Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF for så vidt angår krav til solvensmargenen for skadesforsikringsselskaber"

(2001/C 193/03)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 16. november 2000 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Robert Pelletier til ordfører og Jean-Louis Vaucoret til medordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 10. april 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 381. plenarforsamling af 25.-26. april 2001, mødet den 25. april 2001, enstemmigt følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Solvensmargenen er et af de vigtigste elementer i tilsynet med forsikringsselskaber. Den giver sikkerhed for selskabernes finansielle soliditet og dermed for evnen til at honorere deres forpligtelser i tilfælde af uforudsete risici. Solvensmargenen hører til de ældste krav i den europæiske harmonisering på forsikringsområdet, idet det allerede blev indført i de første skades- og livsforsikringsdirektiver(1). På grund af denne høje alder var det blevet nødvendigt at modernisere solvenskravene; dette er årsagen til, at Kommissionen nu forelægger to direktivforslag(2).

1.2. De to direktivforslag tilsigter at øge beskyttelsen af de forsikrede ved at forbedre reglerne om forsikringsselskabers solvensmargen. De to forslag har en lang række fællestræk.

1.3. Direktivforslagene omhandler udelukkende lovprincipperne i forbindelse med fastlæggelsen af solvensmargenen og medtager ikke en række andre faktorer, som ligeledes kan influere på et selskabs solvens i begrebets bredeste forstand, herunder forsigtigt anslåede forsikringsmæssige hensættelser og korrekt investerede aktiver.

2. Baggrund

2.1. Kravene om en solvensmargen blev indført med det første skadesforsikringsdirektiv af 24. juli 1973 (73/239/EØF) og det første livsforsikringsdirektiv af 5. marts 1979 (79/267/EØF).

2.2. Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 (tredje skadesforsikringsdirektiv)(3) og Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992 (tredje livsforsikringsdirektiv)(4) ændrede ikke ved kravene om solvensmargen, da dette ville have forsinket deres vedtagelse. Rådet var imidlertid klar over, at sådanne ændringer kunne vise sig nødvendige, og fastsatte derfor i hhv. artikel 25 og 26 i disse to direktiver, at "Kommissionen (forelægger) Forsikringskomitéen en rapport om behovet for en yderligere harmonisering af solvensmargenen."

2.3. Efterfølgende har Konferencen af Forsikringstilsynsmyndigheder i Den Europæiske Unions medlemsstater under ledelse af dr. Müller udarbejdet en rapport om forsikringsselskabers solvens, den såkaldte "Müller-rapport". Denne rapport blev godkendt af Konferencen af Forsikringstilsynsmyndigheder i april 1997. Europa-Kommissionens endelige rapport af 24. juli 1997(5) tog i høj grad udgangspunkt i Müller-rapportens analyse og konkluderede, at en forbedring af solvensmargenen var påkrævet.

2.4. Kommissionens arbejde siden sommeren 1997 mundede ud i de to forslag, som blev forelagt den 25. oktober 2000.

2.5. I tilknytning til rapporterne om anvendelsen af de foreslåede direktiver er det på længere sigt planen at gennemføre en grundlæggende revision af metoden til analyse af forsikringsselskabernes generelle finansielle situation; dette projekt betegnes "Solvens II".

3. Generelle bemærkninger

3.1. Med hensyn til Kommissionens arbejdsmetode er det ØSU's opfattelse, at "Solvens I" er blevet grebet forbilledligt an i henseende til høring af det berørte erhverv: brancheorganisationerne (navnlig CEA, ACME, AISAM(6) og den rådgivende gruppe af europæiske aktuarer) er således blevet rådspurgt af Kommissionen gennem hele processen lige fra starten i februar 1996.

3.2. De ændringer, Kommissionen foreslår, vedrører følgende 7 punkter:

3.2.1. De nye direktiver gælder kun for gensidige forsikringsselskaber med en årlig præmieindtægt på over 5 mio. euro mod i dag hhv. 0,5 mio. euro (livsforsikring) og 1 mio. euro (skadesforsikring). Gensidige forsikringsselskaber med en præmieindtægt på under 5 mio. euro vil ikke nyde godt af det europæiske pas og vil fortsat være underlagt nationale forsigtighedsregler. Et selskab, der befinder sig under denne tærskel, men som opfylder kravene om solvensmargen, kan dog efter eget ønske komme ind under de nye direktiver og nyde godt af det fælles pas.

