DA Den Europæiske Unions Tidende C 319/1

Konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område,

undertegnet i Lugano den 30. oktober 2007

FORKLARENDE RAPPORT

udarbejdet af professor Fausto Pocar

(Professor i international ret ved universitetet i Milano)

2009/C 319/01

KAPITEL I

GENERELLE BETRAGTNINGER

1. Indledende bemærkninger og revisionens forløb

1. Konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, undertegnet af de kontraherende parter den 30. oktober 2007 i Lugano (»Luganokonventionen« eller »konventionen«), blev indgået mellem Det Europæiske Fællesskab, Kongeriget Danmark (1), Republikken Island, Kongeriget Norge og Schweiz. Den erstatter Luganokonventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, af 16. september 1988 (»Luganokonventionen fra 1988« eller »1988-konventionen«), der blev indgået mellem Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater og visse medlemsstater i Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA) (2). Luganokonventionen fra 1988 var en »parallelkonvention« til Bruxelleskonventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (»Bruxelleskonventionen«), der blev indgået mellem Det Europæiske Fællesskabs seks oprindelige medlemsstater i medfør af EF-traktatens artikel 220 (nu artikel 93), og som siden blev ændret flere gange med henblik på at udvide dens anvendelsesområde til at omfatte nye stater, som havde tiltrådt Fællesskabet (3). Efter 1988 tiltrådte flere stater, der var parter i Luganokonventionen, Det Europæiske Fællesskab og blev parter i Bruxelleskonventionen, så de nu deltog i Luganokonventionen i en anden egenskab (4). I 1997, da arbejdet med at revidere Luganokonventionen blev påbegyndt, var de kontraherende parter de 15 stater, som var medlemmer af Det Europæiske Fællesskab på det tidspunkt, samt Island, Norge og Schweiz.

2. I 1997 indledte Rådet for Den Europæiske Union en samtidig revision af Bruxelleskonventionen og Luganokonventionen fra 1988 med det formål at harmonisere de to konventioner fuldt ud og inkorporere ændringer for at løse visse problemer, der var opstået under Domstolens fortolkning af konventionerne. Det var opfattelsen, at de to konventioner burde revideres sammen for bl.a. at ajourføre dem i forhold til udviklingen i det internationale liv og på det teknologiske område, navnlig for så vidt angår elektronisk handel, fremskynde fuldbyrdelsen af retsafgørelser, et behov, som senere er blevet understreget i artikel 65 i Amsterdamtraktaten af 2. oktober 1997 (5), der endnu ikke var i kraft, dnæstformand, mens den italienskea arbejdet begyndte, forenkle aspekterne vedrørende kompetence og koordination af kompetence, præcisere punkter, der var uklare, eller som havde vist sig problematiske ved anvendelsen, og endelig tilpasse nogle af konventionens bestemmelser til Domstolens retspraksis, selv om denne tilpasning efterfølgende ikke altid har vist sig nødvendig.

3. På samlingen den 4.-5. december 1997 oprettede Rådet for Den Europæiske Union en ad hoc-ekspertgruppe bestående af repræsentanter for medlemsstaterne og repræsentanter for de EFTA-lande, der var parter i Luganokonventionen (Schweiz, Norge og Island); gruppen skulle gennemgå de ændringer af Bruxelleskonventionen og Luganokonventionen, som ville blive foreslået af medlemsstaterne og Europa-Kommissionen, under hensyn til Domstolens retspraksis og visse afgørelser truffet af de nationale retter, der er omhandlet i protokol nr. 2 til Luganokonventionen fra 1988, med henblik på at udarbejde et udkast til konvention, der skulle forbedre de nuværende tekster og harmonisere dem. Gruppens mandat angav de prioriteter, der skal skulle forfølges, dvs. gennemgang af de praktiske aspekter af de to konventioner, modernisering af en række bestemmelser, korrektion af visse tekniske aspekter, tilpasning til Romkonventionen af 19. juni 1980 og endelig nogle specifikke aspekter af Luganokonventionen, som var reguleret anderledes i Bruxelleskonventionen; andre forslag til revision kunne overvejes, når de prioriterede artikler var blevet gennemgået. Ad hoc-gruppen, hvis mandat bygger på EF-traktatens artikel 220, arbejdede på grundlag af forslag fra Kommissionen og arbejdsdokumenter forelagt af Rådet og medlemsstaternes delegationer under fuld hensyntagen til Domstolens retspraksis og de opfattelser, der kommer til udtryk i den juridiske litteratur, og som er tilkendegivet af akademiske sammenslutninger (6). Gruppen holdt ni møder i Bruxelles; møderne havde den finske delegerede Gustaf Möller som formand og den schweiziske delegerede Monique Jametti Greiner som næstformand, mens den italienske delegerede Fausto Pocar var ordfører. Europa-Kommissionen deltog fuldt ud i gruppens drøftelser (7). På det sidste møde den 19.-23. april 1999 nåede gruppen til generel enighed om en revideret tekst til de to konventioner, dvs. Bruxelleskonventionen og Luganokonventionen (8).

4. Den 1. maj 1999 trådte Amsterdamtraktaten imidlertid i kraft; den gav Det Europæiske Fællesskab nye beføjelser med hensyn til civilretligt samarbejde og forhindrede, at det udkast, som ad hoc-gruppen havde foreslået, blev en ny udgave af Bruxelleskonventionen og, parallelt hermed, en ny Luganokonvention. Udkastet blev »fastfrosset« af Rådet den 12. maj 1999 i afventen af, at Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 61 skulle forelægge et udkast til fællesskabsretsakt til afløsning af Bruxelleskonventionen i fællesskabsregi. På samlingen den 27.-28. maj 1999 gav Rådet i sin principielle tilslutning til den enighed, som ad hoc-gruppen var nået frem til.

5. Den 14. juli 1999 forelagde Kommissionen Rådet et forslag til fællesskabsforordning, som i det store og hele var baseret på den tekst, ad hoc-gruppen havde udarbejdet, med de nødvendige tilpasninger som følge af den nye retlige form, retsakten skulle have, og med nye bestemmelser vedrørende forbrugere (9). Forslaget blev drøftet af Udvalget for Civilretlige Spørgsmål under Rådet. Den 22. december 2000 godkendte Rådet forslaget som forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (»Bruxelles I-forordningen«) (10). Forordningen, der senere er blevet ændret for at medtage de nye stater, som tiltrådte Det Europæiske Fællesskab, trådte i kraft den 1. marts 2002 og erstattede Bruxelleskonventionen i forbindelserne mellem fællesskabets medlemsstater med undtagelse af Danmark, der i henhold til EF-traktatens artikel 69 ikke deltager i retsakter vedtaget med hjemmel i afsnit IV. Den 19. oktober 2005 undertegnede Fællesskabet i Bruxelles en aftale med Danmark, der går ud på, at bestemmelserne i Bruxelles I-forordningen og deres senere ændringer finder anvendelse på forbindelserne mellem Fællesskabet og Danmark (11).

6. De beføjelser, som Amsterdamtraktaten tillagde Det Europæiske Fællesskab, rejste spørgsmålet om, hvorvidt den nye Luganokonvention skulle forhandles og indgås af Fællesskabet alene eller af Fællesskabet og medlemsstaterne i fællesskab. Den 25. marts 2002 forelagde Kommissionen en henstilling med henblik på Rådets afgørelse om bemyndigelse af Kommissionen til at indlede forhandlinger om en konvention mellem Fællesskabet og Danmark på den ene side og Island, Norge, Schweiz og Polen (der endnu ikke havde tiltrådt Fællesskabet) på den anden side om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, der skal træde i stedet for Luganokonventionen af 16. september 1988 (12). Rådet bemyndigede på samlingen den 14.-15. oktober 2002 Kommissionen til at indlede forhandlinger om vedtagelsen af en ny Luganokonvention, men tog ikke stilling til spørgsmålet om, hvorvidt indgåelsen af den nye konvention hørte ind under Fællesskabets enekompetence eller Fællesskabets og medlemsstaternes delte kompetence. Til Rådets afgørelse var der knyttet forhandlingsdirektiver og en fælles erklæring fra Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne om, at Rådets afgørelse ikke har retlige konsekvenser for spørgsmål om Fællesskabets og medlemsstaternes respektive ansvar. Rådet indvilligede i at indhente udtalelse fra Domstolen om spørgsmålet i overensstemmelse med EF-traktatens 300, stk. 6.

7. Den 7. marts 2003 anmodede Rådet Domstolen om en udtalelse, idet det beskrev formålet med den påtænkte aftale som værende - så vidt muligt - at tilpasse substansbestemmelserne i aftalen til bestemmelserne i Bruxelles I-forordningen og stillede følgende spørgsmål: »Hører indgåelsen af den nye Luganokonvention om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område som omhandlet i punkt 8-12 i dette indlæg fuldt og helt ind under Fællesskabets enekompetence, eller foreligger der delt kompetence mellem Fællesskabet og medlemsstaterne?« Den 7. februar 2006 afgav Domstolen følgende udtalelse: »Indgåelsen af den nye Luganokonvention om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område som omhandlet i punkt 8-12 i begæringen om en udtalelse, der er gengivet i denne udtalelses præmis 26, henhører fuldt og helt under Det Europæiske Fællesskabs enekompetence« (13).

8. Efter afgivelsen af Domstolens udtalelse fandt der en diplomatisk konference sted den 10.-12. oktober 2006 i Lugano for at færdiggøre den nye Luganokonvention med deltagelse af repræsentanter for Det Europæiske Fællesskab, Danmark, Island, Norge og Schweiz samt forskellige fællesskabsinstitutioner og medlemsstater som observatører. Mødet havde den schweiziske delegerede Monique Jametti Greiner som formand og Fausto Pocar som ordfører; på mødet gennemgik man alle de bestemmelser, der afveg fra den tekst, som ad hoc-gruppen var nået til enighed om i 1999 - hvoraf mange allerede havde været genstand for uformelle forhandlinger i Det Stående Udvalg, der er nedsat i medfør af artikel 3 i protokol nr. 2 til Luganokonventionen fra 1988 - og vedtog formelt teksten til en ny konvention. Det var dog ikke muligt at nå til enighed om alle spørgsmål, og der var behov for yderligere forhandlinger, hvorefter teksten til den nye konvention blev paraferet den 28. marts 2007 i Bruxelles og undertegnet af de kontraherende parter den 30. oktober 2007 i Lugano.

2. Denne forklarende rapports art og formål

9. I de forhandlingsdirektiver, som Rådet godkendte på samlingen den 14.-15. oktober 2002, og hvori Kommissionen blev bemyndiget til at indlede forhandlinger med henblik på vedtagelse af en ny Luganokonvention, anførte Rådet, at der bør udarbejdes en forklarende rapport om den reviderede konvention, sådan som det var gjort med Luganokonventionen fra 1988. Denne forklarende rapport ligger derfor i forlængelse af den rapport, der ledsagede Luganokonventionen fra 1988 (»Jenard-Möller-rapporten«) (14). En fordel ved en sådan forklarende rapport er, at der i konventionens system i modsætning til det system, som Bruxelles I-forordningen indgår i, ikke er nogen domstol til at afklare fortolkningsspørgsmål, som kan opstå i sager ved de nationale retter, hvorfor det er ønskeligt, at retterne får et referencegrundlag for fortolkning af konventionen og en ensartet anvendelse, ikke mindst i betragtning af, at andre lande kan tiltræde konventionen i fremtiden.

10. Med hensyn til indholdet fremgik det af Rådets forhandlingsdirektiver, at rapporten skulle dække alle spørgsmål, som er taget op i konventionen og i dens tilknyttede protokoller. Under forhandlingerne tilkendegav delegationerne, at den forklarende rapport bør kommentere alle bestemmelser i konventionen og redegøre for, hvordan forhandlingerne faktisk skred frem, og for Domstolens voksende retspraksis i relation til de parallelle bestemmelser i Bruxelleskonventionen og Bruxelles I-forordningen. Som det er blevet forklaret, indgår den nye Luganokonvention i en lang og kompleks udviklingsproces, der har varet flere årtier, og som begyndte med Bruxelleskonventionen, der blev indgået i 1968 mellem de seks oprindelige EF-medlemsstater, og som er blevet fortsat med en række senere retsakter, heriblandt Luganokonventionen fra 1988. Konventionsteksten afspejler denne udvikling, og mange af dens bestemmelser gengiver klausuler, som allerede har figureret i tidligere instrumenter, nogle gange uændret eller blot med formelle ændringer. Hver af disse retsakter, bortset fra Bruxelles I-forordningen, ledsages af en forklarende rapport, der kommenterer de enkelte bestemmelser. Når en bestemmelse ikke er ny, eller når ændringerne blot er af formel eller sproglig art, er det tilstrækkeligt kun at henvise til de tidligere forklarende rapporter. Nærværende rapport henviser derfor ofte til rapporterne om Bruxelleskonventionen fra 1968 (»Jenardrapporten«) (15), tiltrædelseskonventionen af 1978 (»Schlosserrapporten«) (16), tiltrædelseskonventionen af 1982 (»Evrigenis-Kerameus-rapporten«) (17), tiltrædelseskonventionen af 1989 (»Almeida Cruz-Desantes Real-Jenard-rapporten«) (18), og Jenard-Möller-rapporten, der allerede er nævnt, og som ledsagede Luganokonventionen fra 1988, uden at gentage, hvad der blev sagt i disse rapporter. Der er ikke knyttet nogen rapport af denne art til Bruxelles I-forordningen, men en udtrykkelig forklaring på dens bestemmelser kan af og til findes i de indledende betragtninger, hvortil der derfor i givet fald vil blive henvist.

