forhold til parterne, åbenhed, effektivitet, objektivitet og fortrolighed.

0.5. Udfaldet af den alternative konfliktløsningsproces: Det bør overvejes, at man i samtlige medlemsstater harmoniserer aftalebestemmelsernes juridiske beskaffenhed og allerede nu fastsætter, at aftalens retskraft, som opnås i overensstemmelse med hver enkelt medlemsstats lovgivning, i sig selv medfører retskraft i samtlige EU-medlemsstater. "Bruxelles I"-forordningen bør ændres i overensstemmelse hermed.

0.6. Aktørernes status: Det bør fastsættes, at tredjeparter skal have en konkret, grundlæggende uddannelse, som bør følges op af et obligatorisk videreuddannelsesforløb; der bør udarbejdes et sæt europæiske etiske regler for at vejlede tredjeparterne i deres arbejde; tredjeparterne bør samles i organisationer, som godkendes på europæisk plan.

0.7. Tredjeparternes ansvar: De bør tilskyndes til at tegne en ansvarsforsikring enten personligt eller via det organ, der som juridisk person har udpeget dem.

1. Redegørelse

1.1. Den 19. april 2002 offentliggjorde Europa-Kommissionen på opfordring af medlemsstaternes justitsministre en grønbog i forbindelse med artikel 65 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, hvori det fastsættes, at Rådets foranstaltninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål bl.a. har til formål at forbedre og forenkle anerkendelsen og fuldbyrdelsen af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af afgørelser i udenretlige sager. Den ønsker på denne måde at sikre en bedre oplysning af de kredse, som er berørt af de eksisterende forskrifter, men også at indlede en debat om nødvendigheden af eventuelt at gennemføre fælles europæiske bestemmelser på området.

1.2. I grønbogen omfatter de alternative konfliktløsningsmetoder ("Alternative Dispute Resolutions" (ADR)) udenretlige tvistbilæggelsesmetoder, men ikke voldgift(1). Metoderne betegner en mindelig proces, som - ofte ved en neutral og uafhængig tredjeparts mellemkomst - gør det muligt for parterne at nå til enighed og finde en løsning på tvisten. De alternative konfliktløsningsmetoder kan generelt opdeles i to kategorier. Når de sorterer direkte under en dommer eller af en dommer overdrages til en tredjepart, er der tale om alternativ konfliktløsning ved en domstol. Når parterne i en konflikt derimod benytter sig af alternative konfliktløsningsmetoder uden for en domstols rammer, er der tale om aftalebestemt alternativ konfliktløsning. Den alternative konfliktløsning har flere funktioner. Den gør det muligt at genetablere dialogen mellem parterne og opretholde forretningsforbindelserne, og den er med til at sikre et retssystem af høj kvalitet samt fredelig løsning på konflikter.

1.3. Der mindes om, at de 15 EU-landes stats- og regeringschefer på de europæiske topmøder gentagne gange har haft lejlighed til at understrege den betydning, de tillægger de alternative konfliktløsningsmetoder, bl.a. i Wien i december 1998, hvor Det Europæiske Råd i sine konklusioner "godkender den handlingsplan, som Rådet og Kommissionen har udarbejdet om oprettelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed" og "opfordrer Rådet til straks at iværksætte de prioriterede foranstaltninger". På mødet i Tampere den 15. og 16. oktober 1999 fastlagde Det Europæiske Råd ligeledes nye perspektiver for de retlige og indre anliggender, idet det indtrængende opfordrede til, at der blev sat skub i udviklingen af udenretlige procedurer. På topmødet i Lissabon i marts 2000 opfordrede det Kommissionen og Rådet til at overveje, hvordan man kan øge forbrugernes tillid til elektronisk handel, navnlig ved alternative ordninger for bilæggelse af tvister. Endelig blev denne målsætning slået fast igen ved godkendelsen af eEurope-handlingsplanen på mødet i Feira i juni 2000.

1.4. Mere konkret er der i Den Europæiske Union blevet taget en række initiativer på bestemte områder for at udbrede den alternative konfliktløsning.