3.2.2. Minimumsgarantifonden styrkes og skal for fremtiden reguleres efter forbrugerpristallet.

3.2.3. De nye direktiver giver livsforsikringsselskaber mulighed for at medregne 50 % af fremtidige overskud i den faktiske solvensmargen, og disse skal ikke længere beregnes retrospektivt, men prospektivt over en periode på 6 år. Dog skal disse fremtidige overskud underbygges af en aktuarrapport, og deres årlige gennemsnit må ikke overstige gennemsnittet for de forudgående fem år.

3.2.4. Blandt de elementer, som kan medregnes i solvensmargenen, underkastes kumulative præferenceaktier, ansvarlig indskudskapital og værdipapirer med ubestemt løbetid en række begrænsninger, mens den ikke indbetalte aktiekapital eller grundfond kun kan medregnes med tilsynsmyndighedernes godkendelse og højest i et omfang svarende til 50 %. Selskaberne mister desuden muligheden for at kunne medregne egne aktier, som de selv er direkte ejere af, i solvensmargenen og at diskontere skadesforsikringsmæssige hensættelser (indtil nu har medlemsstaterne kunnet tillade, at der foretages en eksplicit diskontering under hensyntagen til investeringsafkast, jf. artikel 60, stk. 1, litra g), i direktiv 91/674/EØF)(7). I øvrigt skal gensidige skadesforsikringsselskaber kun kunne medregne ekstrabidrag fra medlemmerne i solvensmargenen med tilsynsmyndighedernes godkendelse. Det skal tilføjes, at listen over poster, der kan godkendes til beregning af solvensmargen, herefter vil blive opdelt i tre lukkede klasser, mens den hidtil har været åben, dvs. at andre poster end de nævnte har kunnet medtages. Endelig skal det nævnes, at minimumsgarantifonden nu kun må bestå af poster af bedre kvalitet, hvilket navnlig udelukker fremtidige overskud (selv om disse fortsat indgår i solvensmargenen) og den ikke indbetalte aktiekapital eller grundfond. Til gengæld kan skjulte reserver på aktivsiden medregnes, hvis de indgår i solvensmargenen.

3.2.5. Der sker en vigtig ændring i beregningen af den obligatoriske solvensmargen inden for skadesforsikring, idet solvensmargenkravet opjusteres med en faktor på 50 % inden for klasserne 11, 12 og 13, dvs. almindelig ansvarsforsikring samt ansvarsforsikring ved brug af luft-, hav-, indsø- og flodfartøjer.

3.2.6. Direktivet vil give tilsynsmyndighederne mulighed for at gribe forebyggende ind, før den faktiske solvensmargen falder til under det lovbefalede minimum, såfremt de måtte skønne, at de forsikredes rettigheder er truet. De kompetente myndigheder vil i så fald kunne stille krav om fremlæggelse af en finansiel genopretningsplan og/eller en større solvensmargen samt nedjustere værdien af bestemte aktiver.

3.2.7. Direktivet vil fjerne den nuværende uklarhed i spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaterne har ret til at fastsætte strengere regler for de virksomheder, som de udsteder tilladelser til: Kommissionen foreslår, at medlemsstaterne rent faktisk får ret hertil; det er altså en "mindsteharmonisering", den lægger op til.

3.3. Direktivforslagene ajourfører således solvensmargenkravene ved at opjustere en række tærskler: (a) det præmiebeløb, fra hvilket direktiverne finder anvendelse på gensidige forsikringsselskaber, samt størrelsen af minimumsgarantifonden; (b) den præmietærskel, som adskiller de to rater, hvor solvensmargenkravet til skadeforsikringsselskaber beregnes med henholdsvis 18 % og 16 %, og (c) den skadestærskel, som ligeledes definerer to rater, hvor beregningen af solvensmargenkravet sker efter to forskellige satser på henholdsvis 26 % og 23 %. Direktivforslagene præciserer ligeledes solvensreglerne ved at opstille en udtømmende liste over poster, som må indgå i solvensmargenen, samt ved at tilpasse metoden til beregning af solvensmargenen for de risikoklasser, hvor risikoprofilen er særligt ustabil. Endelig styrker de beskyttelsen af forsikringstagerne ved at give tilsynsmyndighederne beføjelse til at gribe forebyggende ind.