11. Nærværende forklarende rapport skal tage alle bestemmelserne i Luganokonventionen op på baggrund af den retlige præcedens, ikke kun vedrørende den foregående konvention, men også Bruxelles I-forordningen, hvis indhold i det væsentlige er identisk; man bør dog holde sig for øje, at rapporten kun beskæftiger sig med Luganokonventionen og ikke på nogen måde afspejler staternes eller Fællesskabets holdning til Bruxelles I-forordningen. Den omstændighed, at der ikke er knyttet nogen forklarende rapport til Bruxelles I-forordningen, betyder ikke, at denne rapport har til formål at udfylde det formodede tomrum. Med andre ord har nærværende rapport ikke til formål at præcisere forordningen eller udstede retningslinjer for, hvordan den skal fortolkes, eller for, hvordan de regler, som den fastsætter, skal anvendes; dens eneste formål er at forklare reglerne i Luganokonventionen, sådan som de foreligger efter revisionen.

KAPITEL II

KONVENTIONENS STRUKTUR OG ANVENDELSESOMRÅDE

1. Struktur

12. Det fremgår af præamblen, at formålet med konventionen er inden for de kontraherende parters område at styrke retsbeskyttelsen for de der bosiddende personer og med henblik herpå at fastlægge retternes internationale kompetence, at lette anerkendelsen af retsafgørelser, officielt bekræftede dokumenter og retsforlig og at indføre en hurtig procedure for at sikre fuldbyrdelsen heraf. Med dette mål sætter konventionen under hensyn til den udvikling af internationale regler og fællesskabsregler, der er beskrevet ovenfor, sig for at udvide principperne i Bruxelles I-forordningen til at omfatte de kontraherende parter og gengiver indholdet af dens bestemmelser. Der henvises igen til parallelismen med Bruxelles I-forordningen i indledningen til protokol nr. 2 til konventionen, der fremhæver den nære forbindelse mellem de to retsakter til trods for, at de er adskilt. Konventionens struktur er derfor baseret på principperne i forordningen, der igen er de samme som dem, der dannede grundlag for Bruxelleskonventionen. Denne konvention er således en dobbelt konvention, der inden for sit anvendelsesområde regulerer den direkte kompetence for retterne i de stater, der er bundet af konventionen, koordinationen mellem retterne i tilfælde af konkurrerende kompetence, betingelserne for anerkendelse af retsafgørelser og en forenklet procedure for deres fuldbyrdelse. På hvert af disse punkter afviger teksten til den nye konvention fra teksten til 1988-konventionen, enten fordi den er blevet tilpasset Bruxelles I-forordningen, eller fordi der er truffet særlige foranstaltninger for at tage hensyn til en senere udvikling i Domstolens retspraksis eller til at regulere forbindelsen mellem konventionen og forordningen.

13. Blandt de principper, konventionen bygger på, bør opmærksomheden henledes på princippet om, at konventionens kompetenceregler er generelle på den måde, at konventionens system endog omfatter de regler, der regulerer kompetence ved at henvise en sag til den nationale lovgivning i de stater, der er bundet af konventionen, hvilket med visse undtagelser sker i det tilfælde, hvor en sagsøgt er bosiddende i et land uden for konventions anvendelsesområde. I udtalelse 1/03, hvortil der allerede er henvist, fandt Domstolen, at den bestemmelse i artikel 4 i Bruxelles I-forordningen, der tillægger de nationale domstole kompetence, snarere var en udøvelse af Fællesskabets beføjelser end en anerkendelse af, at medlemsstaterne har beføjelser, der begrænser anvendelsesområdet for kompetencereglerne i forordningen. Kompetencereglerne i konventionen er generelle, og den omstændighed, at en sagsøgt har bopæl i eller uden for en konventionsstat, er ikke et kriterium, der begrænser konventionens anvendelsesområde i kompetencemæssig henseende (se også punkt 37 nedenfor).

2. Materielt anvendelsesområde (Artikel 1, stk. 1 og 2)

14. Konventionens anvendelsesområde er ikke ændret på nogen måde i forhold til Luganokonventionen fra 1988, og den nye ordlyd er identisk med ordlyden i Bruxelleskonventionen og Bruxelles I-forordningen. Som de foregående tekster er den nye konventions anvendelsesområde begrænset til retssager og retsafgørelser vedrørende internationale retsforhold, herunder retsforhold, der ikke implicerer to kontraherende stater, men én kontraherende stat og én ikke-kontraherende stat (19); konventionen finder anvendelse automatisk, uanset om den påberåbes af parterne, og den finder kun anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager, uanset rettens art. Konventionen vedrører ikke sager om skat, told eller administrative anliggender, men kan finde anvendelse på tvister mellem den offentlige forvaltning og private under forudsætning af, at forvaltningen ikke har udøvet offentligretlige beføjelser (20). Konventionens materielle anvendelsesområde begrænses også af en liste over anliggender, der er undtaget herfra, og som er forblevet uændret, og som behandles mere indgående i rapporterne om de tidligere konventioner (Jenardrapporten, s. 10-13, Schlosserrapporten, punkt 30-65, og Evrigenis-Kerameus-rapporten, punkt 24-37).

15. Ad hoc-gruppen drøftede, om konventionens materielle anvendelsesområde bør udvides ved at begrænse antallet af undtagne anliggender. Kommissionen foreslog, at konventionen skal omfatte formueforholdet mellem ægtefæller, bl.a. i betragtning af dets forbindelse med underholdspligt, der allerede er medtaget i konventionen (21). I betragtning af de betydelige forskelle i national ret og det ønskelige i at fortsætte en revision af den eksisterende tekst blev det imidlertid besluttet at udsætte den mulige medtagelse af formueforholdet mellem ægtefæller i konventionen til et senere tidspunkt. Gruppen drøftede også et forslag om, at konventionen skal omfatte social sikring; social sikring blev oprindeligt undtaget på grund af de forskelligartede nationale systemer, idet det i nogle tilfælde er et offentligt og andre gange et privat anliggende. Gruppen foretrak ikke at forsøge at arbejde videre med et spørgsmål, som der ikke var opnået enighed om på tidspunktet for vedtagelsen af forordning nr. 1408/71 (22), selv om den erkendte, at spørgsmålet ikke helt er undtaget fra konventionen, sådan som artikel 1 ellers kunne give indtryk af, eftersom konventionen omfatter retssager, der er anlagt af (f.eks.) et socialsikringsorgan på vegne af en eller flere af dets begunstigede for at sagsøge en tredjepart, der er ansvarlig for forvoldt skade (se også Schlosserrapporten, punkt 60). Den omfatter også et regressøgsmål, hvorved et offentligretligt organ over for en privatperson søger at inddrive beløb, som organet i form af social bistand har udbetalt til denne persons fraskilte ægtefælle og barn, for så vidt som grundlaget og de nærmere regler for iværksættelsen af søgsmålet er reguleret af de almindeligt gældende (privatretlige) regler om underholdspligt. Den omfatter derimod ikke et regressøgsmål, der er baseret på bestemmelser, hvorved lovgiveren tillagde dette organ en selvstændig beføjelse i en retlig situation, som afviger fra de almindelige retsregler (23).

3. Parter, der er omfattet af konventionens forpligtelser (artikel 1, stk. 3)

16. 1988-konventionen anvendte udtrykket »kontraherende stater« til at definere de parter, som konventionens bestemmelser skulle finde anvendelse på. Amsterdamtraktaten gav Fællesskabet enekompetence til at indgå en sådan konvention, hvilket betød, at konventionen ikke længere ville være en aftale mellem Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater og andre stater, men i stedet ville blive en aftale, hvori Fællesskabet selv optrådte som kontraherende part på sine medlemsstaters vegne (med undtagelse af Danmark); udtrykket »kontraherende stater« er således utilfredsstillende og er derfor i artikel 1, stk. 3 blevet erstattet af udtrykket »konventionsstat«, der er nyt i forhold til den foregående konvention. Den nye betegnelse for de parter, der underlagt konventionens forpligtelser, bygger også på en erkendelse af, at det normalt er Fællesskabets medlemsstater snarere end Fællesskabet som sådant, der har ansvaret for anvendelsen af konventionen både med hensyn til kompetence og anerkendelse af fuldbyrdelsen af retsafgørelser. En simpel henvisning til de kontraherende parter i konventionen ville derfor ikke være hensigtsmæssig eller tilstrækkelig til at sikre, at konventionen gennemføres korrekt. Med den nye ordlyd omfatter stk. 3 både stater, der er kontraherende parter i konventionen - dvs. ikke-EF-landene Island, Norge og Schweiz samt Danmark - og de EF-medlemsstater, der er forpligtet til at anvende konventionen i deres respektive nationale retssystemer.

17. Det fremgår dog af bestemmelsen, at udtrykket også kan omfatte Det Europæiske Fællesskab som en selvstændig part i konventionen, eftersom nogle af konventionens forpligtelser kan finde direkte anvendelse på Fællesskabet selv eller kan vedrøre anerkendelsen og fuldbyrdelsen af domme afsagt af Domstolen eller andre EF-retter, der er knyttet hertil, såsom Førsteinstansretten eller EU-Personaleretten. I lyset af drøftelsen om artikel 70, stk. 1, litra c), blev det til sidst besluttet ikke at medtage regionale organisationer for økonomisk integration blandt konventionsparterne, selv om de også kan blive kontraherende parter.

4. Forholdet mellem konventionen og Bruxelles I-forordningen (artikel 64)

18. På grund af det nære forhold mellem konventionen og Bruxelles I-forordningen søger konventionen at give en præcis afgrænsning af anvendelsesområdet for de to retsakter i en særlig bestemmelse i artikel 64. Denne artikel gengiver i det store og hele indholdet af bestemmelsen i 1988-konventionen, der regulerede forholdet mellem denne konvention og Bruxelleskonventionen (artikel 54b) (24) under hensyntagen til udviklingen i EF-retten i den mellemliggende periode. Som tidligere henvender de to første stykker i denne bestemmelse sig hovedsagelig til retterne i de EF-medlemsstater, der er bundet af Bruxelles I-forordningen, og som er de retter, der kan komme ud for at skulle anvende begge retsakter, eftersom retterne i de stater, der kun er bundet af Luganokonventionen, er forpligtet til at anvende Luganokonventionen under alle omstændigheder. Stk. 3 er bredere, eftersom det også henvender sig til retter i stater, der kun er bundet af Luganokonventionen. Bestemmelsen kan dog være en præcisering for alle retter, navnlig i spørgsmål om litispendens og indbyrdes sammenhængende krav samt anerkendelse af retsafgørelser.

19. Det fremgår af artikel 64, stk. 1, at konventionen ikke berører Det Europæiske Fællesskabs medlemsstaters anvendelse af Bruxelles I-forordningen, Bruxelleskonventionen og dens fortolkningsprotokol fra 1971 eller aftalen mellem EF og Danmark (25). Dette betyder, at anvendelsesområdet for disse retsakter forbliver uændret og i princippet ikke er begrænset af Luganokonventionen. Kompetencen for retterne i de stater, der er bundet af Bruxelles I-forordningen eller aftalen mellem EF og Danmark, udøves derfor fortsat i overensstemmelse med forordningen med hensyn til personer med bopæl i de pågældende stater samt med hensyn til personer med bopæl i andre stater, der ikke er parter i Luganokonventionen. På samme måde skal retsafgørelser i en stat, der er bundet af forordningen, anerkendes og fuldbyrdes i overensstemmelse med forordningens bestemmelser i alle andre stater, der er bundet af forordningen.