1.5. De fleste af disse initiativer finder man inden for det forbrugerretlige område. Det stemmer overens med Kommissionens ønske om at sikre forbrugerne et ensartet beskyttelsesniveau. Der henvises til Kommissionens henstillinger af 30. marts 1998(2) og af 4. april 2001(3).

1.6. I forbindelse med vedtagelsen af "Bruxelles I"-forordningen(4) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område opmuntrede Rådet og Kommissionen - ganske vist ikke i selve forordningen, men i en fælles erklæring(5) - desuden til, at medlemsstaterne fortsatte arbejdet med at udbrede alternative metoder til bilæggelse af tvister på det civil- og handelsretlige område, og de understregede den værdifulde supplerende rolle, alternativ konfliktløsning spiller i forhold til de traditionelle domstole, bl.a. i relation til elektronisk handel.

1.7. Direktivet af 8. juni 2000(6) omfatter udtrykkelige bestemmelser (artikel 17) om, at medlemsstaterne skal tilskynde organerne for udenretlig bilæggelse af tvister til at handle i forbindelse med tvister i forbrugerforhold(7).

1.8. Endelig har Europa-Kommissionen indført to europæiske net bestående af nationale organer med henblik på at lette forbrugernes adgang til mindelig løsning af grænseoverskridende tvister. "FIN-Net" blev indført specifikt med henblik på de finansielle tjenester den 1. februar 2001, mens "EEJ-Net", der har været i pilotfasen siden den 16. oktober 2001, er et generelt net.

1.9. Derudover har nødvendigheden af at tage højde for den menneskelige dimension i forbindelse med familiekonflikter fået Rådet og Kommissionen til at tage initiativer inden for familieret. I denne forbindelse er overvejelserne om at bruge mægling som et middel til at løse disse konflikter klart et af formålene med forslaget til "Bruxelles II a)"-forordningen(8).

1.10. I mange EU-medlemsstater skal alle arbejdsretlige konflikter først søges løst ved alternativ konfliktløsning (ofte i form af mægling), og nogle gange er den alternative konfliktløsning det første skridt i domstolsbehandlingen. At metoden med fordel kan anvendes i forbindelse med arbejdsmarkedskonflikter, blev allerede understreget i Den Europæiske Socialpagt fra 1989(9). I sin meddelelse af 28. juni 2000 om en "Social- og arbejdspolitisk dagsorden"(10) understregede Kommissionen den alternative konfliktløsnings betydning for moderniseringen af den europæiske sociale model. Efterfølgende pålagde den en ekspertgruppe på højt plan vedrørende arbejdsforhold og tilpasning til forandringer at udarbejde konkrete anbefalinger i denne henseende.

1.11. Alternativ konfliktløsning er således at finde inden for mange områder, men det er ikke desto mindre en kendsgerning, at metoden ikke altid fortolkes på samme måde, hverken indbyrdes mellem EU-medlemsstaterne eller internt i medlemsstaterne. For øjeblikket fremstår alternativ konfliktløsning som et overordnet begreb, om hvilket der anvendes meget forskellig og ofte unøjagtig terminologi. Metodernes mangfoldighed, som ellers ubestrideligt er en af den alternative konfliktløsnings kvaliteter, risikerer derfor at virke som en hæmsko for dens videre udvikling. Der bør således oprettes et område, hvor de alternative konfliktløsningsmetoder kan udvikle sig inden for sikre rammer. I denne forbindelse skal der opstilles en række principper vedrørende proceduremæssige minimumsgarantier, tredjepartens uvildighed og objektivitet samt fortrolighed.

1.12. Med dette formål for øje er der blevet iværksat en aktion i samarbejde med flere af medlemsstaternes mæglingscentre(11) inden for rammerne af Grotius-programmet(12). Programmet MARC 2000 om europæisk samarbejde med henblik på at fremme virksomhedernes anvendelse af alternative konfliktløsningsmetoder på det civil- og handelsretlige område er ligeledes blevet gennemført og har udmøntet sig i en liste over anbefalinger, som har til formål at fremme en minimumsharmonisering af alternativ konfliktløsning i Europa.