3.4. Af ovennævnte tre grunde bifalder ØSU direktivforslagene. Der er imidlertid en række tekniske punkter, hvor ØSU vil foreslå ændringer; disse punkter behandles under de særlige bemærkninger. Med undtagelse af princippet om mindsteharmonisering tilslutter ØSU sig generelt tanken bag direktivforslagene.

3.5. Princippet om mindsteharmonisering

3.5.1. Ifølge forslagene står det medlemsstaterne frit for at foreskrive strengere regler end dem, der er indeholdt i direktiverne, for forsikringsselskaber, som de udsteder tilladelser til, for at tage højde for særlige karakteristika ved deres nationale marked. Dette er klart nedfældet i den 14. betragtning i skadesforsikringsdirektivet og i den 11. betragtning i livsforsikringsdirektivet.

3.5.2. ØSU er klar over, at en sådan tilgang kan udgøre en etape i opbygningen af det fælles forsikringsmarked, men anser det for afgørende, at man i fremtiden tilstræber en mere samlet harmonisering. ØSU bifalder navnlig visse bestemmelser i direktivforslagene, som går i denne retning, som f.eks. at der ikke længere indrømmes fordele til selskaber, som medregner deres forsikringsmæssige hensættelser. Princippet om mindsteharmonisering indebærer imidlertid, at visse forsikringsselskaber af deres nationale tilsynsmyndigheder kan blive underkastet strengere solvenskrav end dem, der gælder for selskaber i andre medlemsstater; en sådan forpligtelse til at opfylde højere solvensmargenkrav vil medføre større egenkapitalomkostninger og risikerer dermed at mindske rentabiliteten, hvilket vil resultere i konkurrenceforvridninger, som strider imod det indre markeds lighedsprincipper. Med udsigten til en udvidelse af det indre marked er dette så meget desto mere bekymrende.

3.5.3. ØSU mener derfor, at man bør gå i gang med yderligere etaper, så snart disse forslag er vedtaget. Disse etaper bør tilsigte en maksimal harmonisering af konkurrencereglerne, således at de europæiske forsikringsselskaber kan udfolde deres aktiviteter på betingelser, som stiller dem fuldstændig lige og samtidig beskytter forsikringstagernes rettigheder.

3.6. Tilsynsmyndighedernes ret til at gribe hurtigt ind

3.6.1. Artikel 20 a) i skadesforsikringsdirektivet og 24 a) (stk 2) i livsforsikringsdirektivet giver de kompetente myndigheder ret til at gribe hurtigt ind, hvis de skønner, at forsikringstagernes rettigheder er i fare. I en sådan situation kan tilsynsmyndighederne kræve, at forsikringsselskabet udarbejder en genopretningsplan, eller de kan forhøje selskabets obligatoriske solvensmargen.

3.6.2. ØSU går principielt ind for et sådant tiltag, som giver tilsynsmyndighederne beføjelser til at gribe ind på et tidligt tidspunkt, hvor der er bedre mulighed for at genoprette selskabets finansielle situation; endvidere forbedres beskyttelsen af forsikringstagerne, idet risikoforebyggelse sættes i højsædet.

3.6.3. ØSU så imidlertid gerne, at der blev fastsat et minimum af objektive regler for denne hurtige indsats: kort sagt drejer det sig om at få defineret præcise betingelser for sådanne indgreb, som dels skal være velbegrundede, dels stå i et rimeligt forhold til de konstaterede finansielle problemer og dels kunne løse dem effektivt.

4. Særlige bemærkninger

4.1. Bestemmelser som er fælles for direktivforslagene om livs- og skadesforsikring

4.1.1. Artikel 17 og 17 a) i skadesforsikringsdirektivet, artikel 20 og 20 a) i livsforsikringsdirektivet: minimumsgarantifonde

4.1.1.1. Disse artikler hæver minimumsgarantifonden til 3 mio. euro for såvel livsforsikringsselskaber som skadesforsikringsselskaber inden for klasserne 10-15 og til 2 mio. euro for de øvrige skadesforsikringsselskaber. De fastsætter, at disse minima fremover skal reguleres efter forbrugerpristallet.