20. I henhold til stk. 2 skal Luganokonventionen dog i visse situationer anvendes under alle omstændigheder, enten af retterne i en stat, der er bundet af Bruxelles I-forordningen og af Luganokonventionen, eller af retterne i en stat, der kun er bundet af Luganokonventionen. I kompetencespørgsmål skal Luganokonventionen under alle omstændigheder anvendes af retterne i en stat, der er bundet af konventionen, herunder retterne i stater, der er bundet af Bruxelles I-forordningen, hvis sagsøgte har bopæl i en stat, hvor konventionen finder anvendelse, og forordningen ikke gør det. Det samme gør sig gældende, når kompetencen er tillagt retterne i en sådan stat ved artikel 22 eller 23 i konventionen, da der her er tale om enekompetence, som altid skal respekteres. Med hensyn til litispendens og indbyrdes sammenhængende krav, jf. artikel 27 og 28, skal Luganokonventionen endvidere anvendes i alle tilfælde, hvor sagerne er anlagt i en stat, hvor konventionen finder anvendelse, og Bruxelles I-forordningen ikke gør det, samt i en stat, hvor både konventionen og forordningen finder anvendelse. Ud fra et kompetencekoordinationssynspunkt behandles de stater, der er bundet af Luganokonventionen, derfor som ét område. Endelig skal Luganokonventionen i sager om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser anvendes i alle tilfælde, hvor enten domsstaten eller den stat, som anmodningen rettes til, ikke anvender Bruxelles I-forordningen. Følgelig finder konventionen anvendelse, når begge stater udelukkende er parter i Luganokonventionen, eller når en af staterne er part i konventionen og den anden er bundet af forordningen.

21. Konventionen overtager også bestemmelsen i stk. 3 i den tilsvarende artikel i 1988-konventionen, hvorefter den ret, ved hvilken sagen er anlagt, og som har kompetence i henhold til Luganokonventionen, kan nægte anerkendelse eller fuldbyrdelse af en udenlandsk retsafgørelse, hvis den kompetenceregel, på grundlag af hvilken den oprindelige retsafgørelse er truffet, er en anden end den, der følger af konventionen, og hvis anerkendelse eller fuldbyrdelse søges over for en part, der har bopæl i en stat, hvor konventionen, men ikke Bruxelles I-forordningen, finder anvendelse. Denne regel gælder ikke, når retsafgørelsen kan anerkendes eller fuldbyrdes i henhold til lovgivningen i den stat, som anmodningen rettes til. Ad hoc-gruppen drøftede, om det er tilrådeligt at opretholde denne regel, der klart bygger på manglende tillid blandt de stater, der er parter i konventionen, til de stater, der er bundet af forordningen. Men selv om reglen sandsynligvis aldrig vil blive anvendt, og til trods for den store gensidige tillid, der hersker mellem konventionsstaterne, kan reglen dog være en nyttig garanti, eftersom de stater, der er bundet af Bruxelles I-forordningen, frit kan ændre deres kompetenceregler efter Fællesskabets procedurer for ændring af fællesskabslovgivningen uden samtykke fra de stater, der kun er parter i Luganokonventionen.

22. Endelig skal det pointeres, at alt, hvad der hidtil er sagt om forholdet mellem Luganokonventionen og Bruxelles I-forordningen, gælder tilsvarende for forholdet mellem Luganokonventionen og Bruxelleskonventionen og mellem Luganokonventionen og aftalen mellem EF og Danmark.

KAPITEL III

KOMPETENCE

1. Almindelige bestemmelser

1. Den generelle kompetenceregel (artikel 2)

23. Den generelle kompetenceregel i den nye konvention er den samme som i 1988-konventionen. Den bygger på princippet om actor sequitur forum rei og er fortsat knyttet til sagsøgtes bopæl i en konventionsstat. Den bekræfter, at sagsøgtes nationalitet ikke spiller nogen rolle for kompetencen (af grunde, som er gennemgået i detaljer i Jenardrapporten, s. 14 ff). Personer med bopæl i en konventionsstat skal derfor sagsøges ved retterne i denne stat, uanset om de er statsborgere i denne stat (stk. 1). Som det bekræftes i stk. 2, er personer, der ikke er statsborgere i den konventionsstat, hvor de har bopæl, undergivet de kompetenceregler, der gælder for landets egne statsborgere. Det bemærkes, at den almindelige regel ligesom i 1988-konventionen tillægger den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl, kompetence, uanset om der er udpeget en særlig ret med kompetence i denne stat på grundlag af denne stats nationale lovgivning.

24. På baggrund af Kommissionens forslag (26) tog ad hoc-gruppen på ny spørgsmålet op om, hvorvidt det er mere hensigtsmæssigt at lægge sagsøgtes sædvanlige opholdssted i stedet for bopæl til grund, sådan som det gøres i mange konventioner, navnlig dem, der er udarbejdet under Haagerkonferencen om International Privatret, og i forordning (EF) nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar (»Bruxelles II a-forordningen«) (27). Gruppen konkluderede, at bopælskriteriet bør bevares af flere grunde, nemlig på grund af de vanskeligheder, som dette ville have medført for nogle medlemsstater som f.eks. Det Forenede Kongerige, der har indført en særlig definition af bopæl i den nationale lovgivning med henblik på anvendelsen af Bruxelleskonventionen og Luganokonventionen; fordi det sædvanlige opholdssted efter nogle eksperters opfattelse var mere relevant for personlige og familiemæssige relationer end for kommercielle relationer; fordi det sædvanlige opholdssted ikke syntes at være en relevant tilknytningsfaktor, når det drejer sig om selskaber og juridiske personer; og fordi det sædvanlige opholdssted under alle omstændigheder ville have krævet en uafhængig definition, som det ville have været vanskeligt at nå til enighed om.

25. Muligheden for at føje det sædvanlige opholdssted til bopælsbegrebet som et alternativt kriterium for fastlæggelse af kompetence blev også forkastet, fordi det ville have ført til, at der opstod kompetence flere steder i tilfælde, hvor bopæl og sædvanligt opholdssted er beliggende i to forskellige stater (28). Det blev også pointeret, at anvendelsen af bopæl som hovedkriterium for fastlæggelse af kompetence ikke er stødt på særlige vanskeligheder i forbindelse med den praktiske anvendelse af Bruxelleskonventionen og Luganokonventionen trods de forskellige fortolkninger af bopæl i de nationale lovgivninger, i det mindste i sager, hvor sagsøgte er en fysisk og ikke en juridisk person.

a) Fysiske personers bopæl (artikel 59)

26. Ad hoc-gruppen overvejede muligheden af at indføje en uafhængig definition af »bopæl« i konventionen i stedet for at henvise sagen til den nationale lovgivning, sådan som Bruxelleskonventionen og Luganokonventionen fra 1988 gjorde. Nogle eksperter havde foreslået, at en fælles definition af fysiske personers bopæl navnlig kunne baseres på det tidsrum, sagsøgte havde været til stede i den stat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, men i betragtning af, at de eksisterende konventioner havde fungeret godt, fandt gruppen det ikke tilrådeligt at indføje en sådan definition. Gruppen erkendte de potentielle fordele ved en fælles definition, men foretrak at overlade det til de nationale lovgivninger at definere betydningen af bopæl forstået som det tidsrum, sagsøgte havde opholdt sig på den pågældende stats område, hvis en sådan definition blev anset for nødvendig. Bestemmelsen i artikel 59 er derfor uændret i forhold til den tilsvarende bestemmelse i artikel 52 i 1988-konventionen, og fysiske personers bopæl fastlægges fortsat af den nationale lovgivning i den stat, hvor de har deres bopæl.

b) Selskabers og andre juridiske personers bopæl (artikel 60)

27. Det forholder sig anderledes med selskaber og juridiske personer, da artikel 53 i 1988-konventionen overlod fastlæggelsen af deres »hjemsted«, behandlet som bopæl i denne henseende, til de internationale privatretlige regler i den stat, hvor den ret, der behandler sager, er beliggende. Henvisningen til nationale lovvalgsregler, der bygger på meget forskelligartede kriterier, har ikke givet anledning til mange problemer i praksis, men kan dog skabe vanskeligheder i fremtiden. Kommissionen har derfor foreslået, at der vedtages en fælles definition af selskabers bopæl som det sted, hvor deres hovedkontor eller i mangel heraf deres vedtægtsmæssige hjemsted (29) er beliggende, sådan at et selskab kan knyttes til ét retssystem på grundlag af faktuelle elementer. Ordningen i den nye artikel 60 i konventionen tager hensyn til Kommissionens forslag, men sikrer, at retterne i konventionsstaterne har kompetence, selv om selskabets hjemsted ikke er beliggende i en konventionsstat, forudsat at hovedkontoret er beliggende i en af disse stater og omvendt. Denne løsning er således mere vidtgående end Kommissionens forslag.

28. Den nye definition anfører som valgmuligheder selskabets eller en anden juridisk persons vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed. Den omstændighed, at disse er anført som valgmuligheder, betyder, at hvis blot en af dem er beliggende i en konventionsstat, kan selskabet sagsøges ved retterne i denne stat, selv om de andre er beliggende i en stat, der ikke er en konventionsstat, eller i en anden konventionsstat. I sidstnævnte tilfælde vil der i konventionssystemet blive tale om konkurrerende kompetence, og valget af værneting vil blive overladt til sagsøger. Definitionen kan give anledning til en vis grad af »forum-shopping«, der i et vist omfang også er muligt i forbindelse med fysiske personers bopæl. Som begrundelse kan det anføres, at hvis et selskab beslutter at have sit hovedkontor et andet sted end dér, hvor det har sin hovedvirksomhed, vælger det at udsætte sig selv for risikoen for at blive sagsøgt begge steder.

29. Definitionen opfylder dog frem for alt behovet for en tilknytningsfaktor, der sikrer, at hvis et selskab er registreret i en konventionsstat eller driver virksomhed dér, henhører enhver tvist om dets aktiviteter under konventionsstaternes kompetence, sådan at sagsøger ikke berøves en »konventionsret«. Den giver også sagsøger mulighed for at anlægge sag ved retterne på det sted, hvor retsafgørelsen sandsynligvis skal fuldbyrdes. Ingen af de overvejede kriterier ville have opfyldt disse behov alene. Det vedtægtsmæssige hjemsted giver en vis grad af sikkerhed, da det er let at identificere, men det er ofte beliggende et andet sted end dér, hvor selskabets aktiver befinder sig, og egner sig ikke til fuldbyrdelse af en retsafgørelse; det ville desuden gøre det muligt for et selskab at have sit hovedkontor i en konventionsstat eller udføre sin hovedvirksomhed dér, samtidig med at det har sit vedtægtsmæssige hjemsted et andet sted, og dermed unddrage sig konventionsstaternes kompetence. Hovedkontoret indebærer til gengæld en tilknytning til et sted, der er nyttigt for fuldbyrdelsen af en retsafgørelse, men det er en intern faktor i selskabet, som ofte ikke umiddelbart kan identificeres, hvilket gør det vanskeligere at fastslå, hvilken ret der er kompetent, og hvis hovedkontoret ikke er beliggende i en konventionsstat, ville dette kriterium ikke gøre det muligt for selskabet at blive sagsøgt i en konventionsstat, selv om det havde sit vedtægtsmæssige hjemsted eller sin hovedvirksomhed dér. Endelig er hovedkontoret helt sikkert lettere at identificere og efterprøve, men hvis det anvendes som den eneste tilknytningsfaktor, vil det ikke gøre det muligt at udøve kompetence i forhold til et selskab, der har sin hovedvirksomhed uden for konventionsstaterne, selv om dette selskab havde sit vedtægtsmæssige hjemsted og hovedkontor i en af disse stater og udøvede virksomhed dér i betydeligt omfang.

30. Disse samlede overvejelser understøtter valget af en bred definition, der gør det muligt for et selskab eller en anden juridisk person at blive indstævnet for en ret i den konventionsstat, som det har en betydelig tilknytning til, det være sig i kraft af dets hovedkontor, hovedvirksomhed eller vedtægtsmæssige hjemsted. Begrebet »vedtægtsmæssigt hjemsted« er dog ikke en relevant tilknytningsfaktor for et selskab eller en juridisk person i Det Forenede Kongerige eller Irland, hvor retssystemerne i stedet henviser til det sted, hvor et selskab er indført i det dertil indrettede register, eller til dets »place of incorporation«. Registreringskriteriet tager højde for, at reglen ikke kun gælder for selskaber eller firmaer som sådanne, men for ethvert organ, der ikke er en fysisk person, sådan at et »registered office« har større relevans end et »hjemsted«, der er anført i stiftelsesdokumenterne. Artikel 60, stk. 2, bestemmer derfor, at for disse to landes vedkommende forstås ved »vedtægtsmæssigt hjemsted«»registered office« eller, hvis der ikke forekommer nogen registrering, »place of incorporation« eller, hvis et sådant ikke findes, det sted, i henhold til hvis lovgivning sammenslutningen er oprettet. Denne sidste henvisning til den lovgivning, der anvendes for at fastslå det sted, hvor sammenslutningen er oprettet, behandlet som det vedtægtsmæssige hjemsted, tager især hensyn til et partnerskab efter skotsk ret, hvor det eneste kriterium, der tages i betragtning, er den lovgivning, efter hvilken partnerskabet er oprettet, uanset hvor oprettelsen fandt sted.

