31. 12. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 332/107 
Udtalelse om miljøpolitikken og det indre marked (tillægsudtalelse til initiativudtalelsen: 
»Miljøpolitikken som grundfaktor i den økonomiske og sociale udvikling«) 
(90/C 332/31) 
Det økonomiske og sociale Udvalg besluttede den 30. januar 1990 i henhold til forretningsor­
denens artikel 20, stk. 3, at fremsætte en udtalelse om miljøpolitikken og det indre marked 
(tillægsudtalelse til initativudtalelsen om » Miljøpolitikken som grundfaktor i den økonomiske 
og sociale udvikling«) 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for miljø-, sundheds- og forbrugerspørgs­
mål, som udpegede Klaus Boissierée til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 
4. september 1990. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 279. plenarforsamling, den 19. september 
1990, med 77 stemmer for, 14 imod og 5 hverken for eller imod, følgende udtalelse. 
A. DET INDRE MARKED OG MIILJØET I EF 
1. Indledende bemærkninger 
Det økonomiske og sociale udvalg vedtog den 15. sep­
tember 1989 en initiativudtalelse om emnet » Miljøpoli­
tikken som grundfaktor i den økonomiske og sociale 
udvikling«; ordfører: Danilo Beretta (1). Denne udtalel­
se omhandler de indbyrdes relationer mellem økonomi 
og økologi og kommer ind på de særlige problemer, 
der opstår, når miljøpolitikken inddrages i EF's politik 
for det indre marked. 
Uafhængigt af ØSU's arbejde med emnet har Kommis­
sionen på grundlag af en beslutning i Rådet (miljømini­
strene) af 1.—2. oktober 1988 nedsat en arbejdsgruppe, 
der fik til opgave af skildre, hvordan etableringen af det 
indre marked (fra udgangen af 1992) påvirker miljøet. 
Denne arbejdsgruppe har i mellemtiden forelagt sin 
rapport, som arbejdsgruppens formand, Gunter Schnei­
der, præsenterede og kommenterede i ØSU's sektion for 
miljø-, sundheds- og forbrugerspørgsmål den 11. januar 
1990. 
Formålet med ØSU's tillægsudtalelse er at skildre, hvor­
ledes erhvervs- og interesseorganisationerne i ØSU op­
fatter konflikterne mellem en konsekvent, styrket miljø­
politik på den ene side og de udviklingstendenser, der 
forventes på det indre marked, på den anden side, 
samt at pege på forskellige løsningsmuligheder. I den 
forbindelse skal der lægges særlig vægt på at undersøge 
virkningerne af forskellige markedsøkonomiske instru­
menter og tilskyndelser til miljøvenligt forbrug. Denne 
målsætning indebærer, at tillægsudtalelsen ikke be­
handler alle punkter i den omfangsrige rapport fra 
Kommissionens arbejdsgruppe, men derimod begræn­
ser sig til de væsentlige punkter på grundlag af den 
målsætning, der er sat for udtalelsen. Arbejdsgruppens emne er så omfattende, at det fuldt 
ud kan sidestilles med » Cecchini-rapporten«, som vur­
derer det indre markeds økonomiske dimensioner. Rap­
porten fra arbejdsgruppen skal ses i sammenhæng med 
Kommissionens dokumenter om »Miljø og energi«, 
» Miljø og transport« og om affaldsstrategierne samt i 
sammenhæng med Kommissionens arbejde med den 
såkaldte » Brundtland-rapport» (resultatet af arbejdet i 
De forenede Nationers Verdenskommission for Miljø 
og Udvikling). 
2. Betragtninger i » Beretta-udtalelsen « 
I ØSU's initiativudtalelse »Miljøpolitikken som grund­
faktor i den økonomiske og sociale udvikling (Beretta-
udtalelsen) anlægges og uddybes følgende principielle 
betragtninger: 
— Miljøpolitikken skal integreres i EF's øvrige politik­
ker, især i forbindelse med det indre marked; på det 
punkt henvises der i Beretta-udtalelsen til ØSU's 
udtalelse om det fjerde miljøhandlingsprogram for 
Fællesskabet (2). 
— Miljøpolitikken skal inddrages i den europæiske 
socialpagt, og arbejdsmarkedets parter og de sociale 
interesseorganisationer (herunder forbruger- og mil­
jøorganisationerne) skal deltage i gennemførelsen af 
»miljøpolitikken på det indre marked«. 
— Man skal tilstræbe en autonom markedsstyring ved 
at stimulere producenter og forbrugere til at udvise 
en miljøbevidst (miljøvenlig) adfærd; i Beretta-udta­
lelsen taler man i den forbindelse om en nødvendig 
optimeringsproces. 
— En europæisk miljøfond skal bidrage til løsningen 
af de miljøpolitiske opgaver, som de enkelte med­
lemsstater ikke kan klare på egen hånd. 
— Det traktatsmæssige retsgrundlag for en europæisk 
miljøpolitik på det indre marked bør forbedres; man 
bør således afklare forholdet mellem EØF-
(!) EFTnr. C 56 af 7. 3. 1990. (2) EFT nr. C 180 af 8. 7. 1987, s. 26. 
Nr. C 332/108 De Europæiske Fæl'esskabers Tidende 31. 12. 90 
traktatens artikler 100 A og 130 R ff. samt indføre 
som fast princip, at beslutninger om miljøpolitiske 
foranstaltninger træffes med kvalificeret flertal (jf. 
EØF-traktatens artikel 130 S, stk. 2). 
3. Betragtninger i rapporten fra Kommissionens ar­
bejdsgruppe 
3.1. Den rapport, som Kommissionen bestilte om 
» Miljøet og det indre marked « (» 1992 og miljø-dimen­
sionen«), herefter kaldet arbejdsgrupperapporten, er 
nu blevet forelagt Kommissionen til behandling; efter 
gennemgangen af rapporten vil Kommissionen forelæg­
ge Ministerrådet sine konklusioner. 
Uanset hvordan Kommissionens konklusioner og Mini­
sterrådets beslutninger vil komme til at lyde, synes det 
rigtigt at lade ØSU's overvejelser tage udgangspunkt i 
arbejdsgrupperapporten. 