4.1.1.2. ØSU bifalder tanken om en indeksregulering i takt med inflationen, idet værdien af minimumsgarantifondene dermed kommer til at følge udviklingen i de økonomiske konjunkturer. Imidlertid beklager ØSU, at der ikke er skabt en sammenhæng mellem på den ene side de nye beløbsstørrelser for minimumsgarantifondene og på den anden side solvensmargenkravene: med de foreslåede tærskler risikerer den obligatoriske solvensmargen at blive lavere end minimumsgarantifonden, hvilket er i modstrid med tanken bag disse to forsigtighedskrav.

4.1.1.3. De beløbsstørrelser, som fastlægges i direktivforslaget, kan således vise sig at være inkonsekvente, når det gælder mindre, gensidige forsikringsselskaber med en præmieindtægt i nærheden af 5 mio. euro. For et gensidigt forsikringsselskab, som er 50 % genforsikret, som driver skadesforsikringsvirksomhed, og hvis årlige præmieindtægt andrager 5 mio. euro, vil den obligatoriske solvensmargen f.eks. beløbe sig til maksimalt 18 % × 5 mio. × 50 %, dvs. 450000 euro. Ifølge direktivets artikel 17 skal et sådant gensidigt forsikringsselskabs garantifond imidlertid være på mindst 1,5 mio. euro (2 mio. euro minus det særlige fradrag for gensidige selskaber); minimumsgarantifonden vil altså være større end den obligatoriske solvensmargen, hvilket er i strid med definitionerne på disse to beløb, idet garantifonden defineres som en tredjedel af den obligatoriske solvensmargen. Det forekommer derfor nødvendigt at revidere de forskellige tærskler for at bringe dem i tråd med hinanden.

4.1.1.4. For at undgå, at den forhøjede "entrébillet" hindrer nye selskaber i at få adgang til branchen, foreslår ØSU samtidig, at nyoprettede selskaber med samtykke fra tilsynsmyndighederne kan få lov til at sprede etableringen af den supplerende margen, som er nødvendig for at nå op på den krævede minimumsgarantifond, over tid, dog højest over en periode på 5 år. Et nyoprettet forsikringsselskab, hvis obligatoriske solvensmargen på grund af det endnu forholdsvis beskedne aktivitetsniveau kun andrager 2 mio. euro, men som skal råde over en minimumsgarantifond på 3 mio. euro, ville f.eks. have 5 år til at opbygge den ekstra margen på en million euro. En sådan frist ville på ingen måde gå ud over forsikringstagernes sikkerhed, idet den ville falde sammen med den periode, hvor nyoprettede selskaber er underkastet et særligt tilsyn.

4.1.2. Artikel 20 a) i skadesforsikringsdirektivet og artikel 24 a), stk. 4, i livsforsikringsdirektivet: hensyntagen til genforsikringsprogrammet

4.1.2.1. For øjeblikket reduceres den obligatoriske solvensmargen proportionelt med, hvor stor en procentdel af risikoen, der er afgivet i genforsikring, idet der dog er et vist loft over risikoovertagelsen (f.eks. 50 % for skadesforsikringens vedkommende): altså jo mere et selskab er genforsikret, jo mindre er den obligatoriske margen. Men selv i de tilfælde, hvor den afgivne risiko er mindre end det maksimalt tilladte, vil tilsynsmyndighederne herefter kunne mindske reduktionen af solvensmargenen i medfør af genforsikring, såfremt de skønner, at genforsikringsprogrammet ikke har den fornødne kvalitet.

4.1.2.2. ØSU udtrykker ønske om, at denne mulighed for nedjustering ledsages af en mulighed for opjustering, som også tager højde for genforsikringsprogrammets kvalitet, og navnlig reassurandørernes solvens. Det loft på 50 %, som er fastlagt i de nuværende direktiver, er således arbitrært og kan ikke begrundes med en vurdering af genforsikringens potentielle optimale kvalitet. Ved at indføre dette kvalitetsbegreb anerkender man imidlertid implicit muligheden for at anlægge et skøn på reassurandørens kvalitet, og dette skøn må derfor kunne benyttes ikke bare til sænke, men også til at hæve loftet over reduktionen af den obligatoriske solvensmargen.

4.1.2.3. Denne mulighed kunne tilføjes sidst i stykke 4 med følgende formulering "Medlemsstaterne sikrer ligeledes, at de kompetente myndigheder har beføjelser til at øge reduktionen af solvensmargenen, som bestemt i artikel 16 a), når de skønner, at genforsikringsprogrammets kvalitet berettiger en sådan forøgelse".