31. Fastlæggelsen af begrebet selskabers og juridiske personers bopæl i artikel 60 fandt også sted ud fra ønsket om at harmonisere det generelle kompetencekriterium for selskaber med de tilknytningsfaktorer, der er anvendt i EF-traktatens artikel 48, med henblik på at anerkende retten til at oprette selskaber eller firmaer på Fællesskabets område; i artikel 48 nævnes »det vedtægtsmæssige hjemsted«, »hovedkontoret« og »hovedvirksomheden« inden for Fællesskabet. Selv om det behov, artikel 48 vedrører, er et andet - dens formål er at identificere de selskaber eller firmaer, der har ret til at operere i alle medlemsstater - forekommer det berettiget at anvende de samme tilknytningsfaktorer for at skabe mulighed for, at selskaber eller firmaer kan sagsøges ved retterne i en af konventionsstaterne. Med andre ord, hvis en af de tilknytningsfaktorer, der er nævnt i artikel 48, er tilstrækkelig til at gøre et selskab til et EF-selskab med de fordele, der følger af denne status, bør det behandles som et EF-selskab i alle henseender og derfor være underlagt den civilretlige kompetence i de medlemsstater, hvor det opererer og har ret til at operere.

32. Det bopælsbegreb, som behandles her, vedrører selskabers og juridiske personers forum generale og berører ikke definitionen af et selskabs bopæl i henseende til forum speciale for bestemte kategorier af tvister, f.eks. vedrørende gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber eller juridiske personer, der har deres hjemsted i en konventionsstat, eller gyldighed af beslutninger truffet af disses organer, jf. artikel 22, stk. 2, i konventionen (som vil blive taget op i det følgende). Artikel 9, 15 og 18 i konventionen indeholder særlige bestemmelser om tvister vedrørende forsikringsaftaler, forbrugeraftaler og individuelle arbejdsaftaler, som er uændrede i forhold til 1988-konventionen. Ovennævnte begreb berører heller ikke kompetencen i tvister vedrørende driften af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed, der er omfattet af artikel 5, nr. 5, i konventionen (hvor bestemmelserne også forbliver uændret).

33. Den nye konventionstekst ændrer heller ikke fastlæggelsen af, hvor en trust har bopæl, hvilket overlades til de internationale privatretlige regler dér, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende. Mens anvendelsen af denne bestemmelse ikke giver særlige problemer i stater, hvis retssystemer anerkender trusten som en institution, kan der opstå vanskeligheder i stater, hvor denne institution er ukendt; i mangel af relevante lovvalgsregler for fastlæggelse af trusters bopæl i retssystemet dér, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, kan man lade spørgsmålet afhænge af den lovgivning, som trusten er underlagt (Schlosserrapporten, punkt 109-120).

2. Situationer, hvor nationale kompetenceregler ikke kan gøres gældende (artikel 3)

34. Som i 1988-konventionen kan den generelle kompetenceregel, der er baseret på sagsøgtes bopæl, kun fraviges i overensstemmelse med kompetencereglerne i konventionen, navnlig i afsnit II, afdeling 2-7. Dette betyder, at det kun er i medfør af disse regler, at en person med bopæl i en konventionsstat, uanset om der er tale om en fysisk eller en juridisk person, kan sagsøges ved retterne i en anden konventionsstat. Det skal bemærkes, at selv om artikel 3, stk. 1, i generelle vendinger henviser til »retterne« i en anden konventionsstat, er dette ikke nødvendigvis uden betydning for den nationale kompetence, som retterne i denne stat har; i mange tilfælde har kompetencereglerne i afsnit II konsekvenser ikke blot for en bestemt stats kompetence, men også for fordelingen af den territoriale kompetence mellem dens retter, og kan tillægge en bestemt ret kompetence.

35. Da dette er en undtagelse fra den generelle regel, skal henvisningen til kompetencereglerne i konventionen opfattes som endelig, idet alle andre nationale kompetenceregler, uanset om de er eksorbitante eller ej, er udelukket (f.eks. en national kompetenceregel, der henviser til sagsøgtes opholdssted, hvis det er forskelligt fra bopælen). Konventionssystemet bygger på samlingen af kompetencereglerne i én retsakt snarere end den blotte udelukkelse af eksorbitante værneting, selv om de nationale regler, som ikke kan gøres gældende, ofte er af denne art.

36. I den forbindelse er artikel 3, stk. 2, samt bilag I, hvortil der henvises heri, og hvori de nationale regler, der ikke kan påberåbes, er anført (for begrundelsen for at flytte listen over nationale regler fra artikel 3 til et bilag henvises til gennemgangen af artikel 77), blot tænkt som en beskrivelse og en vejledning for de erhvervsdrivende med angivelse af de vigtigste nationale regler, hvis anvendelse ikke er tilladt. Stk. 1 bestemmer, at personer ikke kan sagsøges ved andre retter end dem, der er nævnt i afsnit II, afdeling 2-7, og det følger heraf, at ethvert andet kompetencekriterium er udelukket, uanset om den regel, der gælder herfor, er anført i bilag I. Det forekommer derfor irrelevant, at ikke alle sprogudgaver af stk. 2 gengiver ordene »i særdeleshed«, der figurerede før listen over de nationale regler i 1988-konventionen (30). Listen i bilag I er ikke udtømmende og begrænser ikke virkningen af stk. 1, hvorefter alle nationale regler, der ikke opfylder konventionens bestemmelser, skal anses for ikke at kunne gøres gældende.

3. Sagsøgt, der ikke har bopæl i en konventionsstat (artikel 4)

37. Hvis sagsøgte ikke har bopæl i en konventionsstat, afgøres kompetencen i overensstemmelse med konventionssystemet i den nationale lovgivning, og dette bekræftes i artikel 4 i den nye konvention. Her fastsætter konventionen ikke sine egne kompetenceregler, men regulerer kun spørgsmålet indirekte ved at henvise det til retssystemet i den stat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende. Sagsøgtes bopæl er også et kriterium, der afgrænser anvendelsesområdet for de bestemmelser i konventionen, der regulerer kompetencespørgsmålet direkte og uafhængigt, men det er ikke et generelt kriterium, der afgrænser konventionens regulering af kompetencespørgsmålet. At dette er den rette opfattelse af spørgsmål, hvilket allerede blev gjort gældende i den juridiske litteratur om 1988-konventionen, blev bekræftet af Domstolen i udtalelse 1/03, hvor den i forbindelse med forordning nr. 44/2001 udtalte, at »Forordning nr. 44/2001 indeholder et sæt af regler, der udgør et fuldstændigt system, og som ikke blot finder anvendelse på forholdene mellem de forskellige medlemsstater…, men også på forholdene mellem en medlemsstat og et tredjeland« og navnlig, at »artikel 4, stk. 1, … fortolkes således, at den indgår i den ordning, som er oprettet ved forordning nr. 44/2001, da denne regulerer den omhandlede situation ved at henvise til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den ret, for hvilken sagen er indbragt, er beliggende« (31).

38. Henvisningen til den nationale lovgivning i den stat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, støder også på en begrænsning i de regler, der er fastsat direkte i konventionen, og som finder anvendelse uanset sagsøgtes bopæl. Der er reglerne om enekompetence i artikel 22 og reglerne om aftaler om værneting i artikel 23, der nu også er nævnt i artikel 4, selv om de allerede begrænsede henvisningen til den nationale lovgivning. Hvis man lader disse to bestemmelser ude af betragtning, betyder henvisningen til den nationale lovgivning, at såfremt sagsøgte ikke har bopæl i en konventionsstat, kan kompetencereglerne i bilag I anvendes, selv om de udgør eksorbitante værneting. Endelig skal det pointeres, at artikel 4, stk. 2, bekræfter, at udenlandske sagsøgere har samme rettigheder som borgerne i den stat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, til at påberåbe sig de dér gældende kompetenceregler, idet den eneste betingelse er, at de skal have bopæl i dette land (jf. Jenardrapporten, s. 21.-22).

2. Specielle kompetenceregler

1. Generelt

39. Sideløbende med og som et alternativ til den generelle regel om sagsøgtes bopæl i en konventionsstat viderefører konventionen uændret den eksisterende struktur, der fastsætter specielle kompetenceregler, som efter sagsøgers valg giver denne mulighed for at anlægge en sag i en anden konventionsstat. Disse kompetenceregler er omfattet af artikel 5-7 i konventionen (svarende til artikel 5, 6 og 6a i 1988-konventionen). Mens den generelle regel afhænger af en faktor, der knytter sagsøgte til retten, anerkender de specielle regler en forbindelse mellem selve tvisten og den ret, som kan anmodes om at behandle den. Disse kompetenceregler afspejler et princip om, at retssager skal afvikles effektivt, og vil kun være berettigede, når der i henseende til retssagen er en tilstrækkelig forbindelse mellem tvisten og den ret, sagen skal anlægges ved, for så vidt angår indsamlingen af bevismateriale eller afviklingen af retssagen (32), eller for at sikre en bedre beskyttelse af sagens parters interesser. På grund af det generelle system af kompetenceregler i konventionen finder disse regler anvendelse, uanset om de svarer til kompetencereglerne i den nationale lovgivning i konventionsstaterne (33).

40. De specielle kompetenceregler i 1988-konventionen forbliver til dels uændret, selv om ordlyden af og til har undergået mindre ændringer af rent redaktionel art. De ændringer, der behandles i det følgende, er derfor dem, som omfatter mere end de rent redaktionelle ændringer, de tilfælde, hvor en redaktionel ændring faktisk afspejler et substansspørgsmål, og de tilfælde, hvor udviklingen i Domstolens retspraksis kræver yderligere bemærkninger. Der er ingen betydelig ændring og her ikke behov for yderligere bemærkninger ud over det, der er sagt i rapporterne om de tidligere konventioner vedrørende kompetencereglerne for retterne i en stat, hvor en trust har bopæl, når en stifter af en trust, trustee eller begunstiget sagsøges (artikel 5, nr. 6), jf. Schlosserrapporten, punkt 109-120), eller vedrørende kompetencereglerne for en ret, der gør arrest i en ladning eller fragt for at behandle tvister om betaling af vederlag for bistand eller bjærgning, hvis det gøres gældende, at sagsøgte har en interesse i ladningen eller fragten og havde det på bjærgningstidspunktet (artikel 5, nr. 7), jf. Schlosserrapporten, punkt 121-123).

41. Det samme kan siges om de særlige regler, der tillægger kompetence til den ret, hvor sagen om hovedkravet er anlagt i tilfælde af et modkrav, der udspringer af den samme aftale eller det samme forhold, som hovedkravet støttes på (artikel 6, nr. 3), jf. Jenardrapporten, s. 28), eller som tillægger retterne i den konventionsstat, hvor ejendommen er beliggende, kompetence i sager om kontraktforhold, såfremt sagen kan forenes med en sag om rettigheder over fast ejendom mod samme sagsøgte, ved retten i den konventionsstat, på hvis område ejendommen er beliggende (artikel 6, nr. 4), jf. Jenard-Möller-rapporten, s. 46-47, og Almeida Cruz-Desantes Real-Jenard rapporten, punkt 24).

2. Kontraktforhold (artikel 5, nr. 1))

42. Blandt de specielle kompetenceregler i artikel 5-7, som giver sagsøger mulighed for at anlægge sag i en anden konventionsstat end den stat, hvor sagsøgte har bopæl, og som ville have kompetence efter den generelle regel, er den, der har givet anledning til mest diskussion uden tvivl kompetencereglen vedrørende kontraktforhold. Artikel 5, nr. 1, i Luganokonventionen fra 1988 gør det ligesom den tilsvarende bestemmelse i Bruxelleskonventionen muligt at sagsøge en person med bopæl i en konventionsstat i en anden konventionsstat »i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes«; bestemmelsen har givet anledning til en række fortolkningsproblemer vedrørende definitionen af »kontraktforhold«, fastlæggelsen af den forpligtelse, der skal opfyldes, og fastlæggelsen af det sted, hvor den skal opfyldes. Disse problemer har givet anledning til en omfattende retspraksis ved Domstolen, der alt efter omstændighederne er nået til uafhængige løsninger eller har vist sagen tilbage til den nationale lovgivning uden at løse alle de problemer, som konventionen har afstedkommet.