3.2. Arbejdsgrupperapporten indeholder betragt­
ninger over følgende — for denne initiativudtalelse 
relevante — aspekter: 
a) Livskvalitetens og miljøets betydning for et vellyk­
ket indre marked. 
b) Erkendelse af, at det indre marked vil være forbun­
det med både liberaliseringer og økonomisk vækst, 
som vil udløse yderligere miljøproblemer, medmin­
dre den europæiske miljøpolitik forbedres væsent­
ligt. Arbejdsgruppen skønner i sin rapport, at det 
indre marked vil få følgende konsekvenser: 
— frem til år 2010 vil S02- og NOx-emissionerne stige 
henholdsvis 8-9% og 12-14% over det niveau, der 
ellers ville være blevet nået, 
— lastvognstrafikken vil stige med 30-50 %, 
— afstanden mellem affaldsmængden og deponerings-
kapaciteten vil øges, 
— landbrugets forurening vil stige, 
— endelig vil turismen tiltage, hvilket kan forårsage 
yderligere miljøskader, hvis turismen ikke antager 
miljøvenlige former. 
Følgende betragtninger i arbejdsgrupperapporten for­
tjener især at blive fremhævet som årsager til problemet 
»Miljøbeskyttelse og det indre marked«: 
— Et forventet merforbrug af energi inden for rammer­
ne af de nuværende produktionsstrukturer vil med­
føre, at luftforureningen øges, at den såkaldte driv­
huseffekt forstærkes, og at de teknologiske risici 
forøges, hvis der ikke træffes egnede modforan­
staltninger (energibesparelser gennem mere effektiv 
produktion, forarbejdning og energiudnyttelse samt mængdereduktioner, omlægning af produktions­
strukturerne, f.eks. gennem øget udnyttelse af ved­
varende energikilder). 
— Liberaliseringen på transportmarkedet vil udsætte 
jernbanetransporten for en skærpet priskonkurren­
ce; det må frygtes, at der sker en konkurrencebetin-
get forskydning af transportydelser fra jernbanerne 
til godstransport ad landeveje (sidstnævnte forven­
tes at sige 30-50%); dette vil øge miljøskaderne 
betydeligt. 
— Som følge af det indre marked liberaliseres affalds­
bortskaffelsen, og uden fyldestgørende normer for 
affaldsbortskaffelsen og -minimering vil dette auto­
matisk føre til frigivelse af »affaldsturisme«, dvs. 
at affaldet bortskaffes der, hvor det er billigst; dette 
vil (som følge af transport og omladning) udsætte 
miljøet for yderligere risici og modvirke strategier 
til affaldsminimering. 
— Der er risiko for, at den forskydning af prisrelatio­
nerne, som det indre marked fremkalder, kan virke 
stimulerende på miljøskadelig adfærd. 
— Markedsintegrationen må forventes at medføre for­
skydninger i virksomhedernes geografiske placering, 
hvilket kan få betydelige økologiske konsekvenser, 
herunder risiko for yderligere koncentrationsfæno-
mener. 
c) Med udgangspunkt i denne prognose har arbejds­
gruppen i sin rapport undersøgt følgende spørgsmål: 
— Hvilke forudsætninger skal opfyldes, for at man 
kan bryde sammenhængen mellem økonomisk 
vækst og miljøforringelse? 
— Hvilke muligheder giver det indre marked for at 
udvikle og anvende miljøvenlige teknologier, og 
dermed for at gøre fremskridt med hensyn til 
miljøbeskyttelse ? 
— Hvilken rolle kan »miljøpolitikkens økonomi­
ske instrumenter« spille inden for rammerne af 
den nye miljøstrategi, og hvilke konklusioner 
skal der drages af denne strategi i forbindelse 
med den skatte- og afgiftsharmonering inden for 
EF, der er under forberedelse ? 
— Hvilke miljøpolitiske strategier skal udvikles, 
for at man kan klare udfordringerne på det 
indre marked og i den forbindelse afstemme 
EF-omspændende og regionale problemer efter 
hinanden ? 
— Hvilke muligheder findes der for at anvende de 
øgede EF-strukturfonde til gavn for miljøet, eller 
i det mindste for at undgå, at fondenes midler 
anvendes til at støtte en udvikling, der set ud 
fra et miljøpolitisk synspunkt er uønskelig? 
d) Endelig har man i rapporten undersøgt, hvilken 
betydning de grundlæggende principper i den euro­
pæiske miljøpolitik har på det indre marked: 
— forureneren-betaler-princippet, 
31. 12. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 332/109 
— forebyggelsesprincippet, 
— subsidiaritetsprincippet, 
— princippet om økonomisk effektivitet og om­
kostningseffektivitet. 
4. Evaluering af arbejdsgrupperapporten 
4.1. Arbejdsgruppens rapport bifaldes principielt; 
analysen af den nuværende og den forventede miljøsitu­
ation synes korrekt. Rapporten viser med al ønskelig 
tydelighed, at det er hårdt tiltrængt, at man træffer 
miljøpolitiske foranstaltninger sideløbende med 
gennemførelsen af det indre marked. Rapporten fortje­
ner at blive anvendt under udformningen af EF's miljø­
politik i 90'erne. 
4.2. Rapporten sætter med rette forureneren-betaler­
princippet i centrum for de miljøpolitiske overvejelser; 
det erkendes, at økologiske følgeomkostninger nødven­
digvis må bæres af forureneren (producenten, trans­
portvirksomheden, forbrugeren). Arbejdsgruppen har 
begrænset sig til at beskrive miljøpolitikkens forskellige 
markedsøkonomiske instrumenter; der er ingen kon­
krete forslag til, hvordan disse erkendelser kan omsæt­
tes i praksis. På den baggrund henviser ØSU i denne 
udtalelse også til Organisationen for økonomisk Samar­
bejde og Udvikling (OECD)'s rapport »Økonomiske 
instrumenter i miljøpolitikken« (Paris 1989). 
4.3. Det er positivt, at arbejdsgrupperapporten prio­
riterer miljøbeskyttelsen under selve produktionspro­
cessen højere end den afhjælpende miljøbeskyttelse efter 
produktionen {end-of-pipe-tekno\ogi). Desværre er der 
på dette punkt endnu ikke angivet løsningsmuligheder 
for de enkelte problemsektorer (transport, energi, land­
brug, kemi, turisme). Sådanne løsninger er så meget 
desto vigtigere, som EF's nuværende miljøpolitik ikke 
tager højde for den integrerede miljøbeskyttelse og 
praktisk taget ikke indeholder nogen strategi til undgå­
else af miljøskader. 