1.13. I forlængelse heraf indeholder den foreliggende grønbog 21 spørgsmål om opstillingen af grundlæggende principper, der er fælles for samtlige medlemsstater. Disse princippers kurs og indhold skal undersøges nærmere.

2. De overordnede principper, der skal fremmes

2.1. Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs tidligere holdning

2.1.1. Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg, som er foregangsmand på området, har meget hurtigt givet udtryk for sin interesse i alternativ konfliktløsning som en supplerende metode til bilæggelse af tvister, der appellerer til det organiserede civile samfunds økonomiske og sociale aktørers ansvarsfølelse i kraft af det, man kunne kalde en funktionel nærhed. Her henvises der især til udtalelsen om "Rådets forordning (EF) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager"(13), udtalelsen om "Forbundsrepublikken Tysklands initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om samarbejde mellem medlemsstaternes retter for så vidt angår bevisoptagelse i sager om civile og kommercielle spørgsmål"(14), udtalelsen om "Forslag til Rådets beslutning om oprettelse af et europæisk retligt netværk for civil- og handelssager"(15) samt udtalelsen om "Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om salgsfremmende foranstaltninger i det indre marked"(16).

2.2. Behov

2.2.1. Behandlingen af tvister trækker oftere og oftere i langdrag, og omkostningerne er uforholdsmæssigt høje set i forhold til det involverede beløb. Ud over disse klassiske problemer er grænseoverskridende tvister kendetegnet ved ofte komplicerede problemer omkring lov- og jurisdiktionskonflikter. De alternative konfliktløsningsmetoder, som er et perfekt supplement til domstolsbehandlingen, er således primært blevet udviklet for at råde bod på de vanskeligheder, der er forbundet med domstolsadgangen. Med andre ord fremstår den øgede brug af disse udenretlige metoder til bilæggelse af tvister som en løsning på det stigende antal grænseoverskridende tvister, der skyldes den mere intensive samhandel, ikke mindst som følge af den voksende elektroniske handel, og borgernes øgede mobilitet.

2.2.2. På den anden side må man konstatere, at de alternative konfliktløsningsmetoder først og fremmest har fundet anvendelse i forbrugerspørgsmål samt i forbindelse med arbejdsrelaterede tvister og arbejdsmarkedskonflikter. De er imidlertid lige så anvendelige til bilæggelse af tvister mellem virksomheder. Her ser man handelspartnernes ønske om, allerede før tvisten udløses, at finde et neutralt ståsted, hvor de i overværelse af en tredjepart kan fremlægge og diskutere deres respektive interesser. Tilfredsstillende løsninger, som det meget ofte ikke ville have været muligt at nå frem til på anden vis, giver parterne mulighed for at fortsætte deres samarbejde.

2.2.3. Under alle omstændigheder må alternativ konfliktløsning ikke være et middel til at unddrage sig statens retsvæsen, således som EØSU har understreget det, hver gang det har udtalt sig om emnet. Alternativ konfliktløsning skal altid være en mulighed, der er godkendt af begge parter. Denne kendsgerning skal ligge til grund for alle de svar, der gives på grønbogens spørgsmål. Alternativ konfliktløsning har desuden den fordel, at den tilbyder parterne en alternativ konfliktløsningsmetode, som ikke berører deres grundlæggende ret til domstolsadgang, selv om man ved, at denne generelt er utilfredsstillende (forsinkelser, stor arbejdsbyrde hos domstolene, lang sagsbehandlingstid). Endelig afspejler promoveringen af alternativ konfliktløsning også viljen til at understøtte en civilsamfundsmodel baseret på forligsprincippet, som lægger stor vægt på civilsamfundsaktørerne og -organisationerne.