43. Med hensyn til definitionen af »kontraktforhold« afviger kontraherende staters nationale lovgivninger fra hinanden, og Domstolen har indtaget den holdning, at begrebet er uafhængigt; den har ikke givet nogen generel eller abstrakt definition, men har i individuelle sager givet et fingerpeg om, hvornår der foreligger en kontraktlig forpligtelse, og hvornår der ikke gør det (34). Eksistensen eller gyldigheden af en aftale er et kontraktforhold (35). Hvis en sag vedrører brud på en forpligtelse såvel i som uden for kontrakt, er der intet accessorisk værneting: med hensyn til det første krav fastlægges kompetencen i overensstemmelse med artikel 5, nr. 1, og med hensyn til det andet krav i overensstemmelse med artikel 5, nr. 3, vedrørende erstatning for skadetilføjelse, selv om det kan indebære, at sagsøgeren skal føre særskilte sager ved forskellige retter (36), en mulighed, der altid kan undgås ved benyttelse af den generelle regel vedrørende sagsøgtes bopæl.

44. Med hensyn til fastlæggelsen af »den pågældende forpligtelse« giver artikel 5, nr. 1, udtrykkeligt en række kompetencemuligheder for så vidt angår én og samme aftale, idet der foretrækkes en reel forbindelse mellem retten og den specifikke tvist om én enkelt metode til behandling af aftalen. Bestræbelserne på at finde en rimelig balance mellem de to krav - en reel forbindelse med tvisten og aftalens enhed - har fået Domstolen til at mene, at udtrykket »den pågældende forpligtelse« henviser til den kontraktlige forpligtelse, som sagen vedrører, dvs. den forpligtelse, hvis manglende opfyldelse sagsøgerens sagsanlæg hviler på, snarere end den forpligtelse, som sagsøgeren udtrykkeligt søger at få opfyldt (37). På samme måde har Domstolen skønnet, at såfremt der påberåbes flere kontraktlige forpligtelser i anmodningen, kan den ret, som sagen indbringes for, fastslå, om den har kompetence, ved at henvise en sådan forpligtelse til hovedforpligtelsen (38); spørgsmålet om, hvorvidt forpligtelserne er accessoriske eller tilsvarende, er et spørgsmål, der skal afgøres af den ret, der behandler sagen, sædvanligvis på grundlag af den lovgivning, der finder anvendelse på aftalen (39). Til trods for disse domme sker det stadig jævnligt, at en aftale vil være underlagt mere end ét værneting, navnlig når kravene bygger på ligestillede forpligtelser, der udspringer af den samme aftale (40). Det er blevet påpeget, at denne situation ikke altid er tilfredsstillende, navnlig fordi en betalingsforpligtelse kan adskilles fra resten af aftalen og sagen indbringes for retten på det sted, hvor denne forpligtelse skal fuldbyrdes, og som ofte er sagsøgerens værneting.

45. Med hensyn til fastlæggelsen af det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes, selv om andre løsninger havde været mulige - en uafhængig løsning eller en henvisning til lex fori - har Domstolen valgt at henvise til lex causae for den omstridte forpligtelse, fastlagt efter de lovvalgsregler, der gælder for den ret, ved hvilken sagen er anlagt (41), selv i sager, hvor parterne i en klausul selv fastsætter stedet i en bestemmelse, der er gyldig i henhold til den lovgivning, der gælder for aftalen (42). Denne fortolkning, der oprindeligt ikke indebar en ensartet løsning på den manglende harmonisering af de kontraherende staters lovvalgsregler, og som lod muligheden for forum-shopping stå åben, blev efterfølgende understøttet af Romkonventionen af 19. juni 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser; selv om Romkonventionen anvender en fleksibel, objektiv tilknytningsfaktor, kan den lovgivning, der finder anvendelse på aftalen, og dermed det sted, hvor de forpligtelser, der følger af kontrakten, skal opfyldes, som hovedregel fastsættes af parterne. Henvisning til den lov, der finder anvendelse, som et middel til at fastslå stedet for opfyldelsen af forpligtelsen ændrer dog ikke noget ved den betydelige skævhed mellem nationale love om finansielle forpligtelser og løser ikke problemet med, at når den forpligtelse, der påberåbes ved retten, er betalingsforpligtelsen, falder opfyldelsesstedet ofte sammen med sagsøgerens værneting, således at der opstår mulighed for forum-shopping.

46. Uanset fortolkningen i retspraksis, der har udjævnet nogle af vanskelighederne, har mange skønnet ovennævnte regler utilstrækkelige, og Kommissionen og de kontraherende stater har fremsat mange forslag til ændring heraf. Forslagene er forskelligartede, men går alle i retning af at mindske den rolle, som henvisningen til stedet for opfyldelsen af forpligtelsen spiller, at sikre - i det mindste til en vis grad - enekompetence med hensyn til aftalen og at gøre det lettere at konstatere og forudse stedet for opfyldelsen, der skal danne grundlag for kompetencen i sagen. Forslagene og den debat, de har givet anledning til i ad hoc-gruppen, er beskrevet i det følgende i det omfang, de kan være nyttige for forståelsen af den nuværende teksts oprindelse.

47. Det meste radikale forslag, der også finder autoritativ støtte i litteraturen (43), var, at stedet for opfyldelsen af forpligtelsen skulle fjernes, så kontraktmæssige anliggender overlades til sagsøgtes almindelige værneting eller alternativt det værneting, som parterne har valgt. Denne løsning blev afvist af ad hoc-gruppen med den begrundelse, at sagsøgtes værneting måske ikke er det mest hensigtsmæssige, hvis der skal foretages inspektion på det sted, hvor der skal leveres varer eller tjenesteydelser, og at parterne måske ikke vælger et værneting for deres tvister. Derfor vendte gruppen tilbage til andre forslag, hvorefter der fastsættes et værneting for aftalen, men hvor vanskelighederne i den eksisterende tekst samtidig undgås eller i det mindste begrænses.

48. Blandt disse var et forslag om at henvise til opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der er karakteristisk for aftalen, med den hensigt at undgå en fragmentering af kompetencen med hensyn til aftalen og forhindre, at kompetencen baseres på betalingsforpligtelsen, naturligvis medmindre den økonomiske gæld var den forpligtelse, der var karakteristisk for aftalen. Forslaget blev ikke accepteret af flere grunde: internationale aftaler er ofte komplekse, og det er ikke altid let at identificere den karakteristiske forpligtelse; fastlæggelsen af, hvad der er den karakteristiske forpligtelse, kræver en samlet vurdering af aftalen, hvilket er for tidligt på det stadium, hvor kompetencen fastlægges; fastlæggelsen af opfyldelsesstedet for den karakteristiske forpligtelse afhænger af den lov, der finder anvendelse, så man ikke undgår at skulle henvise til lovvalgsreglerne; og endelig udgør den karakteristiske forpligtelse ikke nødvendigvis en tilstrækkelig tilknytningsfaktor mellem tvisten og en bestemt ret, hvis tvisten afhænger af en anden kontraktlig forpligtelse. Det kan anføres, at ét er at fastlægge, hvilken lov der finder anvendelse, ved at søge at definere en overordnet kontraktlig forbindelse på en homogen måde, selv om visse dele kan være mindre tæt forbundet og kompetencen fragmenteret, men noget helt andet at fastlægge tilknytningsfaktoren mellem en tvist og den ret, der bedst kan afgøre den.

49. Efter at have forkastet muligheden for at henvise til den forpligtelse, der er karakteristisk for aftalen, overvejede ad hoc-gruppen muligheden for at begrænse anvendelsesområdet for artikel 5, nr. 1, til kun at omfatte visse aftaler og mere specifikt salgsaftaler, sådan som Kommissionen har foreslået, idet opfyldelsesstedet er det sted, hvor leveringen fandt sted eller skulle have fundet sted, undtagen i tilfælde, hvor varerne blev leveret eller kunne leveres til mere end et sted; dette ville fratage betalingsforpligtelsen enhver relevans (44). Mod en sådan begrænset løsning blev det indvendt, at et værneting for aftalen ikke blot er ønskeligt i tilfælde af salgsaftaler, men også, og i lige så høj grad, i tilfælde af aftaler om levering af tjenesteydelser. På den anden side er det i aftaler af denne art, at betalingsforpligtelsen i de fleste tilfælde ikke er det afgørende aspekt, hvorpå kompetencen kan baseres, undtagen i tilfælde af aftaler om pengetjenester. Efter moden overvejelse besluttede ad hoc-gruppen ikke at foretage nogen radikal ændring af den eksisterende tekst, men at tilpasse den, så det i tilfælde af en salgsaftale eller en aftale om tjenesteydelser kommer til at fremgå, hvilken forpligtelses opfyldelsessted der kunne danne grundlag for en alternativ kompetence i forhold til sagsøgtes værneting, og så enhver henvisning til betalingssteder i henhold til sådanne aftaler udelukkes, mens den eksisterende bestemmelse forbliver uændret for alle andre aftaler og i de tilfælde, hvor de særlige regler, der er beskrevet ovenfor, har vist sig ikke at finde anvendelse (45).

50. Artikel 5, nr. 1, litra a), i den nye konvention overtager den tilsvarende bestemmelse i 1988-konventionen, hvor kompetence tillægges retten på det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes. Anvendelsesområdet for denne regel kan udelukkende fortolkes af den person, der skal anvende den, sådan som det var tidligere; med henblik på anvendelsen af litra a) bestemmer litra b), at når det drejer sig om aftaler om salg af varer eller levering af tjenesteydelser, er det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes, det sted i en konventionsstat, hvor varerne eller tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret. Litra b) fastlægger således den forpligtelse, hvis opfyldelsessted tjener som grundlag for uafhængig fastlæggelse af kompetencen med hensyn til sådanne aftaler, uanset den forpligtelse, hvis opfyldelse er genstand for tvisten. Uden at bruge ordet fastlægger den princippet om den karakteristiske forpligtelse og udelukker følgelig en henvisning til forpligtelsen til at foretage betaling, selv når denne forpligtelse påberåbes ved anvendelsen. Ad hoc-gruppen indføjede ikke en bestemmelse i teksten til Kommissionens oprindelige forslag om, at litra b) udtrykkeligt skulle udelukke tilfælde, hvor varerne i henhold til en salgsaftale blev leveret eller kunne leveres til mere end ét sted. Hvis alle forpligtelser til at levere i sådanne tilfælde påberåbes ved anvendelsen samtidigt, kan der foreslås forskellige løsninger i de relevante tilfælde, uden at det foregriber Domstolens eventuelle fremtidige fortolkning af denne bestemmelse, såsom en henvisning til hovedleveringsstedet, en sagsøgers valg med hensyn til det leveringssted, hvor han skal anlægge sin sag, fuldt ud eller begrænset til delleveringen på dette sted, eller endog en henvisning til stedet for opfyldelsen af den pengemæssige forpligtelse, hvis denne forpligtelse påberåbes ved anvendelsen. Domstolen har allerede udtalt sig om den parallelle bestemmelse i artikel 5, nr. 1, litra b), i Bruxelles I-forordningen og har truffet følgende afgørelse: »i tilfælde af en flerhed af leveringssteder inden for en og samme medlemsstat«»er den ret, som er kompetent til at bedømme alle de krav, som er baseret på kontrakten om salg af varer, retten, inden for hvis retskreds stedet for hovedleveringen befinder sig, og som fastlægges ud fra økonomiske kriterier. I mangel af bestemmende faktorer til fastlæggelse af hovedleveringsstedet vil sagsøgeren kunne sagsøge sagsøgte for retten på leveringsstedet efter eget valg« (46). Domstolen har med vilje undladt at udtale sig om de spørgsmål, der rejser sig, og de løsninger, der kan være de mest relevante, når der er flere leveringssteder i forskellige medlemsstater (47). Det siger sig selv, at der vil opstå tilsvarende problemer, når der er flere steder for levering af tjenesteydelser i forskellige stater.