B. EN NY MILJØPOLITIK FOR EUROPA 
5. Principper for en ny EF-politik 
5.1. Udviklingen i den økologiske krise i Europa 
nødvendiggør en miljøorienteret strukturomlægning og 
nye kvalitative idealer. I den forbindelse må det vigtigste 
mål være at realisere en udvikling, der i økologisk og 
social henseende er bæredygtig på langt sigt {sustainable 
development) i}), hvortil også hører sparsom og effektiv 
omgang med begrænsede ressourcer, dog uden at man 
opgiver det velfungerende økonomiske system i Vest­
europa. 
(*) Jf. Brundtland-kommissionens rapport om miljø og udvikling 
forelagt for FN's generalforsamling i 1987. Som supplement til bruttonationalproduktet, der hidtil 
har fungeret som målestok for samfundets velfærd, bør 
man udvikle indikatorer, der er egnede til at måle 
livskvaliteten. ØSU er fuldt ud klar over, at det er 
vanskeligt at måle miljøkvaliteten i tal, især når man 
ser på mulighederne for at foretage sammenligninger 
på internationalt plan. I hvert fald skal en ny europæisk 
miljøpolitik udformes på en sådan måde, at økonomisk 
vækst ikke nødvendigvis medfører yderligere miljøska­
der, men tværtimod kan gå hånd i hånd med mindre 
belastning af miljøet (adskillelse af økonomisk vækst 
og miljøskader). 
5.2. Behovet for indgreb er så stort, at man skal 
udnytte alle tekniske og organisatoriske muligheder 
for at foretage en drastisk nedsættelse af den mængde 
skadelige stoffer, der udledes i miljøet. Eksperter er stort 
set enige om, at følgende målsætninger kan opfyldes i 
praksis inden for de angivne frister: 
Udledningen af de luftforurenende stoffer S02, NOx og 
NH3 samt partikler og støv skal reduceres med 80-90 % 
i forhold til det nuværende niveau, for at man kan 
standse væksten i jordens surhedsgrad og ozondannel­
sen. For at kunne bekæmpe drivhuseffekten skal man 
nedsætte CO^-emissionerne med 30-40 % inden år 2005 
og med mindst 50% inden for en periode på 40 år. 
Udledningen i vandet af de 129 stoffer, som Kommissio­
nen har karakteriseret som særlig farlige, skal standses. 
Man skal ligeledes hindre udledning af kræftfremkal­
dende stoffer. Derudover vil det være nødvendigt at 
halvere mængden af særligt affald inden år 2000. 
5.3. Under udformningen af den nye miljøpolitik 
skal man tage hensyn til, at miljøbeskyttelse og økono­
misk udvikling ikke nødvendigvis er modsætninger, 
men derimod i mange henseender går i samme retning, 
især hvis man anlægger en samfundsøkonomisk syns­
vinkel ? Her kan man anføre følgende eksempler: 
— Vigtige samfundsaspekter (f.eks. kvalitetsboliger 
med nærtbeliggende rekreationsmuligheder, men 
også turisme) afhænger af, at man bevarer attraktive 
områder ved hjælp af en fremtidsorienteret EF-mil-
jøpolitik; i den sammenhæng skal man ikke alene 
være opmærksom på farer, der kan true mennesket 
og naturen, men også på gener, der mindsker vort 
velbefindende og områdernes attraktivitet. 
— En strammere og bedre miljøpolitik betyder meget 
for udviklingen af avanceret miljøteknik i Europa 
og dermed nye chancer for EF's position i verdens­
handelen (eksport af miljøvenlige teknologier). 
— En skærpet miljøpolitiks positive indvirkninger på 
arbejdsmarkedssituationen (2), i hvert fald inden for 
visse sektorer. 
(2) ØSU's udtalelse »Miljø og beskæftigelse«; EFT nr. C 329 af 
30. 11. 1987. 
Nr. C 332/110 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 90 
5.4. Målene for 90'ernes miljøpolitik skal være ambi­
tiøse, for at man kan bevare de europæiske borgeres 
livsgrundlag og deres levested gennem det næste årtu­
sinde. I den forbindelse skal man ikke alene tilpasse 
de konkrete målsætninger for miljøkvaliteten til de 
økologiske love og til den tekniske udvikling, man skal 
også tage miljøpolitikkens instrumenter op til principiel 
overvejelse. Der skal her skelnes mellem følgende typer: 
a) Retsforskrifter (emissionsnormer, produktionsnor­
mer, produktnormer), som hidtil har været fremher­
skende i EF's direktiver og medlemsstaternes lovgiv­
ning; hertil horer også bestemmelser om forebyggel­
se af driftsforstyrrelser og om de nødforanstaltning­
er, der skal træffes i tilfælde af driftsuheld og 
generelle katastrofer. 
b) Miljøpolitikkens økonomiske instrumenter (herved 
forstås følgende: fleksibel gennemførelse af miljø­
krav, indførelse af miljøafgifter, miljøpolitiske krite­
rier som beregningsgrundlag for skatter og forbrugs­
tariffer, offentlig støtte, erstatningsansvar for miljø­
skader og indførelse af genanvendelsessystemer). 
Disse økonomiske instrumenter er endnu ikke ind­
ført eller officielt foreslået som led i EF's miljøpoli­
tik (hvis man ser bort fra Kommissionens forslag til 
direktiv om erstatningsansvar for skader forårsaget 
af affald (1). Der er kun gjort få erfaringer i EF-
landene og den øvrige verden (se den tidligere nævn­
te OECD-rapport). 
c) Inddragelse af mijløpolitikken i det offentliges for­
anstaltninger og beslutninger, bl.a. 
— offentlige infrastrukturer på EF-plan eller på 
nationalt eller kommunalt plan (f.eks. trans­
portinfrastrukturer) , 
— fastsættelse af miljøpolitiske prioriteter i de of­
fentlige budgetter (f.eks. fremme af offentlig 
nærtransport gennem tariffastsættelsen). 
d) Miljøpolitikkens øvrige instrumenter: 
— miljøvenlig produktion fremmes gennem virk­
somhedernes interne organisation og gennem 
tilskyndelser i medierne, 
— miljøbevidst adfærd fremmes, f.eks. gennem op­
lysning og uddannelse, gennem en målrettet pæ­
dagogisk insdats inden for og uden for skole­
systemet, 
— miljøbeskyttelsen fremmes gennem styrkelse af 
miljøorganisationer og andre organisationer, 
der interesserer sig for miljøbeskyttelse og lig­
nende spørgsmål. 
(*) EFTnr. C 251 af 4. 10. 1989. 5.5. Miljøpolitikken vil også på det indre marked 
være en kombination af traditionelle og nye politiske 
instrumenter. Disse instrumenter skal især afstemmes 
efter opbygningen af bæredygtige og miljøvenlige for­
syningsstrukturer på de største økologiske problemom­
råder (energi, transport, landbrug og kemisk industri). 