2.2.4. Spørgsmålet om, hvorvidt der bør ageres på europæisk plan med hensyn til alternativ konfliktløsning, skal besvares i overensstemmelse med proportionalitets- og nærhedsprincipperne. På den ene side bør der ikke fastlægges stive modeller, og det bør være muligt at udvikle de bedst egnede metoder på henholdsvis lokalt, regionalt og nationalt plan. På den anden side skal der tages højde for, at de potentielle konflikter i stadig voksende omfang får en grænseoverskridende dimension i et Europa, som i stigende grad vinder indpas i hverdagen hos de økonomiske aktører (det indre marked, den fælles mønt) og borgerne (rejser, arbejdskraftens bevægelighed, familieforhold). Det er således vigtigt at finde en passende ramme for den alternative konfliktløsnings udvikling på europæisk plan - men forsigtigt. Ud fra denne betragtning er udvalget for en fleksibel indgangsvinkel og anbefaler en parlamentsbeslutning med henblik på at definere en referenceramme og en ramme for tillid, foranstaltninger til fremme og udveksling af god praksis(17) samt i sidste ende oprettelse af net til alternativ konfliktløsning bestående af europæiske operatører. Vedtagelsen af en række etiske regler på europæisk plan virker i denne forbindelse som en god løsning i forhold til Den Europæiske Unions potentielle rolle og understøtter denne ved udbredelsen af god praksis.

3. Grønbogens spørgsmål - første analyseelementer

3.1. EU-institutionernes overordnede tilgang til behandlingen af alternativ konfliktløsning (spørgsmål 1, 2, 3 og 4)

3.1.1. Hvad generelt angår den alternative konfliktløsning, risikerer en forordning eller et direktiv at hæmme den alternative konfliktløsnings udvikling, mens en henstilling i højere grad synes at ville kunne bevare dens fleksibilitet. En henstilling vil kunne afstikke juridiske rammevilkår og samtidig betone vigtigheden af, at fælles principper for god praksis og uddannelse af den uvildige tredjepart(18) bliver overholdt. I lyset af de erfaringer, man høster inden for de første tre år efter henstillingens ikrafttræden, bør det imidlertid overvejes at udarbejde et direktiv om proceduremæssige minimumsgarantier. For så vidt angår det særlige punkt vedrørende den alternative konfliktløsnings indgriben i domstolsbehandlingen (dommerens manglende kompetence i tilfælde af aftalebestemmelser om alternativ konfliktløsning, afbrydelse af forældelsesfristen(19), vil det formodentlig være nødvendigt i forbindelse med revisionen af "Bruxelles I"-forordningen at overveje indførelse af en række bindende regler derom.

3.1.2. Der stilles spørgsmål om, hvorvidt brugen af alternativ konfliktløsning bør gøres mere generel. Hvis dette sker, bør det understreges, at hver enkelt medlemsstat kan udelukke områder, der efter dens mening er af offentlig karakter, fra den alternative konfliktløsnings anvendelsesområde, således at disse områder henhører under de statslige jurisdiktioners kompetenceområde. En sådan generalisering ville utvivlsomt gøre det lettere at udlede regler for god praksis og fælles overordnede principper.

3.1.3. De traditionelle metoder og online-konfliktløsningsmetoder - der især skal fremmes inden for det forbrugerretlige område - bør behandles i henhold til de samme principper og tilpasses de tekniske særpræg som f.eks. sikkerheden af de oplysninger, der udveksles over internettet.

3.1.4. Brugen af alternativ konfliktløsning inden for familieretten, som allerede har bevist sin berettigelse i flere lande, bør absolut udvikles. Det vil være hensigtsmæssigt at vedtage forslaget til "Bruxelles II a)"-forordningen, som lægger større vægt på denne form for anvendelse. Der bør i øvrigt oprettes et net af de familiemæglingsorganer i Europa, der er anerkendt af de kompetente nationale myndigheder, justitsministerier og statslige jurisdiktioner med ansvar for familieanliggender.

3.2. Værdien og rækkevidden af aftalebestemmelser om alternativ konfliktløsning (spørgsmål 5, 7 og 8)

Parterne kan allerede ved en kontrakts indgåelse beslutte, at de vil gøre brug af alternativ konfliktløsning. Der stilles spørgsmål om, hvorvidt rækkevidden af aftalebestemmelser om alternativ konfliktløsning bør harmoniseres i alle lande.