51. Med henblik på fastlæggelsen af opfyldelsesstedet indeholder litra b) en faktuel betingelse med det formål at undgå anvendelse af internationale privatret; det hedder heri, at medmindre andet er aftalt mellem parterne, skal stedet for leveringen af varerne eller tjenesteydelserne være identificeret »i aftalen«. Det skal pointeres, at denne bestemmelse finder anvendelse, »medmindre andet er aftalt« mellem parterne; i henhold hertil er partsautonomien udtrykkeligt bevaret, også for så vidt angår fastlæggelsen af opfyldelsesstedet. Det er fortsat et åbent spørgsmål, om denne bestemmelse helt kan forhindre, at lovvalgsreglerne ved den ret, der behandler tvisten, kommer i anvendelse, når parterne ikke med tilstrækkelig præcision har angivet leveringsstedet for varen eller tjenesteydelser, og dette kan fastlægges ved hjælp af den lov, der finder anvendelse på aftalen, eller såfremt tvistens genstand faktisk er det sted, hvor varerne eller tjenesteydelserne er blevet eller skulle have været leveret. Litra b) fungerer så som en særlig regel, der er begrænset til aftaler om salg eller levering af tjenesteydelser, for anvendelsen af det generelle princip om det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes, jf. litra a). Det finder ikke anvendelse på aftaler, som ikke falder ind under nogen af disse kategorier, og det finder ikke engang anvendelse på disse kategorier, når stedet for opfyldelsen af aftalen ikke ligger i en konventionsstat. Når det skønnes, at litra b) ikke er relevant, finder litra a) anvendelse; det fremgår af litra c), der præciserer og bekræfter en konklusion, der kunne drages af litra a) og b), selv uden litra c). F.eks. i forbindelse med en salgsaftale, hvor forpligtelsen til at levere varerne skal opfyldes i en konventionsstat, kan stedet for opfyldelsen af en forpligtelse til at foretage betaling ikke lægges til grund for fastlæggelse af kompetence; hvis leveringsforpligtelsen derimod ikke skal opfyldes i en konventionsstat, kunne sagsøger påberåbe sig det sted, hvor betalingen skulle finde sted, idet det altid formodes, at dette sted lå i en konventionsstat, da litra a) i så fald ville finde anvendelse, og det gør det muligt at tage hensyn til den særlige forpligtelse, der påberåbes.

52. Med hensyn til den kompetence, der gælder for individuelle arbejdsaftaler, jf. artikel 5, nr. 1, i 1988-konventionen, blev der fremsat flere ændringsforslag; ad hoc-gruppen valgte at behandle denne sag særskilt i afsnit II (se nedenfor i forbindelse med afdeling 5).

3. Underholdspligt (artikel 5, nr. 2)

53. Den første del bestemmelsen, i litra a) og b), forbliver uændret i forhold til bestemmelsen i 1988-konventionen, der også var identisk med bestemmelsen i Bruxelleskonventionen efter tiltrædelseskonventionen fra 1978. Der henvises derfor til de tidligere rapporter (Jenardrapporten, s. 24-25, og Schlosserrapporten, punkt 90-108).

54. Domstolen har beskæftiget sig med denne bestemmelse ved en række lejligheder og har afklaret flere aspekter. Det er Domstolens opfattelse, at begrebet underholdspligt skal fortolkes bredt, så det omfatter enhver forpligtelse, der sætter en person i stand til at forsørge sig selv, uanset om betalingerne er periodiske, og uanset om forpligtelsen er fastsat efter midler eller behov. Underholdspligt kan derfor bestå i betaling af et engangsbeløb, hvis størrelsen af kapitalen er beregnet med henblik på at sikre et forud fastsat indkomstniveau, eller overførsel af ejendomsret for at sætte en person i stand til at forsørge sig selv. Hvis en sådan bestemmelse har til formål at sætte en ægtefælle i stand til at forsørge sig selv, eller hvis hver ægtefælles behov og midler tages i betragtning ved fastsættelsen af ydelsens størrelse, vedrører betalingen en underholdspligt og ikke ejendomsrettigheder, der følger af formueforholdet mellem ægtefæller, hvilket ville ligge uden for konventionens anvendelsesområde (48). Hvis disse karakteristika ved en underholdspligt er til stede, er pligten omfattet af artikel 5, nr. 2, og henhører under konventionens anvendelsesområde, selv om den er accessorisk i forhold til en sag som f.eks. en skilsmissesag, der ikke er omfattet (49).

55. Begrebet »den berettigede« er et uafhængigt begreb, der skal fastlægges på baggrund af formålet med konventionens regler uden henvisning til den nationale lovgivning, der gælder for den ret, ved hvilken sagen er anlagt. Artikel 5, nr. 2, gør det ikke muligt at sondre mellem en person, hvis ret til underholdsbidrag er anerkendt, og en person, hvis ret endnu ikke er fastslået, og begrebet dækker derfor ikke kun en person, hvis ret til underholdsbidrag allerede er fastslået ved en tidligere retsafgørelse, men også en person, der anmoder om underhold for første gang, uanset om den nationale lovgivning begrænser begrebet »den berettigede« til personer i den første kategori (50). På baggrund af Domstolens retspraksis fandt ad hoc-gruppen, at der ikke var behov for at ændre artikel 5, nr. 2, ved at erstatte udtrykket »den berettigede« med »den, der kræver underhold«, sådan som Kommissionen har foreslået (51). Begrebet »den berettigede« omfatter ikke et offentligt organ, der anlægger sag om inddrivelse af beløb, som det har betalt til den berettigede, i hvis rettigheder det er indtrådt mod den underholdspligtige, eftersom der i dette tilfælde ikke er nogen grund til at fratage den underholdspligtige den beskyttelse, som den generelle regel i artikel 2 i konventionen giver (52).

56. Der er en ny bestemmelse i litra c) vedrørende sager om underholdspligt, som er accessoriske i forhold til sager om forældreansvar; ifølge denne bestemmelse tillægges kompetencen den ret, der efter sin egen lovgivning er kompetent i sagen, medmindre denne kompetence alene støttes på en af parternes nationalitet. Det bør dog bemærkes, at den ikke på nogen måde ændrer bestemmelsen i artikel 5, nr. 2, som den nu findes i 1988-konventionen og i Bruxelles I-forordningen (53). Formålet med litra c) er udelukkende at sikre parallelisme mellem EF-retten og Luganokonventionen. Navnlig betragtning 11 i Bruxelles IIa-forordningen (Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003) (54) præciserer meningen med kompetencereglen for krav vedrørende underholdsbidrag, når kravene om underholdsbidrag er accessoriske i forhold til sager om forældreansvar, idet den bestemmer, at kompetencen med hensyn til sådanne krav bør fastlægges på grundlag af artikel 5, nr. 2, i Bruxelles I-forordningen. For at undgå tvivl i Luganokonventionen fandt man det hensigtsmæssigt at indføje en bestemmelse, der afklarer dette spørgsmål.

4. Erstatning uden for kontrakt (artikel 5, nr. 3)

57. I sager om erstatning uden for kontrakt har kompetencen for »retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, jf. artikel 5, nr. 3, i 1988-konventionen (og forinden i Bruxelleskonventionen) affødt en omfattende retspraksis ved Domstolen, til dels foranlediget af Jenardrapporten, der har begrænset sig til at udtale, at det ekspertudvalg, som P. Jenard var ordfører for, »ikke anså det for påkrævet, at det udtrykkeligt fastlægges, om der hermed menes det sted, hvor den skadegørende handling er begået, eller det sted, hvor skaden er indtruffet. Det anså det for mere fordelagtigt at holde fast ved den affattelse, der findes i flere nationale lovgivninger« (55), idet betydningen fastsættes i selve affattelsen. Spørgsmålet blev indbragt for Domstolen, der fandt, at ordlyden af artikel 5, nr. 3), skal forstås således, at det er hensigten at omfatte både det sted, hvor skaden er indtruffet, og det sted, hvor den skadegørende handling er begået, og at sagsøgte efter sagsøgerens valg kunne sagsøges ved retterne på begge steder (56). Fortolkningen vælger ikke mellem de forskellige løsninger, der er accepteret i de nationale lovgivninger, og som med henblik på at bestemme, hvor ulovlige handlinger begået »overhovedet« kan anses for at have fundet sted, nogle gange baserer sig på teorien om stedet for handlingen og nogle gange på teorien om det sted, hvor skaden er indtruffet; den øger dermed muligheden for forum-shopping. Det bør dog bemærkes, at hvis man udelukkende havde henvist til det sted, hvor handlingen fandt sted, ville det i mange tilfælde have fjernet enhver betydning fra denne specielle kompetence for det sted, hvor skaden er indtruffet, da det sted, hvor handlingen fandt sted, ofte er sammenfaldende med bopælen for den sagsøgte, der er ansvarlig for skaden, mens en henvisning udelukkende til det sted, hvor skaden er indtruffet, under alle omstændigheder ikke ville have forhindret en opdeling af retssagen i mange enkeltsager.

58. Kommissionen foreslog, at Domstolens retspraksis bekræftes i teksten til artikel 5, nr. 3, der bør nævne både »det sted, hvor den skadevoldende begivenhed har fundet sted«, og »det sted, hvor skaden (eller en del af skaden) er indtrådt« (57). Ad hoc-gruppen kunne ikke acceptere dette forslag; den fandt, at det var unødvendigt at bekræfte en klar og uomtvistet retspraksis i en retsakt, og at det muligvis ville være farligt, da de ord, der benyttes, kunne give anledning til nye fortolkninger, hvis de blev indsat i en retsakt. Set ud fra henvisningen til det sted, hvor skaden er indtrådt, har forslaget om at tillægge retterne på »det sted, hvor skaden (eller en del af skaden) er indtrådt«, kompetence, endvidere flere ulemper. Det inkorporerer ikke den præcisering, som Domstolen har givet i senere domme, i lovgivningen. I disse domme gjorde Domstolen det klart, at det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, er det sted, hvor den skadegørende handling, der medfører erstatningsansvar uden for kontrakt, direkte har påført den umiddelbart skadelidte et tab (58), og ikke omfatter det sted, hvor den skadelidte hævder at have lidt økonomisk tab som følge af den oprindelige skade, der er sket, og som han har lidt i en anden kontraherende stat; det kan ikke fortolkes udvidende, således at det omfatter ethvert sted, hvor der kan opstå skadevirkninger af et forhold, som allerede har forvoldt en skade, der faktisk er indtrådt et andet sted (59). En kodificering af en del af Domstolens retspraksis, men ikke hele dens senere udvikling, kunne have rejst tvivl om lovgiverens hensigt med hensyn til bestemmelsens omfang.

59. Hvis man skulle tillægge retten på »det sted, hvor skaden (eller en del af skaden) er indtrådt«, kompetence, ville det endvidere have betydet, at hvis der var indtrådt skade i mere end én stat, kunne sagsøgeren anlægge sag om dækning af hele skaden i hver af disse stater, hvilket er strid med Domstolens retspraksis; i en sag om ærekrænkelse i en avisartikel løste Domstolen problemet med flere skader forårsaget af samme handling ved at tillægge retterne i hver af de medlemsstater, hvor skaden var forvoldt, kompetence til at tage stilling til den skade, der var forvoldt i denne stat; de eneste retter med kompetence til at tage stilling til alle skader, der var forvoldt, var retterne på det sted, hvor sagsøgte havde bopæl (60). Det er rigtigt, at de løsninger, Domstolen giver, forpligter sagsøgere, der lider tab i flere stater, til at anlægge flere sager, og på grund af de forskellige lovgivninger, der finder anvendelse, kan dette føre til modstridende retsafgørelser vedrørende samme skadevoldende begivenhed (61). Hvis man derimod tillægger retten på det sted, hvor en del af skaden er indtrådt, kompetence vedrørende hele skaden, ville det øge muligheden for forum-shopping og stille sagsøgeren uforholdsmæssig gunstigt. Ad hoc-gruppen drøftede det alternative forslag om, at kompetencen tillægges retten i den stat, hvor størstedelen eller den afgørende del af skaden er indtrådt. Denne løsning blev dog også afvist i sidste instans på grund af faren for, at en betingelse af denne art kunne føre til hyppige tvister om fastlæggelsen af størstedelen eller den afgørende del af skaden og dermed forpligte parterne og retten til at løse substansspørgsmål på det stadium, hvor kompetencen tillægges.