Rentabilitet, effektivitet og socialpolitisk kompatibilitet 
kan kun realiseres gennem en blanding af lovforskrifter, 
statslige infrastrukturinvesteringer og markedsøkono­
miske stimulerende instrumenter samt frivilligt »pio­
nerarbejde « fra forbruger- og producentside. Det opti­
male blandingsforhold varierer fra sektor til sektor. 
a) Også på det indre marked vil der være behov for 
skærpede emissions- og produktstandarder samt 
ajourførte immissionsgrænseværdier, især når det 
drejer sig om at beskytte mennesket og dets miljø 
mod overhængende fare. Det er dog ikke kun et 
spørgsmål om at ajourføre grænseværdier og stan­
darder i takt med den tekniske udvikling, men også 
om at foretage en vurdering med henblik på at 
udforme de forskellige områder af EF's miljøpolitik 
(f.eks. forekommer det nødvendigt at tage EF's 
grundholdning på affaldsområdet op til grundig 
revision med det mål først og fremmest at undgå 
affaldsproduktion). Hertil hører også, at myn­
digheder og virksomheder skal skærpe kontrollen 
med alle emissionskilder, lige som alle emissioner 
skal kontrolleres effektivt, og der skal træffes fore­
byggende foranstaltninger med henblik på driftsfor­
styrrelser og nødforanstaltninger i tilfælde af ulyk­
ker og katastrofer; sådanne tildragelser er ofte årsag 
til alvorlige miljøskader, hvis der ikke er truffet 
foranstaltninger med henblik på nødstilfælde. Man 
skal tage stilling til, om Ministerrådets ideer om 
at uddelegere lovgivningsarbejde af teknisk art til 
ekspertorganer (2) for tekniske standarder for miljø­
beskyttelsesbestemmelser er holdbare; i hvert fald 
bør man sikre sig, at miljøorganisationer og de 
i punkt 5.4, litra d) nævnte andre organisationer 
repræsenteres tilstrækkeligt godt, når man sammen­
sætter sådanne normgivende organer. I forbindelse 
med miljøpolitikkens lovgivningsmæssige instru­
menter skal man tage højde for de indbyrdes sam­
menhænge i geografisk henseende, men også mellem 
de forskellige elementer, der skal beskyttes (især 
vandet, luften og jorden); miljøforureningen stopper 
ikke op ved grænserne. Især Østeuropa har meget 
at indhente på miljøområdet. Uden vedvarende til­
skyndelser til at øge miljøbeskyttelsen i disse lande 
kan selv meget strenge beskyttelsesforanstaltninger 
inden for EF vise sig lidet effektive; 
b) De nye økonomiske instrumenter skal anvendes som 
et supplerende middel, ikke alene med henblik på 
at øge omkostningseffektiviteten i forbindelse med 
miljøbeskyttelsen, men også for at mobilisere reser­
verne i miljøpolitikkens effektivitet. 
(2) Se Ministerrådets resolution af 7. maj 1985 — Ny metode i 
forbindelse med teknisk harmonisering og standarder (EFT 
nr. C 136 af 9. 6. 1985). 
31. 12. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 332/111 
c) Man kan f.eks. skabe sammenhæng mellem de to 
metoder ved at fastsætte grænseværdier og normer 
på et avanceret minimumsniveau og anvende incita­
menter (økonomiske instrumenter) til at realisere de 
mål, der ligger ud over minimumsnormerne, med 
henblik på at nedbringe den såkaldte restforurening. 
Udvælgelsen af de forskellige miljøpolitiske metoder 
bør foretages ud fra et optimeringssynspunkt med 
det mål at opnå de største og hurtigste virkninger 
med den mindste indsats. I den forbindelse skal 
man dog tage højde for, at også de økonomiske 
instrumenter medfører administrationsomkostning­
er på nationalt eller kommunalt plan (f.eks. skal 
emissionerne kontrolleres, for at man kan fastsætte 
en emissionsafgift). Miljøbeskyttelsen kan ikke »re­
gulere sig selv« med markedslignende mekanismer 
(hvilket dog ikke berører forslagene i punkt 6.3). 
d) I nedenstående overvejelser vurderer ØSU de nye 
miljøpolitiske instrumenter, især de økonomiske. 
Deres anvendelse bør koncentreres på de problemer, 
der er fremhævet i arbejdsgrupperapporten, idet 
hovedvægten lægges på energi, kemi, transport og 
landbrug. 
6. Fleksible krav til miljøbeskyttelsen 
6.1. Et af miljøpolitikkens økonomiske instrumenter 
går ud på at fastsætte fleksible ordninger i forbindelse 
med gennemførelsen af standarder i bestemte regionale 
områder, hvor der findes et center med stærk til­
trækningskraft. Der tænkes her f.eks. på emissions-
kompensationsordninger, der giver mulighed for, at 
virksomheder i geografisk afgrænsede områder danner 
sammenslutninger med henblik på at træffe miljøbe­
skyttelsesforanstaltninger, som kan udvælges ud fra 
regionale og økonomiske egnethedskriterier og tillades 
af myndighederne, hvis blot det samlede regionale mål 
på miljøområder nås. Herigennem kan man opnå øko­
nomisk effektivitet og omkostningseffektivitet. Denne 
løsning kan især anbefales, når den fremmer den inte­
grerede miljøbeskyttelse (se foranstående punkt 4.3). 
6.2. I den sammenhæng nævner man ofte udstedelse 
af såkaldte omsættelige forureningstilladelser; disse an­
vendes i USA, og resultaterne vurderes forskelligt, men 
nærmest kritisk, idet de kun anvendes på stærkt be­
grænsede områder. En sådan ordning kan højst anven­
des som et supplement til lovgivningsmæssige foran­
staltninger og under den forudsætning, at tilladelsernes 
pålydende (emissionsmængden) nedsættes med mellem­
rum, så man opnår en miljøpolitisk dynamik. 
Da ØSU frygter, at omsættelige forureningstilladelser 
forskyder (»privatiserer«) det miljøpolitiske ansvar, af­
viste det denne ordning i sin udtalelse om det 4. miljø­
handlingsprogram. 