3.2.1. For det første viser analysen, at en sådan mæglings- eller forligsklausul er forbundet med et resultatkrav, men udelukkende for så vidt angår den faktiske iværksættelse af processen. En sådan klausul bør således forpligte parterne til at forsøge at forhandle sig frem til en løsning ved anvendelse af de overordnede bestemmelser, som alle kontrakter er underlagt. For så vidt angår de parter, der ikke måtte overholde disse bestemmelser, kan deres ansvar i kontraktforhold gøres gældende, og de kan dømmes til at udbetale erstatning. Når først mæglings- eller forligsprocessen er i gang, kan parterne til gengæld kun pålægges kravet om, at man åbent og ærligt skal forsøge at nå til enighed. Parterne kan under ingen omstændigheder tvinges til at nå frem til en forhandlingsløsning. Det skal således stå alle parter frit for at bringe forhandlingsprocessen til ophør, og de kan kun gøres ansvarlige, såfremt det kan påvises, at de har handlet i ond tro.

3.2.2. For det andet kan eksistensen af en sådan klausul kun medføre, at dommeren ikke kan pådømme sagen, så længe den faktiske alternative konfliktløsningsproces ikke er iværksat. Under alle omstændigheder bør denne mulighed ikke kunne finde anvendelse i forbindelse med adhæsionskontrakter, forbrugerkontrakter og arbejdskontrakter. Visse områders særpræg påviser i virkeligheden, at alternativ konfliktløsning kan være farlig for den svage part, når styrkeforholdet mellem parterne er ulige.

3.3. Afbrydelse af domstolsbehandlingen i tilfælde af brug af alternativ konfliktløsning (spørgsmål 9 og 10)

3.3.1. Man kan forestille sig, at der ved vedtagelse af en sådan regel i medlemsstaterne ville blive skelnet imellem, hvorvidt kontrakten allerede ved sin indgåelse indeholdt en klausul om alternativ konfliktløsning eller ej.

3.3.1.1. I første tilfælde kan begge parter gøre dommeren opmærksom på klausulen om alternativ konfliktløsning, hvilket er nok til at afbryde domstolsbehandlingen. Mægleren bør påse, at mæglingsprocessen ikke står på alt for længe uden at føre til resultater, således at afbrydelsen bliver så kort som mulig.

3.3.1.2. Indeholder kontrakten ikke en sådan klausul, er spørgsmålet lidt mere kildent på grund af to modstridende argumenter. På den ene side er der risiko for, at en af parterne gør brug af den automatiske afbrydelse af forældelsesfristen for at forhale sagen(20). Men ville det på den anden side være logisk at straffe de parter, der i god tro ønsker at gøre brug af denne mulighed, når nu ønsket er at fremme brugen af alternativ konfliktløsning? Derfor kan man som en sikkerhedsforanstaltning fastholde kriteriet om den faktiske(21) iværksættelse af en alternativ konfliktløsningsproces, som afbryder forældelsesfristen.

I begge tilfælde gælder det, at hvis ikke parterne indgår en aftale, som bringer deres tvist til ophør, genoptages forældelsesfristen den dag, hvor mægleren erklærer at have afsluttet sin opgave.

3.4. De proceduremæssige minimumsgarantier (spørgsmål 11, 12, 13, 15 og 16)

3.4.1. Gennemgangen af Kommissionens to henstillinger(22) fra henholdsvis 1998 og 2001 om bilæggelse af tvister på forbrugerområdet viser, at principperne heri vil kunne udgøre et brugbart udgangspunkt.

3.4.2. Mere overordnet ville minimumsgarantierne inden for det civil- og handelsretlige område i forbindelse med alternativ konfliktløsning - som bør indgå i en henstilling (jf. 3.1.1.) - være følgende:

- Princippet om tredjepartens uvildighed (forligsmand, mægler ...) i forhold til parterne. Tredjeparten må ikke have nogen interessekonflikt i forhold til parterne og skal underrette disse om sin uvildighed og uafhængighed, før den alternative konfliktløsningsproces sættes i gang.