4.1.2.4. ØSU understreger, at såvel op- som nedjusteringen af loftet er valgfri og betinget af tilsynsmyndighedernes godkendelse. For at undgå enhver konkurrenceforvridning må der derfor lægges objektive kriterier til grund for vurderingen af reassurandørens kvalitet: ØSU udtrykker ønske om, at indførelsen af tilsyn med genforsikring i EU i sidste instans vil gøre det muligt at fastlægge sådanne objektive og harmoniserede kriterier.

4.1.3. Garantifonde for forsikringstagere

4.1.3.1. Nogle europæiske lande har indført "kollektive" ordninger for (hel eller delvis) overtagelse af forpligtelser over for forsikringstagere i tilfælde af porteføljeafvikling.

4.1.3.2. Der oprettes to typer af fonde: private fonde og offentlige fonde. De private fonde har til formål at beskytte alle de selskaber, som henhører under dem, mens de offentlige eller halvoffentlige fonde oprettes for at dække en bestemt branche som helhed og skal holde forsikringstagerne skadesløse i tilfælde af porteføljeafviklinger inden for sektoren.

4.1.3.3. Hverken direktivforslagene eller Müller-rapporten berører dette spørgsmål. I visse tilfælde har løsningen imidlertid bestået i, at reserven af bidrag, som ikke er indbetalt til garantifonden, har kunnet medregnes helt eller delvist i solvensmargenen. Det er ØSU's opfattelse, at behandlingen af bidragsindbetalinger til garantifonden bør drøftes på EU-plan.

4.1.4. Det særlige tilfælde med substitution

4.1.4.1. I tilfælde af, at et gensidigt forsikringsselskab overdrager alle sine forpligtelser til et andet, indtræder det overtagende selskab fuldt og helt i det overdragende selskabs sted ved opfyldelsen af forpligtelser. I så fald skal der ved beregningen af solvensmargenen udelukkende kunne tages hensyn til det overtagende selskabs situation. Denne substitutionsmulighed blev indført med artikel 3, stk. 2, i direktiv 73/239/EØF (skadesforsikring) og, formentlig, med artikel 3, stk. 2, i direktiv 79/267/EØF (livsforsikring). Der er imidlertid en indlysende konflikt mellem bestemmelserne i artikel 3, stk. 2, som hjemler substitution, og artikel 16 a), stk. 4, der begrænser medregningen af genforsikring hos cessionaren til 50 %. Medmindre Kommissionen fremlægger analyser eller argumenter for det modsatte, foreslår ØSU, at sidste sætningsled i artikel 16 a), stk. 4, 8. afsnit, affattes således: "dette forhold kan i intet tilfælde være lavere end 50 %, med mindre artikel 3, stk. 2, i dette direktiv finder anvendelse."

4.2. Særlige bestemmelser i skadesforsikringsdirektivet

4.2.1. ØSU påpeger, at der er en oversættelsesfejl i den franske udgave af begrundelsen til direktivforslaget: i pkt. 1.4.5 skal "il s'agit des branches 11, 12, 13 qui correspondent à la responsabilité civile liée à l'utilisation de véhicules terrestres automoteurs, de véhicules aériens et de véhicules maritimes, lacustres et fluviaux"læses således: "il s'agit des branches 11, 12, 13, qui correspondent à la responsabilité civile liée à l'utilisation de véhicules aériens et de véhicules maritimes, lacustres et fluviaux, et à la responsabilité civile générale".

4.2.2. ØSU bifalder forhøjelsen af den obligatoriske solvensmargen for skadesforsikringsklasserne 11, 12 og 13 på grund af de voldsomme udsving i skadeshyppigheden inden for disse klasser. Denne bestemmelse bekræfter Kommissionens ønske om at tilpasse den obligatoriske solvensmargen efter arten af de risici, som selskabet hæfter for. Ud fra denne synsvinkel foreslår ØSU, at der ligeledes kan ske en nedjustering af den obligatoriske solvensmargen for bestemte klasser, eller rettere for visse risici inden for den samme klasse, hvor skadeshyppigheden ikke udviser de store variationer.