6.3. Nogle medlemsstater har gjort gode erfaringer 
med frivillige aftaler mellem myndighederne og indivi­duelle virksomheder eller hele industri- og handelsbran-
cher angående opfyldelsen af miljøbestemmelser. Dette 
må naturligvis ikke undergrave de offentlige myn­
digheders ansvar for miljøbeskyttelsen. På denne måde 
lykkes det imidlertid ofte at gennemføre mere effektive 
miljøbeskyttelsesforanstaltninger gennem selvkontrol 
eller at få ordningerne hurtigere igennem. Fællesskabet 
bør også generelt fremme sådanne aftaler. 
Denne form for samarbejde omfatter også faciliteter, 
som flere industrivirksomheder driver i fællesskab, 
f.eks. med henblik på at genanvende affald eller indu­
strielle rest- og biprodukter (»recycling-agentur «). 
7. Miljøafgifter og miljøskatter 
7.1. Miljøafgifter og miljøskatter (herved forstås 
skatteberegning eller -differentiering efter miljøpolitiske 
kriterier) adskiller sig fra hinanden ved, at afgiftsprove­
nuet anvendes til et formål, der ikke indgår i det almin­
delige statsbudget, medens skatteprovenuet går til bud­
getformål i al almindelighed, selv om skatternes størrel­
se differentieres på grundlag af miljøkriterier. Der fin­
des dog også blandinger af de to instrumenter, f.eks. 
særskatter, som har til formål at styre producenternes 
og forbrugernes adfærd. 
Trods denne forskel behandles skatter og afgifter nor­
malt under ét i forbindelse med miljøpolitikkens økono­
miske instrumenter. Generelt har » miljøskatten « den 
fordel, at de administrative meromkostninger er lave, 
fordi den integreres i det almindelige beskatningssy­
stem. Derimod kræver miljøafgifterne et særligt be­
regnings- og opkrævningssystem. 
7.2. Disse skatter og afgifter skal stimulere produ­
centerne og forbrugerne til at lede hhv. produktionen 
og forbruget ind på en miljøvenlig kurs. Dette sker ved 
hjælp af en miljøpolitisk prisdannelsesmekanisme, som 
pålægger forureneren de miljømæssige ledsageom­
kostninger (efter det udvidede forureneren-betaler-prin­
cip). Miljøskatter og -afgifter skal være så høje, at de 
kan mærkes og fører til ændret adfærd. 
Miljøskatter og -afgifter kræver, at der samtidig træffes 
ledsageforanstaltninger for at undgå, at økonomiske 
svage befolkningsgrupper stilles endnu dårligere. Disse 
foranstaltninger tager oftest sigte på at fremme og 
udbygge miljøvenlige og relativt billige alternativer til 
miljøskadelig adfærd. Sociale kompensationsordninger, 
der svækker miljøskatternes og miljøafgifternes stimu­
lerende virkning, er uegnede til formålet. 
I forbindelse med akutte miljøpolitiske indgreb er det 
uhensigtsmæssigt at anvende miljøskatter og -afgifter; 
disse skal være knyttet til en langsigtet strategi, bl.a. 
fordi det er nødvendigt at operere med langsigtede 
investeringsbelsutninger. 
Nr. C 332/112 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 90 
Miljøskatter og -afgifter kan ikke betragtes som en 
mirakelkur. Der findes talrige tilfælde, hvor forbud og 
lovgivningsmæssige foranstaltninger er mere velegnede 
til at påvirke producent- og forbrugeradfærd. 
7.3. Miljøafgifter kan i første række være emissions-
afgifter (vand, luft) {l) eller affaldsafgifter (deporafgif-
ter). Beregningen af afgifterne volder problemer; de skal 
være høje nok til at påvirke producenternes adfærd, 
men de må ikke være så høje, at de i praksis kan 
sidestilles med et forbud mod de processer eller produk­
ter, der belægges med afgifterne. Som et eksempel på, 
hvor forskelligt man hidtil har praktiseret sådanne af­
giftsordninger, kan nævnes, at spildevandsafgiften vari­
erer meget inden for EF (f.eks. forekommer det, at 
afgifterne i Nederlandene er femten gange højere end 
afgifter i Forbundsrepublikken Tyskland). Dog skal der 
ved beregningen af afgifterne også tages hensyn til 
regionale forskelle; en given afgift vil være mindre i 
visse dele af samfundet end i andre. 
For at være effektive skal emissionsafgifterne orientere 
sig efter de grænseomkostninger, der er forbundet med 
at rense luften for de mængder af skadelige elementer, 
der ligger inden for de maksimalt tilladte grænseværdi­
er. De skal altså have form af » restforureningsafgifter«, 
der bidrager til at fremskynde den teknologiske ud­
vikling. 
Emissionsafgifter er kun hensigtsmæssige, hvis udled­
ning i alle elementer (luft, vand ...) straffes lige hårdt, 
så man undgår, at udledningen af skadelige stoffer 
flyttes fra et » dyrt« til et » billigt« element. 
Med hensyn til mijløafgifterne bør man på EF-plan 
vedtage rammedirektiver eller rette henstillinger, hvori 
man tager højde for de erfaringer, der hidtil er indhøstet 
i medlemslandene og uden for EF, og hvori man giver 
tilstrækkeligt spillerum til tilpasningen til de regionale 
forhold. Sådanne rammedirektiver eller henstillinger 
bør omfatte principper, som 
— vedrører afgiftens størrelse, der skal afpasses efter 
emissionsnormerne (restforureningsafgift), 
— tager sigte på at afgiften bortfalder når målet (ned­
sættelse af emissionerne) er nået, og ikke omdannes 
til en generel statsindtægt, 
— går ud på, at provenuet af sådanne afgifter skal 
anvendes til finansiering af miljøinvesteringer, først 
og fremmest på kommunalt plan, til finansiering af 
miljøbeskyttelse i den 3. verden samt til skatte-
og afgiftslettelser, der indrømmes for miljøvenlig 
produktion eller miljøvenligt forbrug. 
{l) I Sverige påtænker man at indføre en S02-emissionsafgift, 
der beregnes på grundlag af de grænseomkostninger, der er 
forbundet med at undgå emissionen; med Sveriges luf-
trensningsniveau ville det beløbe sig til 4 600 ECU/t. 7.4. Efter ØSU's mening er det vigtigere på EF-plan 
at foretage en miljøpolitisk differentiering af de eksiste­
rende skatter (f.eks. på mineralolie og gas) eller at 
indføre nye specielle miljøskatter (f.eks. på emballage). 
Her er det påkrævet, at man gennemfører en harmonise­
ring inden for EF i forbindelse med den generelle harmo­
nisering af forbrugsskatterne og momssystemerne. 