- Princippet om åbenhed. Parterne skal under hele den alternative konfliktløsningsproces have adgang til de nødvendige oplysninger (generelle bestemmelser - sprog, tidsplan - forløb, omkostninger, en eventuel aftales værdi).

- Princippet om effektivitet i kraft af let adgang(23) og parternes kontrol med omkostningerne.

- Princippet om objektivitet, som bl.a. er ensbetydende med tredjepartens "lige" behandling af begge parter, navnlig med hensyn til oplysninger om processens forløb, retten til at trække sig tilbage på et hvilket som helst tidspunkt og overgive sagen til retssystemet eller andre udenretlige tvistbilæggelsesorganer og garantien for lige megen taletid i forbindelse med individuelle samtaler med tredjeparten...

- Princippet om fortrolighed. Parternes samtaler under den alternative konfliktløsningsproces skal ligesom alle øvrige oplysninger være fortrolige - medmindre parterne udtrykkeligt aftaler andet. Fortrolighedsprincippet bør også gælde for resultaterne af den alternative konfliktløsningsproces.

3.5. Udfaldet af den alternative konfliktløsningsproces (spørgsmål 17 og 18)

3.5.1. Det er ikke ønskeligt at indføre en "fortrydelsesfrist" før eller efter undertegnelsen af den aftale, som den alternative konfliktløsning er mundet ud i. Dette risikerer nemlig at fordreje den alternative konfliktløsningsproces og sætte parternes loyale adfærd over styr. Under alle omstændigheder pålægger princippet om objektivitet(24) tredjeparten at garantere ligevægt mellem parterne gennem hele forløbet.

3.5.2. Aftalebestemmelsernes juridiske værdi bør harmoniseres i alle medlemsstater. Aftalerne er ganske vist altid at opfatte som en form for "forlig", hvordan de end betegnes i de forskellige lande, men begrebet "forlig" har ikke altid den samme betydning.

Eftersom dette problem rækker ud over rammerne for alternativ konfliktløsning, bør et sådant harmoniseringstiltag undersøges i en europæisk tekst om aftaleret af bindende karakter og med større rækkevidde(25).

3.5.3. Det bør allerede nu fastlægges, at aftalens retskraft, der opnås i overensstemmelse med hver enkelt medlemsstats lovgivning, i sig selv medfører retskraft i samtlige EU-medlemsstater. Ved revisionen af "Bruxelles I"-forordningen bør denne ligeledes ændres i overensstemmelse hermed på dette punkt.

3.6. Aktørernes status (spørgsmål 14, 19 og 20)

Der bør gøres brug af tredjeparter, hvis kvalifikationer og forhandlingskompetence er anerkendt. I denne forbindelse kan henstillingerne bl.a. berøre nedenstående punkter:

3.6.1. Det er nødvendigt, at mæglende tredjeparter har gennemgået en uddannelse, der er relevant og tilstrækkelig fyldestgørende, så de kan udøve deres hverv korrekt og effektivt. Den bør følges op af et obligatorisk videreuddannelsesforløb.

I forbindelse med deres uddannelse vil det uden tvivl være hensigtsmæssigt at lade tredjeparterne deltage i konkrete sager, så de kan få indblik i de forskellige teknikker samt den alternative konfliktløsnings forløb og udfald.

3.6.2. Der bør udarbejdes et sæt europæiske etiske regler for at vejlede tredjeparterne i deres arbejde. Disse regler, som bør knyttes til henstillingen, skal baseres på principperne om uafhængighed, neutralitet, uvildighed, fortrolighed og tredjepartens kvalifikationer.

3.6.3. Der kan overvejes andre muligheder som f.eks. samling af tredjeparterne i organisationer, som kan godkendes på europæisk plan og fungere med økonomisk støtte fra Europa-Kommissionen.

3.7. "Tredjeparternes" ansvar (spørgsmål 21)

Indførelsen af særlige bestemmelser om tredjeparternes ansvar synes ikke at være hensigtsmæssig. Det er de almindeligt gældende ansvarsregler, der finder anvendelse i disse tilfælde. Det er imidlertid i høj grad ønskeligt, at tredjeparterne tegner en ansvarsforsikring enten personligt eller via det organ, der som juridisk person har udpeget dem.

