30. 12. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 329/43 
BILAG 3 
til Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse 
Mindretalserklæring 
Efter afstemningen ved navneopråb om udtalelsen som helhed fremsatte medlemmerne af arbejdsgivergruppen 
(jf. liste), som havde stemt imod udtalelsen, følgende erklæring: 
ØSU's arbejdsgivergruppe afviser med stor bestemthed konklusionerne i den af socialsektionen forelagte 
udtalelse. 
Gruppen har gentagne gange erklæret, at den går ind for, at arbejdstagerne informeres og medvirker i 
beslutninger, som vedrører dem umiddelbart. Dette er sikret i alle EF-landene i overensstemmelse med 
lovbestemte ordninger eller fast praksis, der gælder de enkelte steder, helt uafhængigt af, om arbejdstagerne 
er beskæftiget i en rent nationalt eller i en internationalt organiseret virksomhed eller koncern. Ligeledes er 
der skabsarbejdsretlig og overenskomstmæssig beskyttelse. 
I den forelagte udtalelse rejses krav om et nyt instrument, som ikke findes tilsvarende i noget EF-land, og 
som ud fra arbejdsgivernes synspunkt hverken er ønskværdigt eller formålstjenligt. Europæiske Rådgivende 
Udvalg ville mangle fleksibilitet og hensyntagen til de procedurer og strukturer, der findes i de enkelte 
medlemslande; desuden ville de beskrevne udvalg ikke være egnet til at løse de problemer, som fremdrages i 
udtalelsen. 
Endelig munder konklusinerne ud i et forslag om, at der i alle koncernmoderselskaber oprettes et yderligere 
organ til repræsentation af arbejdstagerne, da den i rapporten anvendte sondring mellem grænseoverskridende 
og rent nationalt organiserede koncerner savner saglig logik. 
Det kan ikke accepteres, at diskussionen om de forhold, som er reguleret i det 10. direktiv, bruges som 
anledning til at indføre et yderligere medbestemmelsessystem for hele EF. 
Årets, Bagliano, Beltrami, Bredima-Savopoulou, Broicher, Campbell, Ceyrac, Collas, Corell Ayora, Coyle, 
van Dam, Dodd, Donck, Fresi, Garcia Morales, Giacomelli, Hancock, Kazazis, Kenna, Kirchfeld, Kroger, 
Low, Machado Von Tschusi, Meyer-Horn, Noordwal, de Normann, Pardon, Pearson, Petersen, Petropoulos, 
Poeton, Proumens, Ribiére, Riera Marsa, Rolåo Goncalves, Romoli, Schade-Poulsen, Schnieders, Solari, 
Tamlin, Telles, Termes Carrero, Tukker, Wagner, Whitworth, Wick. 
Udtalelse om forslaget til Rådets forordning (EØF) om ændring af forordning (EØF) nr. 797/ 
85 om refusionssatserne for braklægning af agerjord 
(89/C 329/15) 
Rådet for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 31. juli 1989 under henvisning til EØF-
traktatens artikel 198 at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse om det 
ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for landbrug og fiskeri, som udarbejdede 
sin udtalelse den 5. oktober 1989 (rapport aflagt af ordføreren Walter Luchetti). 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 270. plenarforsamling den 19. oktober 1989 
enstemmigt følgende udtalelse. 
1. ØSU henviser for det første til de forbehold, som 
det fremsatte i sin foregående udtalelse med hensyn 
til selve indførelsen af mekanismen til braklægning af 
agerjord^). 
(!) EFTnr. C 95 af 11.4. 1988, s. 7. 2. Det konstateres, at foranstaltningen har fået 
meget uensartede konsekvnser, hvilket ØSU allerede 
advarede om i ovennævnte udtalelse, idet ordningen — 
i modsætning til hvad Kommissionen og Rådet tilsigte­
de — især har fundet anvendelse i bestemte regioner 
(f.eks. Syditalien, Nedre Sachsen), med det resultat, at 
Nr. C 329/44 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 12. 89 
produktionen er faldet i ubetydelig grad, mens der er 
opstået større risiko for ørkendannelse i disse regioner 
samt for hydrogeologisk ubalance. 
3. Kommissionens nu forelagte forslag udgør efter 
ØSU's opfattelse blot ét af midlerne i forsøget på at 
opnå en effektiv og afbalanceret gennemførelse af me­
kanismen. 
4. ØSU godkender nok forslaget, men bemærker, at 
en af hovedårsagerne til den utilstrækkelig brug af 
braklægningsordningen ligger i, at nogle af de medlems­stater, som foranstaltningen særlig tog sigte på, ikke 
har brugt hele deres tildelte præmiebeløb. Dette gør det 
ike muligt at yde fuld kompensation til landbrugerne 
og dermed heller ikke at bringe foranstaltningen i an­
vendelse. 
5. ØSU opfordrer derfor Kommissionen til at benytte 
sig af de retlige instrumenter, som står til dens disposi­
tion, og henstiller til medlemsstaterne om at fastsætte 
præmien på et niveau, som i praksis svarer til de forskel­
lige regioners landøkonomiske og øvrige økonomiske 
behov. 
Bryssel, den 19. oktober 1989. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om rapporten om en Økonomisk og Monetær Union (ØMU) i Det Europæiske 
Fællesskab (Delors-rapporten) 
(89/C 329/16) 
Det økonomiske og sociale Udvalg besluttede den 30. maj 1989 i henhold til forretningsorde­
nens artikel 20, stk. 4, at fremsætte udtalelse om rapporten om en Økonomisk og Monetær 
Union i Det Europæiske Fællesskab (Delors-rapporten). 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for økonomiske, finansielle og monetære 
spørgsmål, som udpegede Klaus Meyer-Horn til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 
10. oktober 1989. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin plenarforsamling den 19. oktober 1989 med 
111 stemmer for, 6 imod og 4 hverken for eller imod følgende udtalelse. 
1. Begrundelse og betingelser for en ØMU samt fordele 
derved 
1.1. Rapporten, som udvalget af centralbankchefer 
og videnskabsmænd under forsæde af formanden for 
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, 
Jacques Delors, fremlagde den 12. april 1989 i overens­
stemmelse med mandatet fra Det Europæiske Råd i 
Hannover den 27. og 28. juni 1988, gør målet om en 
økonomisk og monetær union realistisk. 
1.2. Betingelserne for virkeliggørelsen af en økono­
miske og monetær union er bedre nu end i sin tid, 
da den såkaldte Werner-plan blev fremlagt (Rådets 
beslutning af 22. marts 1971), og da man oprettede Det 
europæiske monetære System (EMS) (Rådets beslutning 
af 13. marts 1979), hvor overgangen til andet trin aldrig 
er blevet gennemført: En økonomisk og monetær union supplerer det 
indre marked, således som dette realiseres i tiden 
frem til den 1. januar 1993 på grundlag af Den 
europæiske fælles Akt. Også på valutaområdet vil 
det indre markeds fordele vise sig og komme det 
til gode, faktisk er en monetær union ligefrem et 
væsentligt element i et fuldført europæisk indre 
marked. 
Et fælles valutaområde ville også være en logisk 
følge dels af liberaliseringen af kapitalbevægelserne 
fra den 1. juli 1990 (selv om der fortsat vil være 
overgangsbestemmelser, der gælder for henholdsvis 
Irland og Grækenland indtil 1993 og Portugal og 
Spanien indtil 1992), og dels af den fuldstændige 
liberalisering af bankernes transkationer og tjeneste­
ydelser som følge af det andet samordningsdirektiv 
vedrørende lovgivningerne på bankområdet.