ØSU finder det af overordnet betydning, at der foretages 
en større miljøpolitisk differentiering på energibe-
skatningsområdet. Inden for rammerne af en strategi 
for den økologiske strukturomlægning vil energiskatten 
få en meget stor betydning, da man derigennem kan 
fremme udviklingen af energi- og materialebesparende 
teknologier, så de hurtigere bliver modne til markedsfø­
ring. Energiskatter bør tilskynde til bedre energiudnyt­
telse i forbindelse med såvel omdannelse som forbrug 
samt til, at beslutninger om forbedret udnyttelse i stedet 
for kapacitetsudvidelser bringes ind på en rationel, mil­
jøvenlig bane. 
En sådan energiskat, der beregnes efter miljøpolitiske 
kriterier, kan først og fremmest komme på tale i forbin­
delse med de eksisterende mineralolieskatter. Dette ville 
fremme udviklingen af produktions- og forbrugsalter­
nativer, f.eks. på transportområdet. Man bør endvidere 
overveje at beskatte andre fossile energikilder. Også 
her må man imidlertid være opmærksom på de store 
regionale forskelle, hvis man ønsker at finde frem til den 
optimale beskatningssats. Beskatning af el-forbruget 
(uden hensyntagen til de anvendte primære energikil­
der) kan kun komme i betragtning som et supplement 
for at opnå en bedre energiudnyttelse og derigennem 
også en energibesparelse. 
I forbindelse med Kommissionens aktuelle overvejelser 
om skatteharmoniseringen gør ØSU opmærksom på 
følgende: 
— Kommissionen overvejer at pålægge energiproduk­
ter (f.eks. brændstof til opvarmningsformål) den 
lave momssats; set ud fra en økologisk synsvinkel 
er dette betænkeligt, da en lav momssats ville mod­
virke bestræbelserne på at opnå en bedre udnyttelse. 
Man gør en bedre forretning ved at nedsætte forbru­
get gennem isolering end ved at sænke momssatsen. 
— Når man fastlægger de øvre grænser for skat på 
mineralolieprodukter, bør de højeste satser, der fin­
des inden for EF, inddrages, så de enkelte lande 
får det størst mulige spillerum i forbindelse med 
miljøpolitisk begrundet mineraloliebeskatning; mer­
provenuet skal øremærkes til miljøpolitiske formål. 
— I forbindelse med harmoniseringen af oliebe­
skatningen skal man sørge for, at dieselskatten for­
højes mindst lige så meget som benzinskatten, da 
dieselmotorer på ingen måde er mere miljøvenlige 
end benzinmotorer med karburator, da de endnu 
ikke er forsynet med katalysator. 
31. 12. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 332/113 
— Det foreslås ofte, at motorkøretøjsskatter, i det om­
fang sådanne findes i medlemslandene, omlægges 
til olieskatter, så man derigennem giver førerne et 
realistisk billede af de faktiske omkostninger ved 
kørslen. ØSU gør dog opmærksom på, at den miljø­
politiske differentiering af motorkøretøjsskatter, 
som fungerer godt i nogle medlemslande, dermed 
ville blive umulig. 
7.5. På baggrund af disse overvejelser anbefaler 
ØSU, at man undersøger mulighederne for at indføre 
følgende miljøskatter og -afgifter: 
— energiskatter (jf. punkt 7.4, tredje afsnit), 
— afgifter på udledning i atmosfæren af S02, NO og 
støv, 
— spildevandsafgifter efter forureningsgraden, 
— afgifter på visse former for emballage samt på farligt 
affald, 
— afgift på kunstigt (industrielt fremstillet) gødning 
(kvælstof- og fosfatafgift) inden for rammerne af en 
miljøorienteret omlægning af EF's landbrugspolitik, 
— beskatning af chlorforbindelser med henblik på at 
fremme udviklingen af substitutter for chlorholdige 
kulbrinter. 
8. Miljøpolitikkens andre økonomiske instrumenter 
a) Miljøpolitikkens økonomiske instrumenter omfat­
ter ordninger, der forpligter henholdsvis producen­
ter og forhandlere til at tage brugte emballager 
retur. Dette kan fremmes gennem et pantsystem. Af 
miljøpolitiske årsager er det nødvendigt at påbyde 
indførelsen af sådanne pant- og retursystemer, for 
at man kan løse de stærkt tiltagende bortskaffel-
sesproblemer. Herigennem kan man opnå følgende: 
— at unødvendig anvendelse af emballage undgås, 
— at påvirke art og mængde af det materiale, der 
anvendes til emballage for at mindske bortskaf-
felsesproblemerne, 
— at genanvendelse af affaldsstoffer (recycling) 
øges, og 
— at udviklingen af alternative produkter fremmes. 
I den miljøpolitiske debat er der også forslag 
fremme om at indføre en pligt til at tage varige 
forbrugsgoder (f.eks. biler) retur; formålet er at 
fremme udviklingen af produkter, der volder 
færre problemer i forbindelse med bortskaf­
felsen. 
ØSU er opmærksom på de organisatoriske 
problemer, som returforpligtelser kan rejse for 
små og mellemstore handelsvirksomheder; ØSU 
mener imidlertid, at disse problemer kan løses 
gennem et samarbejde mellem industri og handel 
og, hvis det viser sig nødvendigt, med støtte fra 
det offentlige. b) Til de økonomiske instrumenter tæller også indfø­
relsen af objektivt erstatningsansvar for miljøska­
der; for at undgå at ifalde et sådant ansvar vil man 
være særlig forsigtig under udførelsen af aktiviteter, 
der kan tænkes at skade miljøet, hvilket øger miljø­
beskyttelsen. 
I den forbindelse henvises der til ØSU's udtalelse 
om forslag til Rådets direktiv om erstatningsansvar 
for person- og tingskader samt miljøskader forårsa­
get af affald, hvori det anbefales at oprette en kom-
pensationsfond for skader, hvor årsagerne ikke kan 
opklares (f.eks. fordi de ligger langt tilbage), og for 
skader, som ikke kan tilskrives en enkelt person; 
forebyggende foranstaltninger, der træffes af de for­
skellige grupper, kan belønnes gennem nedsættelse 
af deres bidrag til sådanne fonde, hvilket styrker 
forureneren-betaler-princippet (1). 
c) Konkurrencemæssige overvejelser taler imod, at der 
ydes statsstøtte til omlægning af miljøskadelige pro­
duktionsprocesser. Indrømmelse af støtte eller skat­
telettelser i tilfælde, hvor de generelle krav blot 
opfyldes, er en betænkelig fremgangsmåde, fordi det 
er i modstrid med forureneren-betaler-princippet; 
sådanne betænkeligheder kan tilsidesættes, når der 
er tale om tilpasning af de tekniske forudsætninger 
i mindre udviklede regioner eller i deciderede pro­
blemområder (jf. ØSU's udtalelse om »udkast til 
Kommissionens beslutning om et regionalt 
handlingsprogram, som skal bidrage til at beskytte 
miljøet og fremme den sociale og økonomiske ud­
vikling« (2). 
d) Forbrugstariffer (vand, el) beregnes efter miljøpoliti­
ske kriterier [(f.eks. kan energiforbrugstarifferne 
ændres på en sådan måde, at et højere forbrug ikke 
medfører lavere priser, men derimod højere priser; 
jf. ØSU's udtalelse om det 4. miljøhandlingspro­
gram^)]. 