60. Efter at have besluttet ikke ændre artikel 5, nr. 3, på den måde, som Kommissionen har foreslået, overvejede ad hoc-gruppen længe muligheden af at præcisere bestemmelsens anvendelsesområde, således at den ikke kun skal gælde for krav vedrørende skader, der allerede er indtruffet, sådan som det kunne følge af en bogstavelig fortolkning af 1988-konventionen, men også krav vedrørende skader, som kan opstå i fremtiden. Ad hoc-gruppen koncentrerede sig navnlig om de tilfælde, hvor en sag anlagt af en offentlig eller privat forbrugerorganisation har ført til et forbud, der beskytter forbrugernes kollektive interesser, da en sådan sag vedrører adfærd, der sandsynligvis vil forårsage skade, og ellers ligge uden for anvendelsesområdet for artikel 5, nr. 3. Sager af denne art er almindelig praksis i de skandinaviske lande og især i svensk lovgivning og kræver ensartet behandling i henseende til kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser for at sikre, at erhvervsdrivende, der indlader sig på svigagtig praksis til skade for forbrugerne i EF-medlemsstaterne - såsom vildledende markedsføring eller urimelige vilkår i standardkontrakter - ikke kan unddrage sig retssager eller retsmidler, når deres firma er beliggende i en anden stat end den stat, hvor de faktisk opererer. Ad hoc-gruppen noterede sig, at denne situation er omfattet af artikel 31, der gjorde det muligt at anmode en ret om at iværksætte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler i henhold til den nationale lovgivning, fordi denne bestemmelse fandt anvendelse, selv når foranstaltningerne havde endelig virkning (62). Gruppen overvejede også den beskyttelse, der er udvidet til at omfatte forbrugerne i henhold til fællesskabsdirektiverne, såsom direktiv 93/13/EØF om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, hvis artikel 7, stk. 1 og 2 forpligter medlemsstaterne til at sikre, at der findes egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås med forbrugere, til ophør, og til at angive, at de nævnte midler skal omfatte bestemmelser, i henhold til hvilke personer eller organisationer, der har en legitim interesse i at beskytte forbrugerne, efter national ret kan indbringe en sag for retsmyndighederne eller de kompetente administrative myndigheder, for at disse kan afgøre, om kontraktvilkår, der er udarbejdet med henblik på generel anvendelse, er af urimelig karakter, og anvende egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af sådanne kontraktvilkår til ophør (63), eller direktiv 98/27/EF om søgsmål med påstand om forbud på området beskyttelse af forbrugernes interesser, hvis artikel 2 forpligter medlemsstaterne til at udpege de domstole eller administrative myndigheder, der har kompetence til kræve, at overtrædelsen af en række direktiver om forbrugerbeskyttelse, som er anført i bilaget, bringes til ophør, eller at der nedlægges forbud mod den, eller hvor det er relevant, til at træffe foranstaltninger såsom offentliggørelse af afgørelsen eller offentliggørelse af en berigtigelse med henblik på at fjerne overtrædelsens fortsatte virkninger, og betaling af bøder for at sikre overholdelse af afgørelserne (64).

61. Uanset muligheden for at anvende disse forskellige retsforskrifter tog ad hoc-gruppen også hensyn til, at disse direktiver ikke indeholder nogen kompetenceregler, og at de ikke nødvendigvis anvendes på samme måde i de forskellige medlemsstater, til muligheden for, at der kan opstå tvivl om, hvorvidt visse søgsmål om ophør i henhold til den nationale lovgivning er omfattet, og endelig til den omstændighed, at sådanne søgsmål kan anlægges i tilfælde, der ikke vedrører forbrugerbeskyttelse, f.eks. når en sagsøger har søgt at forhindre en sagsøgt i at krænke sagsøgerens intellektuelle ejendomsrettigheder; disse overvejelser førte til, at gruppen vedtog en særlig bestemmelse i artikel 5, nr. 3, der tillægger retterne på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, kompetence - også for eventuel skade, der vil kunne blive tilføjet i fremtiden. Formålet med ændringen er at præcisere lovgivningens anvendelsesområde og ikke at ændre substansen, da medtagelsen af søgsmål om ophør klart kan udledes ved fortolkning af den tidligere ordlyd (65). Man bør i den forbindelse huske på, at begrundelsen for den særlige kompetence for retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, ligger i, at denne ret sædvanligvis er bedst i stand til at afgøre sagen på grund af dens nærhed til tvisten og den lethed, hvormed beviser kan fremskaffes, og at denne begrundelse ikke kun finder anvendelse på krav om erstatning for skade, der allerede er indtrådt, men også på sager, der har til formål at forhindre, at skaden indtræder. Domstolen indtog efterfølgende dette synspunkt med hensyn til Bruxelleskonventionen, selv om dens ræsonnement til dels udsprang af den ændring, der er foretaget af artikel 5, nr. 3, i Bruxelles I-forordningen, og som var affattet på samme måde som den ændring, der nu er indføjet i Luganokonventionen (66).

62. Den bestemmelsen, der tillægger kompetence for eventuel skadetilføjelse i fremtiden, betyder, at disse skader er omfattet af Domstolens konklusioner, hvorefter sagsøgeren kan anlægge sag enten på det sted, hvor den skadegørende handling skal undgås, eller det sted, hvor selve skadetilføjelsen skal forhindres. Bestemmelsen af det sted, hvor »skadetilføjelsen vil kunne foregå«, beror i alt væsentligt på en kendsgerning og er således et anliggende for den ret, der behandler sagen. I overensstemmelse med den holdning, Domstolen har indtaget, skal det dog være det sted, hvor der er overhængende fare for skade, og ikke et sted, hvor der kan ske indirekte økonomisk skade. Eksistensen af en fare, der kan begrunde et forbud, afhænger af lovgivningen i den stat, hvor der søges opnået et forbud; reglen her vedrører udelukkende kompetencen og angiver ikke, hvilke forbud der kan udstedes, og deres karakter og indhold, de betingelser, hvorpå de kan indrømmes, og de personer, der har ret til at søge at opnå dem, skal derfor fastlægges i den lovgivning, der gælder for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, eller i fællesskabsbestemmelser, som sigter mod at harmonisere de relevante nationale love.

63. Som tidligere nævnt vedrører den særlige kompetence til at udstede forbud, som overvejes her, kun krav vedrørende adfærd, der sandsynligvis kan forvolde skade, som ikke er en overtrædelse af en kontraktlig forpligtelse; i tilfælde af en overtrædelse af en kontraktlig forpligtelse kan der som et alternativ til sagsøgtes værneting søges retsmidler i aftalens værneting, jf. artikel 5, nr. 1. Man bør holde sig for øje, at begrebet »erstatning uden for kontrakt« ligesom »sager om kontraktforhold« skal fortolkes uafhængigt, primært ved at se på konventionens system og anvendelsesområde, og det er ikke et spørgsmål, der er overladt til national ret. Domstolen har navnlig konkluderet, at begrebet »erstatning uden for kontrakt« omfatter ethvert krav, som går ud på, at en sagsøgt pålægges et erstatningsansvar, og som ikke er knyttet til et »kontraktforhold« med en forpligtelse, som en part frivilligt har påtaget sig over for en anden (67).

5. Sager som følge af en strafbar handling (artikel 5, nr.4)

64. Denne bestemmelse, der tillægger kriminalretten kompetence til at behandle sager med påstand om erstatning eller genoprettelse som følge af en strafbar handling, er medtaget i den nye konvention. Ad hoc-gruppen drøftede, om denne bestemmelse fortsat skulle have samme ordlyd, eller om den skulle ændres eller endog udgå. Den ville faktisk være udgået ifølge et forslag om, at kriminalretter kun skal kunne behandle borgerlige sager, hvis civilretterne på samme sted kunne behandle sager, der udspringer af samme strafbare handling i henhold til konventionen. Gruppen besluttede at bevare bestemmelsen på grund af nytten af den særlige kompetence, der er tillagt kriminalretter, når den nationale lovgivning gør det muligt at anlægge borgerlige sager i forbindelse med en straffesag, som ikke nødvendigvis er sammenfaldende med kompetencen for det sted, hvor skaden er indtruffet, jf. artikel 5, nr. 3.

65. Forslaget om ændring af artikel 5, nr. 4, hang til dels sammen med en ny affattelse af den anden bestemmelse om anlæggelse af borgerlige sager i forbindelse med en straffesag i bilag II til protokol nr. 1 til 1988-konventionen, hvorefter personer, der har bopæl i en kontraherende stat, og mod hvem der indledes retsforfølgning for en uagtsom lovovertrædelse ved retter kompetente i straffesager i en anden kontraherende stat, hvor de pågældende ikke er statsborgere, kan lade sig forsvare af en advokat uden personligt at skulle give møde. Hvis retten bestemmer, at de skal give møde personligt, og dette ikke finder sted, behøver kriminalrettens afgørelse med hensyn til borgerlige krav ikke at blive anerkendt i de andre konventionsstater (68). Det blev dels foreslået, at denne bestemmelse skulle udvides til at omfatte forsætlige lovovertrædelser, dels at den burde begrænses, så den kun bestemmer, at hvis kriminalretten også behandler den borgerlige sag, er sagsøgte berettiget til at lade sig repræsentere for så vidt angår den borgerlige sag uden at give møde personligt, uden at bestemmelsen angiver konsekvenserne af denne bestemmelse for anerkendelsen af dommen. Disse forslag blev forkastet, til dels for at undgå tvangsindblanding i straffelovgivningen i stater, der er kontraherende part i en konvention, der omhandler borgerlige sager, herunder handelssager.

66. Artikel II i protokollen forblev således uændret (69) og blev på grund af parallelismen med Bruxelles I-forordningen overført til teksten til konventionen, der nu bliver artikel 61. Det bemærkes dog, at beslutningen om ikke at udvide bestemmelsen til at omfatte forsætlige lovovertrædelser er blevet modereret af Domstolen, der finder, at artikel II i protokollen ikke skal fortolkes således, at den er til hinder for, at retten i den stat, begæringen rettes til, for så vidt angår bestemmelsen om de grundlæggende retsprincipper i artikel 34, stk. 1, kan tage hensyn til, at retten i domsstaten i forbindelse med påkendelsen af et erstatningskrav, der støttes på en forsætlig lovovertrædelse, har nægtet at lade en tiltalt, der forfølges for en forsætlig lovovertrædelse, forsvare sig i sagen, medmindre han har givet møde personligt (70). Heraf kan det udledes, at bestemmelsen i den nuværende artikel 61, der udtrykkeligt henviser til uagtsom lovovertrædelse, også finder anvendelse på forsætlige lovovertrædelser, da anerkendelse af domme ellers kan afslås med den begrundelse, at de strider mod de grundlæggende retsprincipper (71).

6. Filialer af selskaber (artikel 5, nr. 5)

67. Denne bestemmelse, der regulerer værnetinget for en filial, et agentur eller en lignende virksomhed i forbindelse med tvister vedrørende deres drift, er ikke blevet ændret. Artikel 5, nr. 5, tillægger retterne på det sted, hvor filialen, agenturet eller en lignende virksomhed er beliggende, kompetence med henblik på at undgå at henvise til den nationale lovgivning. En filial, et agentur eller en lignende virksomhed er således et uafhængigt begreb, der er fælles for konventionsstaterne og garanterer retssikkerheden. Domstolen har udtalt, at begrebet filial, agentur eller en lignende virksomhed forudsætter, at der foreligger et centrum for erhvervsudøvelsen, som udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for hovedvirksomheden med en ledelse og materielt udstyret således, at det kan forhandle med tredjemand, så denne ved, at den kan etablere en retlig forbindelse med den i udlandet hjemmehørende hovedvirksomhed uden at skulle henvende sig direkte til denne (72). Disse karakteristika er til stede, selv om centret for erhvervsudøvelsen drives af et selskab, der i henseende til national selskabsret er uafhængigt af hovedvirksomheden, og som har samme navn og direktion samt handler og indgår aftaler på dennes vegne og af denne benyttes på samme måde som en repræsentation, fordi tredjeparten skal kunne indgå aftaler i tillid hertil (73). Beskyttelsen af en tredjepart i et sådant tilfælde kræver, at tilstedeværelsen skønnes at svare til en filial uden retlig uafhængighed. På grundlag af det beskrevne begreb er det retten, der under behandlingen af sagen skal kontrollere beviserne for, at der eksisterer en reel sekundær virksomhed.

68. De tvister, der er opstået om filialer, agenturer og lignende virksomheder, for hvilke denne artikel fastsætter en særlig kompetence, der kan erstatte sagsøgtes normale værneting, har vedrørt rettigheder og forpligtelser inden for og uden for kontraktforhold i relation til virksomhedens ledelse (lejemål, forbindelser med personalet osv.), forpligtelser inden for kontraktforhold, som virksomheden har indgået på hovedvirksomhedens vegne, og som skal opfyldes i den stat, hvor centret for erhvervsudøvelsen er beliggende, og forpligtelser uden for kontraktforhold, der er en følge af de aktiviteter, som virksomheden har indledt på det sted, hvor den er beliggende, på hovedvirksomhedens vegne (74). Også her er det den ret, ved hvilken sagen er anlagt, der skal kontrollere og klassificere den forbindelse, der lægges til grund, i lyset af begrebet tvist som følge af driften af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed som beskrevet her.