Dette sidste og meget væsentlige punkt skal indgå i de europæiske etiske regler.

Bruxelles, den 11. december 2002.

Roger Briesch

Formand for

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Voldgift er i virkeligheden en form for tvistbilæggelse, der minder mere om domstolsbehandling end om alternativ konfliktløsning, eftersom voldgiftsafgørelser har til formål at træde i stedet for en domstolsafgørelse. Voldgift er i øvrigt underlagt omfattende regulering, både på nationalt og på internationalt plan.

(2) Om de principper, der finder anvendelse på organer med ansvar for udenretlig bilæggelse af tvister på forbrugerområdet, EFT L 115 af 17.4.1998.

(3) Om principper for udenretlige organer til mindelig bilæggelse af tvister på forbrugerområdet, EFT L 109 af 19.4.2001.

(4) Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, EFT L 12 af 16.1.2001.

(5) Rådets og Kommissionens fælles erklæring angående forordningens artikel 15 og 73 i mødeprotokollen fra Rådets samling den 22. december 2000, hvor forordningen blev vedtaget.

(6) Direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000, EFT L 178 af 17.7.2000.

(7) I øvrigt skal medlemsstaterne i enhver konflikt vedrørende elektronisk handel - også konflikter, som ikke vedrører forbrugerforhold - sikre, at deres retssystem giver mulighed for at anvende de alternative konfliktløsningsmetoder ad elektronisk vej.

(8) KOM(2001) 505 endelig udg., EFT C, november 2001. Dette forslag til forordning er et supplement til forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29. maj 2000, EFT L 160 af 30.6.2000, s. 19 - kaldet "Bruxelles II" - om kompetence samt om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed.

(9) Artikel 13.

(10) KOM(2000) 379 af 28.6.2000.

(11) Brussels Business Mediation Centre (BBMC, Belgien), Centre for Effective Dispute Resolution (CEDR, Storbritannien), Netherlands Mediation Institute (NMI, Nederlandene), Union Camere (Italien) og Centre de médiation et d'arbitrage de Paris (CMAP, Frankrig), som er det førende center inden for MARC 2000-programmet.

(12) Dette program letter i kraft af subventioner det retlige og udenretlige samarbejde ved at forbedre staternes viden om de juridiske systemer og retssystemer i de øvrige medlemsstater.

(13) EFT C 117 af 26.4.2000.

(14) EFT C 139 af 11.5.2001.

(15) EFT C 139 af 11.5.2001.

(16) EFT C 221 af 17.9.2002.

(17) En række medlemsstater har taget sektorbestemte initiativer til at fremme alternativ konfliktløsning (ADR) i form af etablering af rådgivende ADR-myndigheder (bl.a. i Frankrig), ved at sikre finansiering af ADR-strukturer (eksempelvis i de skandinaviske lande), ved at iværksætte erhvervsuddannelsesprogrammer (f.eks. i Portugal), og ved at gennemføre ADR-oplysningskampagner over for befolkningen.

(18) Det er grønbogens benævnelse for den person - forligsmand, mægler... - som træder ind i en alternativ konfliktløsningsproces.

(19) Jf. punkt 3.2 og 3.3.

(20) Denne risiko er derimod mindre, hvis kontrakten indeholder en klausul om alternativ konfliktløsning, da parterne allerede i den indledende fase giver udtryk for et reelt ønske om at gøre brug af en mæglingsinstans.

(21) Det er op til dommeren at fastslå, om processen rent faktisk er iværksat. I denne forbindelse kan han f.eks. bruge afholdelsen af det første møde mellem tredjeparten og parterne som et væsentligt kriterium.

(22) Som nævnt ovenfor.

(23) Frem for alt skal anvendelsen af elektroniske midler anbefales.

(24) Jf. 3.4.2.

(25) Eventuelt på sigt i forbindelse med Kommissionens igangværende arbejde vedrørende aftaleret.