(1) ØSU's udtalelse om forslag til Rådets direktiv om erstatnings­
ansvar for person- og tingskader samt miljøskader forårsaget 
af affald (EFT nr. C 112 af 7. 5. 1990). 
(2) EFT nr. C 112 af 7. 5. 1990, s. 28 — ENVIREG. 
(3) EFT nr. C 80 af 8. 7. 1987, s. 26, punkt 2.1.3.5: » Med hensyn 
til koordinering af miljøpolitik og energipolitik peger Det 
økonomiske og sociale Udvalg først og fremmest på foran­
staltninger; der øger effektiviteten af energitransformation og 
energianvendelse, eftersom det er det eneste middel til at 
forene miljøbeskyttelse, ressourcebesparelser og levestandard. 
Foranstaltninger, der sikrer en økonomisk hensigtsmæssig og 
miljøvenlig kraft-varmekombination ved el-produktion, bør 
fremmes. Forbrugstariffer, der begunstiger et merforbrug af 
strøm, varme, vand og lignende, bør falde bort i fremtiden. 
Kommissionen bør fremsætte forslag til en tarifstruktur, der 
er tilpasset de miljøpolitiske krav i Europa. Dette betyder på 
ingen måde, at Det økonomiske og sociale Udvalg ønsker, at 
tarifferne for storforbrugere afskaffes. « 
Nr. C 332/114 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 90 
9. Supplerende foranstaltninger 
9.1. Miljøpolitiske instrumenter, der virker gennem 
afgifter og priser, er ikke tilstrækkelige i de tilfælde, 
hvor miljøproblemerne henholdsvis forårsages og løses 
gennem statslige foranstaltninger (f.eks. infrastruktu­
rer), eller hvor det drejer sig om monopoler, der ikke 
reagerer fleksibelt på prissignaler, centralisering på 
virksomheds- eller statsniveau kan udgøre en central 
hindring for den beslutningsfleksibilitet, der skal opnås 
gennem økonomiske miljøinstrumenter. 
9.2. Med hensyn til påvirkning af miljøpolitikken 
gennem de offentlige infrastrukturforanstaltninger spil­
ler de nationale og kommunale myndigheders fysiske 
regionalplanlægning en stor rolle; denne planlægning 
vil f.eks. »afstikke kursen« for infrastrukturerne. EF 
har hidtil ikke haft direkte indflydelse på dette område; 
der er kun mulighed for at påvirke det offentliges miljø­
relevante beslutninger via EF's programmer, især pro­
grammer, der støttes af regionalfondene, og i en vis 
henseende via konkurrencepolitikken. 
I arbejdsgrupperapporten kræver man en balance mel­
lem miljøpolitikken og politikken i forbindelse med det 
indre marked; denne balance kan kun opnås, såfremt 
EF's aktioner underkastes en miljømæssig kvalitetskon­
trol (EF's programmer og love skal være miljøvenlige, 
jf. ØSU's udtalelse om det 4. miljøhandlingsprogram (1). 
Kun derigennem kan man sikre, at miljøpolitikken in­
tegreres i politikken på andre områder. Hertil hører 
f.eks. fremme af den kollektive transport, især transport 
på skinner samt skibsfart på eksisterende indre vandve­
je. Det betyder også, at regler om EF-støtte og lån fra 
Den Europæiske Investeringsbank, der ydes til bestemte 
sektorer, skal ændres på en sådan måde, at de fremmer 
miljøvenlig adfærd og ikke miljøskadelig produktion. I 
forbindelse med en miljøpolitisk vurdering af hele EF-
politikken bør det kommende miljøagentur spille en 
stor rolle. 
Miljøpolitikken bør integreres så meget i EF's regional­
politik, at der kan ses bort fra (kvotabestemt) støtte til 
regionale infrastrukturer i medlemsstaterne, hvis der 
ikke forelægges et miljøvenligt projekt i forbindelse 
med støtten. 
Derudover bør man undersøge, om en EF-politik for 
fysisk regionalplanlægning nødvendiggør rammedirek­
tiver om miljøvenlig fysisk regionalplanlægning især i 
grænseoverskridende regioner samt interventionsmu-
ligheder for EF-organer i sager, der er af overregional 
karakter — dette forudsætter dog traktatændringer. 
(') EFT nr. C 180 af 8. 7. 1987, s. 26. Sådanne rammedirektiver bør begrænse sig til at omfat­
te fysiske planlægningsmetoder, der fastlægger miljøpo­
litiske minimumskrav. En EF-kompetence i forbindelse 
med fysisk regionalplanlægning skal styrke inddragel­
sen af miljøaspektet på stedet og ikke være i modstrid 
med subsidiaritetsprincippet. 