7. Mere end én sagsøgt og krav mod den pågældende som tredjemand (artikel 6, nr. 1 og 2)

69. Blandt de forskellige situationer, hvor kompetencen kan baseres på en forbindelsen mellem den sag, der er anlagt, og en anden sag, hvor kompetencespørgsmålet er reguleret ved konventionen, har man følt, at der var behov for præcisering af det tilfælde, hvor der er mere end én sagsøgt, hvilket giver sagsøgeren mulighed for at anlægge sager ved retten dér, hvor en af de sagsøgte har bopæl, eftersom bestemmelsens faktiske anvendelsesområde har været anset for usikkert. Da der manglede en angivelse i den oprindelige tekst til Bruxelleskonventionen, påpegede Jenardrapporten, at man havde lagt sig fast på den kompetence, der er udledt af en af de sagsøgtes bopæl, fordi det gjorde det muligt at forebygge, at der i de kontraherende stater træffes retsafgørelser, som er uforenelige med hinanden, og at dette ikke er berettiget, når sagen er anlagt alene med det formål at udelukke kompetence for retterne i den stat, hvor sagsøgte havde bopæl (75). Domstolen fandt, at artikel 6, nr. 1, kræver, at de sager, som sagsøgte har anlagt, er indbyrdes sammenhængende på en sådan måde, at det ville føre til uforenelige afgørelser, hvis kravene blev påkendt hver for sig (76). Ad hoc-gruppen fandt det tilrådeligt at kodificere retspraksis på dette punkt og fastlægge, hvordan forbindelsen mellem sagerne skal være, hvis kompetencen for så vidt angår alle sagsøgte skal tillægges retterne dér, hvor en af dem har bopæl. Det kan bemærkes, at begrebet accepteret forbundethed er sammenfaldende med begrebet i artikel 28, stk. 3, selv om præmisserne for og formålet med denne bestemmelse er forskellige; det sigter mod at koordinere konventionsstaternes kompetence og ikke mod at fastlægge den eller de retter i en af disse stater, som har kompetence.

70. I modsætning til det synspunkt, som Kommissionen har fremført (77), fandt ad hoc-gruppen det ikke nødvendigt at kodificere det andet princip i Jenardrapporten, hvorefter kompetence kun er berettiget, hvis kravet ikke udelukkende har til formål at unddrage en af de sagsøgte deres værneting. Gruppen fandt, at den nære forbindelse, der skal være mellem kravene, samt kravet om, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, skal være retten på det sted, hvor en af sagsøgerne har bopæl (78), er tilstrækkeligt til at undgå misbrug af reglen (79); dette var ikke tilfældet med et krav mod den pågældende som tredjemand eller andre sager mod tredjemand, der er reguleret ved artikel 6, nr. 2, hvor der udtrykkeligt er henvist til princippet for at forhindre en tredjemand i at blive sagsøgt ved en forkert ret. Det kan pointeres, at når der er mere end én sagsøger, hviler kompetencen objektivt på den tætte forbindelse mellem sagerne, som skal påvises af sagsøger, mens en sådan tæt forbindelse ikke er påkrævet ved et krav mod den pågældende som tredjemand eller andre sager mod tredjemand. I stedet er forbindelsen mellem hovedsagens beslægtede karakter og kravet mod den pågældende som tredjemand (80) tilstrækkelig, uanset på hvilket grundlag retten har kompetence i den oprindelige sag, og det gør det tilrådeligt med en bestemmelse, som sikrer sagsøgtes ret til at blive sagsøgt ved den ret, der ville være kompetent med hensyn til hans sag, selv om sagsøgte selv forpligtes til at bevise, at han er blevet unddraget denne ret.

71. Ad hoc-gruppen fandt det heller ikke nødvendigt at medtage en bestemmelse i artikel 6, nr. 1, for at forhindre, at bestemmelsen anvendes på sagsøgte, der har aftalt et værneting med sagsøger i overensstemmelse med artikel 23 i konventionen. Kommissionen havde fremsat et forslag herom, men den enekompetence, der er fastsat i artikel 23, har forrang for enhver anden kompetence, der er reguleret ved konventionen, kun med forbehold af de bestemmelser, der er nævnt i artikel 23, stk. 5, således at der ikke kan herske tvivl om fortolkningen, og der er ingen grund til at gentage princippet i en særlige bestemmelse, som tillægger kompetence. Den omstændighed, at rapporten kun nævner denne forrang i bemærkningen til artikel 6, nr. 2, er ikke bevis på det modsatte, da denne kompetenceregel har forrang for alle kompetencereglerne i konventionen med undtagelse af dem, der er anført i selve artikel 23. Dette gælder naturligvis ikke for en værnetingsklausul, som parterne ikke havde til hensigt at tillægge eksklusiv karakter (se i det følgende i forbindelse med artikel 23).

72. Endelig bør det bemærkes, at de specielle forhold i forbindelse med krav mod den pågældende som tredjemand i nogle konventionsstater, som var blevet underlagt en særlig regel, i henhold til hvilken artikel 6, nr. 2, i Bruxelleskonventionen ikke fandt anvendelse, en regel, der er gentaget i artikel V i protokol nr. 1 til 1988-konventionen, endnu engang behandles på samme måde i den nye konvention, navnlig i artikel II i protokol nr. 1. Denne artikel bestemmer, at den i artikel 6, nr. 2, og artikel 11 fastsatte kompetence ikke kan gøres fuldt ud gældende i de i bilag IX nævnte konventionsstater (Tyskland, Østrig, Ungarn og Schweiz (81), mens personer, der har bopæl inden for en anden konventionsstats område, kan sagsøges ved retterne i disse stater i henhold til de regler om sager mod tredjemand, der er fastsat heri. Afgørelser, der er truffet i andre stater i henhold til artikel 6, nr. 2, og artikel 11, vil dog blive anerkendt og fuldbyrdet i de pågældende stater efter en særlig bestemmelse i afsnit III i konventionen (for bemærkninger vedrørende grundene til denne særlige bestemmelse for nogle stater henvises til Jenardrapporten, s. 27-28, Schlosserrapporten, punkt 135, og Jenard-Möller-rapporten, punkt 105) (82). Der er i artikel II i protokol nr. 1 tilføjet et nyt stykke (stk. 2), der bestemmer, at Det Europæiske Fællesskab på ratifikationstidspunktet kan erklære, at de i artikel 6, nr. 2, og artikel 11 nævnte sager ikke kan gøres gældende i visse andre medlemsstater, og at det skal oplyse om de regler, der skal anvendes i stedet for (83). Det er også anerkendt i Bruxelles I-forordningen (artikel 65), at artikel 6, nr. 2, og artikel 11 ikke finder anvendelse i Tyskland, Østrig og Ungarn.

3. Beskyttelseskompetence

1. Forsikring (artikel 8-14)

73. I forsikringsspørgsmål opretholder konventionen en uafhængig og fuldstændig ordning, bortset fra en henvisning til artikel 4 og artikel 5, nr. 5. Artikel 9, stk. 2, konkretiserer spørgsmålet om værneting nærmere i forbindelse med en filial, et agentur eller en anden virksomhed, således at kompetencen kan baseres på, at der findes en filial, et agentur eller en anden virksomhed, også selv om forsikringsgiveren ikke har bopæl på en konventionsstats område. For at beskytte den svage part i et forsikringsforhold bibeholder konventionen den tidligere struktur, så der sondres mellem på den ene side forsikringsgiverens stilling og på den anden side forsikringstagerens, den sikredes eller den begunstigedes stilling, og der opstilles en række kriterier for kompetencen, alt efter om den ene eller den anden part optræder som sagsøger eller sagsøgte (jf. Jenardrapporten, s. 30-33, og Schlosserrapporten, punkt 136-152).

74. Ifølge 1988-konventionen kunne forsikringsgiveren sagsøges ikke alene ved retterne i bopælsstaten - og andre retter i særlige tilfælde - men også ved retterne i den stat, hvor forsikringstageren havde bopæl, i en sag anlagt af forsikringstageren. Omvendt kunne forsikringsgiveren kun sagsøge forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ved en ret i deres bopælsstat. Denne kompetenceregel indebar en særstilling for forsikringstageren, som nød større beskyttelse end den sikrede eller den begunstigede; de kunne ligeledes kun sagsøges ved retterne i den stat, hvor de havde bopæl, men som sagsøgere kunne de ikke sagsøge forsikringsgiveren ved retterne i deres egen bopælsstat, idet denne ret var forbeholdt forsikringstageren. Der blev i Jenardrapporten redegjort for, at denne sondring skyldtes den betragtning, at kun forsikringstageren stod i et forretningsmæssigt forhold til forsikringsgiveren, og at det ville være urimeligt at forvente, at forsikringsgiveren møder for sikredes eller begunstigedes ret, da han ikke nødvendigvis har kendskab til deres nøjagtige bopæl på det tidspunkt, hvor grundlaget for sagen opstår (84). Ad hoc-gruppen indtog det synspunkt, at dette argument ikke længere afspejlede behovene i forsikringsbranchen, sådan som den har udviklet sig gennem de seneste årtier med større konkurrence, nye forsikringsformer og frem for alt en højere grad af lovgivningsmæssig harmonisering som følge af vedtagelsen af direktiverne om Fællesskabets indre marked, hvilket gør det lettere for en forsikringsgiver at møde for en ret i et andet land i det indre marked. Omvendt er det, selv om det europæiske retlige samarbejde er blevet udviklet, fortsat ganske besværligt for en privatperson at sagsøge en virksomhed i et andet land ved en ret i den stat, hvor virksomheden har hjemsted. Disse betragtninger har ført til, at den beskrevne sondring er blevet afskaffet, og til, at den sikrede og den begunstigede er blevet indsat i artikel 9, stk. 1, litra b), sammen med forsikringstageren, så de står på lige fod (85).

75. Ud over, at de har fået ret til at sagsøge forsikringsgiveren ved retterne i deres egen bopælsstat, er forsikringstageren, den sikrede og den begunstigede beskyttet ved en begrænsning af det generelle princip, som tillader parterne at fravige konventionens kompetenceregler, medmindre der er tale om enekompetence. Det fremgår af artikel 13, at der kun kan indgås aftale om værneting i nærmere og begrænsede tilfælde, herunder i forbindelse med en forsikringsaftale, som dækker en eller flere af de i artikel 14 nævnte risici, som især omfatter transport med skibe eller luftfartøjer samt kombineret transport af gods og passagerer. Denne begrænsning med hensyn til valg af værneting sikrer et højt beskyttelsesniveau og gælder for forsikringsaftaler, der indgås ikke alene af private forbrugere, men også af virksomheder og branchefolk. Der var imidlertid nogen tvivl med hensyn til, om en sådan bred beskyttelse var berettiget i forbindelse med forsikringsaftaler på det handelsretlige område. Ad hoc-gruppen så derfor på muligheden for at lægge større vægt på parternes frihed ved at sondre mellem forsikringsaftaler, der indgås af forbrugere, og aftaler, der indgås i forbindelse med industri-, handels- eller erhvervsaktiviteter, og således at der ved sidstnævnte kan vælges værneting. Den valgmulighed, der blev foretrukket, gik imidlertid ud på, at de aftaler, hvor parterne kunne gives større frihed, skulle angives med en henvisning ikke til forsikringstageren, men til de risici, der er omfattet af aftalen, og med tilføjelse af yderligere risici foruden dem, der allerede var nævnt i artikel 12a i 1988-konventionen. Denne løsning har den fordel, at den ikke ændrer ved konventionens struktur, hvorved afdelingen vedrørende forsikringer holdes adskilt fra afdelingen vedrørende forbrugeraftaler. Den undgår desuden at nævne en forsikringstager, som er forbruger, og yder derved fortsat beskyttelse ikke alene til forbrugere, men også til selvstændige erhvervsdrivende, små og mellemstore virksomheder og erhvervsfolk, der, selv om de driver industri-, handels- eller erhvervsaktivitet, bør nyde den samme beskyttelse som forbrugere i forsikringsspørgsmål.

76. Med en kumulativ metode forbliver de risici, der allerede nævnes i artikel 14 (og som der henvises til i artikel 13, nr. 5), uændrede, og dertil føjes i den nye konvention »alle store risici«. Den formulering, der anvendes for at definere de risici, som, når de er dækket af en forsikringsaftale, giver parterne muligheder for at fravige de i øvrigt obligatoriske bestemmelser i denne afdeling, afviger fra den tilsvarende artikel 14, nr. 5, i Bruxelles I-forordningen. Sidstnævnte omtaler alle store risici »som defineret i Rådets direktiv 73/239/EØF, som ændret ved direktiv 88/357/EØF og direktiv 90/618/EØF, med eventuelle senere ændringer«, og omfatter således både eksisterende og fremtidig fællesskabslovgivning. Der anvendes i dette tilfælde en anden formulering, fordi det ikke ville have været hensigtsmæssigt med en præcis henvisning til fællesskabsbestemmelser i en konvention, som også stater, der ikke er medlem af Det Europæiske Fællesskab, er parter i. Men i praksis skal den generelle henvisning til »store risici« i konventionens artikel 14, nr. 5, forstås således, at den omhandler de samme risici som dem, der nævnes i de pågældende direktiver. Disse store risici er defineret i artikel 5 i direktiv 1988/357/EØF (86), som he