4.2.3. Artikel 16 a): selskaber under afvikling

4.2.3.1. Stykke 5 i denne artikel indfører en regel, som skal rette op på svaghederne ved den nuværende obligatoriske solvensmargen i relation til selskaber under afvikling. I den yderste konsekvens, hvor et selskab er under afvikling ("run-off"), og hvor der ikke tegnes nye policer, kan resultatet efter de hidtidige regler blive en obligatorisk solvensmargen på nul. Det foreslåede nye system består i en gradvis reduktion af den obligatoriske solvensmargen svarende til den forholdsmæssige nedgang i størrelsen af forsikringsmæssige hensættelser.

4.2.3.2. ØSU bifalder denne ordning, som gør det muligt at opretholde en vis obligatorisk solvensmargen og dermed beskytte selskabet og forsikringstagerne mod en for hurtig forringelse af solvensen.

4.2.4. Ekstrabidrag

4.2.4.1. Ifølge artikel 1, stk. 2, punkt 4, litra b) (om ændring af artikel 16 i direktiv 73/239/EØF) kan ekstrabidrag, som kan opkræves af gensidige forsikringsselskaber, medregnes i solvensmargenen "efter ansøgning og dokumentation herfor fra selskabet rettet til den kompetente myndighed i hjemlandet og med denne kompetente myndigheds indforståelse." Denne bestemmelse udgør en nyskabelse, idet den kræver tilladelse fra de kompetente myndigheder i hjemlandet til en disposition, som i medfør af direktiverne fra 1973 og 1979 i øjeblikket er generelt og automatisk lovmedholdelig.

4.2.4.2. Bestemmelsen kan imidlertid skabe konkurrenceforvridninger mellem gensidige selskaber med hjemsted i forskellige medlemsstater, alt efter hvor positivt de nationale kompetente myndigheder stiller sig til denne type virksomheder og denne type finansiering.

4.2.4.3. ØSU finder det derfor absolut påkrævet, at direktivet sætter helt præcise rammer for de kompetente myndigheders selvstændige beslutningskompetence ved at fastlægge betingelser for, hvornår gensidige forsikringsselskabers medregning af ekstrabidrag i solvensmargenen kan tillades eller afvises.

5. Konklusioner

5.1. ØSU bifalder Kommissionens direktivforslag og godkender det som helhed.

5.1.1. Selv om det må forventes, at de nye bestemmelser vil resultere i en kvantitativ forøgelse af solvensmargenen, har man i forbindelse med denne revision af direktiverne ikke beskæftiget sig med den alternative mulighed, nemlig at forbedre solvensmargenen kvalitativt ved at fastlægge mere præcise bestemmelser om de aktiver, som indgår i den. ØSU håber derfor, at projektet "Solvens II" vil give mulighed for at udforske denne anden mulighed.

5.2. På en række punkter synes der dog at være behov for præciseringer eller ændringer. Navnlig skal ØSU anmode Kommissionen om at tage hensyn til dets kritiske kommentarer på følgende områder:

- Harmonisering af den obligatoriske solvensmargen og minimumsgarantifonden for mindre selskaber (pkt. 4.1.1 ff.)

- Medregning af genforsikring under hensyntagen til dennes kvalitet (pkt. 4.1.2)

- Garantifonde for forsikringstagere (pkt. 4.1.3)

- Det særlige tilfælde med substitution (pkt. 4.1.4)

- Selskaber under afvikling (pkt. 4.2.3)

- Ekstrabidrag (pkt. 4.2.4).

Bruxelles, den 25. april 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Første skadesforsikringsdirektiv 73/239/EØF, EFT L 228 af 16.8.1973, s. 3. Første livsforsikringsdirektiv 79/267/EØF, EFT L 63 af 13.3.1979, s. 1.

(2) KOM(2000) 634 endelig - 2000/0251 (COD) og KOM(2000) 617 endelig - 2000/0249 (COD) af 25. oktober 2000.

(3) EFT L 228 af 11.8.1992, s. 1.

(4) EFT L 360 af 9.9.1992, s. 1.

(5) Rapport til Forsikringskomitéen om behovet for en yderligere harmonisering af solvensmargenen, KOM(97) 398 af 24. juli 1997.

(6) CEA - Den Europæiske Forsikringskomité; ACME - Sammenslutningen af kooperative og gensidige forsikringsselskaber i Europa; AISAM - Den internationale sammenslutning af gensidige forsikringsselskaber.

(7) Rådets direktiv 91/674/EØF af 19. december 1991 om forsikringsselskabers årsregnskaber og konsoliderede regnskaber, EFT L 374 af 31.12.1991, s. 7.