9.3. Det mål, der er sat i arbejdsgruppens rapport, 
kan ikke realiseres uden 
— støtte til virksomheder og offentlige organer, der 
nødvendigvis skal foretage betydelige miljørelevante 
saneringer, men ikke råder over de fornødne midler; 
støtten ydes inden for rammerne af EF's forskellige 
støtteforanstaltninger, især ENVIREG, 
— øget tildeling af EF-støtte til fremme af forskning 
og udvikling på områder som miljøteknik, miljøfor­
valtning og teknologioverførsel; en sådan fokuse­
ring ved tildelingen af forsknings- og udviklings-
(F&U)-støtte ville svare til, at miljøpolitikken og 
forskningspolitikken integreres (2), 
— forbedret formidling af informationer om anvendel­
sen af nye teknologier og renere produkter, og andre 
foranstaltninger til fremme af miljøbevidsthed og 
miljøvenlig produktion, 
— skærpelse af miljøbevidstheden i brede dele af be­
folkningen, især gennem oplysning og information 
om miljøvenlig adfærd og miljøvenlige produkter 
(f.eks. ved hjælp af mærkning og tildeling af præ­
mier); ved tildelingen af »miljømedaljer« eller ind­
førelsen af miljømæssig mærkning på EF-plan skal 
man ikke blot vurdere miljøvenligheden ud fra det 
pågældende produkts anvendelses- og » bortskaffel­
ses«-egenskaber, man skal også tage hensyn til, 
hvordan produktion, salg osv. påvirker miljøet, 
— styrkelse af den rolle, der tilkommer miljøorganisa­
tioner og andre organisationer, der interesserer sig 
for miljøpolitik; hertil hører også, at disse organisa­
tioner får adgang til myndighedernes miljø­
oplysninger (f.eks. akter osv.), herunder de op­
lysninger, som EF's organer ligger inde med(3), 
— større gennemsigtighed med hensyn til miljøpoliti­
ske præstationer og underskud, hvilket kan opnås 
gennem fremlæggelse af virksomhedsrelaterede og 
lokale miljøopgørelser fra både virksomheder og 
offentlige organer samt årlige miljørapporter; frem­
me af frivillige fonde, som kan yde private lån til 
miljøinstitutioner, 
(2) Jf. ØSU's udtalelse om et særprogram for forskning og tekno­
logisk udvikling inden for miljø (ØSU 1054/90 endelig udg.) 
(3) Jf. ØSU's udtalelse om Rådets direktiv om fri adgang til 
miljøoplysninger (EFT nr. C 139/89, s. 47). 
31. 12. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 332/115 
— styrkelse af arbejdstagernes og arbejdstagerrepræ-
sentanternes rolle i den enkelte virksomheds miljø­
politik. Dette forsætter, at arbejdstagerne får en 
miljøteknisk uddannelse og videreuddannelse, og at 
der indføres personalerepræsentanter for miljø­
spørgsmål samt virksomhedsinterne organer, der 
er ansvarlige for at fremme miljøbevidstheden i 
virksomheden. De pågældende personer og miljøbe-
skyttelsesorganet skal være i stand til at vurdere 
virksomhedsinterne foranstaltninger også ved hjælp 
af cost-benefit-analyser, til at kontrollere overhol­
delsen af miljøbestemmelserne og til at tage initiativ 
til innovationer i virksomhedens miljømæssige for­
anstaltninger. 
10. Veje til et » Europæisk Miljøfællesskab « 
10.1. Fællesskabets nye miljøpolitik skal have som 
mål at ændre den økologiske udvikling, så den kommer 
ind på en mere miljøvenlig kurs (» sustainable develop-
ment«) — også og netop på det indre marked. ØSU 
anmoder derfor Kommissionen om at tage hensyn til 
ovennævnte principper for en miljøvenlig politik, når 
den forbereder et » femte miljøhandlingsprogram (1993-
1998) «. 
10.2. Når De Europæiske Fællesskaber dermed er på 
vej mod et » miljøfællesskab«, skal man undersøge, om 
det eksisterende traktatsgrundlag giver tilstrækkelige 
muligheder for en sådan udvikling. 
På baggrund af erfaringerne gennem de senere år — og 
på trods af de store fremskridt, der er gjort siden 
Fællesakten trådte i kraft — ser ØSU følgende pro­
blemer: 
a) Det er nødvendigt at afklare forholdet mellem arti­
kel 100 A og artikler 130 R ff. i EØF-traktaten (se 
også Beretta-udtalelsen). 
b) Beslutninger på grundlag af EØF-traktatens artikler 
130 R ff. skal kunne træffes som flertalsbeslutninger, 
så der ikke som nu kræves enstemmig vedtagelse i 
Ministerrådet. Den hidtil foreskrevne procedure er 
næsten ikke bragt i anvendelse, og derfor er man i 
vid udstrækning gået over til at basere miljøpolitiske 
foranstaltninger på artikel 100 A. Allerede nu giver 
artikel 100 S Rådet mulighed for at give grønt lys 
Bryssel, den 19. september 1990. for flertalsbeslutninger på konkrete områder; en 
entydig ordning ville dog være at foretrække. Proce­
duren for samarbejde mellem Kommissionen og Par­
lamentet kan også være velegnet for miljøpoli­
tikken. 
c) Man bør overveje at give EF fysisk planlægnings­
kompetence (se foranstående punkt 9.2). 
d) Også i forbindelse med miljøpolitikken på det indre 
marked vil subsidiaritetsprincippet spille en rolle. 
Hvorvidt den centrale eller den decentrale kompe­
tence skal have højeste prioritet, må man i hvert 
enkelt tilfælde vurdere under hensyntagen til de 
forskellige situationer, som de enkelte dele af Fælles­
skabet befinder sig i. EØF-traktatens artikel 130 R, 
punkt 4, indeholder princippet om, at EF-foran-
staltninger skal være subsidiære. Erfaringerne viser, 
at fremskridt inden for EF's miljøpolitik ofte er 
opstået gennem vidtgående initiativer på nationalt 
plan. Naturligvis skal subsidiaritetsprincippet afve­
jes i forhold til risikoen for konkurrencefordrejnin­
ger på det indre marked (jf. EØF-traktatens artikel 
100 A, stk. 4) i1). For at undgå komplicerede drøftel­
ser mellem medlemsstater og Kommissionen samt i 
Ministerrådet synes det nødvendigt at foretage en 
klarere afgrænsning i selve Traktaten under hensyn­
tagen til regionale og overregionale tyngdepunkter. 
ØSU har fremsat forslag til dette i sin udtalelse 
om det 4. miljøhandlingsprogram (punkter 1.4 og 
2.1.1.5 i udtalelsen af 13. maj 1987 —ØSU 482/87). 
e) Miljøpolitikkens integration i EF's øvrige politiske 
områder bør afspejle sig i en bedre koordinering fra 
Kommissionens side. 
f) ØSU har allerede anbefalet (2), at EF i nogle nødsitu­
ationer og over for særlige miljøpolitiske aspekter 
griber ind med forordninger i stedet for med direk­
tiver. 
10.3. ØSU opfordrer til, at man tager hensyn til 
betragtningerne i denne udtalelse under de aktuelle 
forhandlinger om traktatændringer. 
i1) I den sammenhæng er det bemærkelsesværdigt, at EF-domsto-
len i den såkaldte pantflaske-dom (sag 302/86, dom af 20. 
august 1988) har prioriteret miljøbeskyttelsen højere end fjer­
nelsen af handelshindringer. 
(2) EFT nr. C 225 af 10. 9. 1990, s. 14. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg