Udtalelse om Kommissionens grønbog om de praktiske foranstaltninger i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta (96/C 18/22)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 21. juni 1995 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Kommissionens grønbog om de praktiske foranstaltninger i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål. Til ordførere udpegedes Umberto Burani (for del A), Bernard de Bigault du Granrut (for del B) samt Michael Geuenich (som bidrog til begge dele af udtalelsen, hvad angår problemstillingerne med relation til forbrugerbeskyttelse). Del C giver et resumé af hovedsynspunkterne i udtalelsen. Sektionen vedtog sin udtalelse den 4. oktober 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 329. plenarforsamling af 25. og 26. oktober 1995, mødet den 26. oktober 1995, med et stort flertal af stemmer for, 5 imod og 14 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

DEL A - MARKEDET

1. Forord

1.1. ØSU har ved flere tidligere lejligheder udtalt sig om de monetære og økonomiske problemer i tilknytning til den fælles valuta (). Grønbogen lægger op til en løsning af de praktiske problemer. Oplægget vil blive kommenteret i lyset af de krav, der stilles fra markedet i al almindelighed (bankerne, erhvervslivet og forbrugerne), i lyset af kravet om skyldig hensyntagen til forbrugernes interesser og bevidstheden om de aspekter, som i begyndelsen kan skabe en vis forvirring. Gennemgangen af de krav, der stilles fra arbejdsmarkedsorganisationernes side, viser, at der ofte er tale om interesser, der nok er legitime, men modstridende. Der bør tages hensyn til disse interesser inden for rammerne og grænserne af det overordnede krav om at sikre en overgang til den fælles valuta, der tilgodeser de principper, der opstilles i grønbogen: gennemførlighed, iagttagelse af traktatens regler, troværdighed omkring processen, idet enkelthed, fleksibilitet og lave omkostninger er gennemgående kriterier, som skal omsættes i praksis.

1.2. ØSU ser det som sin og EU-instansernes pligt at behandle problemstillingerne med realisme uden triumferen og selvtilfredshed. Markedet skal have klar besked om alle de vanskelige problemer, der skal løses, og forstå, at overgangsprocessen ikke er gratis - men det er den uundgåelige modydelse, vi må betale for de fordele, Europa vil have af den fælles valuta.

2. Generelle bemærkninger

2.1. De væsentlige bestanddele i ØMU'en er:

a) samordning af medlemsstaternes økonomiske politik og

b) sikring af stabile priser på EU-niveau.

2.1.1. Samordningen af den økonomiske politik indebærer, at medlemsstaterne har til opgave at yde deres bidrag til virkeliggørelsen af Fællesskabets målsætninger. Artikel 2 i traktaten opstiller blandt disse målsætninger »en bæredygtig og ikke-inflationær vækst (...) [og] et højt beskæftigelsesniveau«.

2.1.2. At fastholde prisstabilitet er ESCB's hovedopgave (art. 105). ØSU overvejer at behandle sammenhængen mellem fremme af beskæftigelsen og sikring af stabile priser i en tillægsudtalelse om ØMU. Den nu fremlagte udtalelse begrænser sig til at behandle spørgsmål med relation til indførelsen af den fælles valuta.

2.2. Det Økonomiske og Sociale Udvalg bifalder, at Kommissionen i grønbogen giver en klarsynet fremstilling af de praktiske problemer, der vil melde sig under overgangen til den fælles valuta, og at dens oplæg er pragmatisk og udarbejdet i dialog med de implicerede parter. Udspillet vidner om, at Kommissionen er sig bevidst, at det er de objektive kendsgerninger på markedet, der vil være bestemmende for, om de programmer, der forekommer fornuftige på papiret, lader sig gennemføre i praksis.

2.3. Overgangen skal, som foreskrevet i traktaten, ske »hurtigt«; blandt de berørte interesser er der endog bred enighed om, at overgangen skal ske »hurtigst muligt«. Det Økonomiske og Sociale Udvalg skal imidlertid henlede Kommissionens og Rådets opmærksomhed på, at hurtighed ikke må forveksles med hastværk. Det er ikke i nogens interesse overhovedet at stå med en tidsplan med faste terminer for dernæst at måtte sande, at markedet ikke kan holde trit som følge af objektive vanskeligheder af teknisk, organisatorisk eller økonomisk art. Hvis det omvendt under de forberedende undersøgelser måtte vise sig, at de fastsatte tidsintervaller er alt for lange, bør man ikke vige tilbage for at afkorte dem. Sagt på en anden måde bør de forskellige overgangsfaser betragtes som vejledende og kunne tages op til revision under en pragmatisk synsvinkel; de bør imidlertid fastlægges definitivt - og dermed ikke længere kunne tages op til revision - i god tid forud for starten på fase A.

2.4. Som det vil fremgå af den rapport, som ECOFIN-Rådet på grundlag af et forslag fra Kommissionen forelægger Det Europæiske Råd ved udgangen af 1995, skal fastlæggelsen af gennemførelsesterminerne ske ud fra en uafhængig vurdering fra Kommissionens side på basis af en forudgående vurdering af markedskravene.

2.5. Det er desuden vigtigt, at Kommissionen i sine beslutninger tager højde for synspunkter, der gøres gældende fra andre EU-instanser, som har et afgørende ord at skulle have sagt i spørgsmålet om forløbet af overgangen til den fælles mønt. Ved årets udgang, altså samtidig med at Kommissionens rapport forelægges, fremlægger Det Europæiske Monetære Institut (EMI) således sin egen rapport om de overgangsaspekter, der falder ind under dets kompetenceområde, dvs. de monetære. Fra Rådets side forlanges det, at de to rapporter udarbejdes i samråd mellem Kommissionen og EMI. Denne betingelse er nødvendig, men ikke tilstrækkelig: det er afgørende vigtigt, at de to rapporter helt igennem er indbyrdes afstemte.

2.6. Grønbogen forbigår et vigtigt aspekt, nemlig de lande, der ikke vil være i stand til at opfylde de opstillede kriterier for deltagelse i det fælles møntsamarbejde, eller som har taget forbehold over for møntunionen i Maastricht-traktaten, de såkaldte lande »med dispensation«. Der er tale om en alvorlig mangel, som må afhjælpes. Dette blev da også påpeget på stats- og regeringschefernes ekstraordinære topmøde i Paris den 9. og 10. juni 1995. Kommissionens formand, Jacques Santer, har imidlertid erklæret, at Kommissionen i andet halvår 1995 netop vil give sig i kast med dette problem, hvilket ØSU tager til efterretning.

2.7. Det står fast, at forløbet af overgangen til den fælles valuta hverken kan bremses eller ændres på grund af underordnede hensyn, men dette hindrer ikke, at man straks fra starten søger at blotlægge, hvilke problemer indførelsen af den fælles valuta eventuelt kan medføre for dispensationslandene. Hvis det viser sig, at der er tale om problemer i form af meromkostninger, forvridninger i de relative konkurrencepositioner eller, hvad værre er, en følelse hos befolkningerne i de pågældende lande af, at den fælles mønt skaber et Europa i to hastigheder, må Kommissionen i sin rapport angive, hvilke forholdsregler der skal tages for at dæmme op for sådanne problemer.

3. Overgangen til den fælles valuta

3.1. I sin vurdering af grønbogen støtter Det Økonomiske og Sociale Udvalg sig ligeledes og ikke mindst til synsvinkler, der anlægges i det omfattende materiale, som arbejdsmarkedets organisationer har udarbejdet, og til synspunkter, der er blevet fremført på møder med sagkyndige fra bankverdenen, industrien, handelen, håndværket og forbrugerorganisationer. Det Økonomiske og Sociale Udvalg retter også en tak til Kommissionen og EMI for at have stået ØSU bi med råd og dåd under udarbejdelsen af nærværende udtalelse.

3.2. Den fælles valuta: en omkostningsdæmpende faktor

3.2.1. Til illustration af fordelene ved den fælles valuta påpeger grønbogen (pkt. 5), at omkostningerne i forbindelse med omveksling af valuta, som den anslår til 0,3-0,4 % af Unionens BNP, eller 20-25 milliarder ECU, vil bortfalde. Tallet, som stammer fra tidligere undersøgelser foretaget af Kommissionen, forekommer overvurderet, idet det bygger på samtlige valutaer og samtlige lande, inklusive dispensationslandene, som i sagens natur ikke bør indgå i regnestykket. Da BNP er summen af værditilvæksten i samtlige erhvervssektorer i samfundet, herunder servicesektoren, gælder det under alle omstændigheder, at lettelsen af virksomhedernes omkostningsbyrde modsvares af lavere indtjening i den finansielle sektor; målt ved BNP forbliver slutfacit uændret.

3.2.2. I samme punkt anføres det i grønbogen som eksempel, at hvis en EU-borger successivt veksler 1 000 D-Mark til de andre EU-landes valutaer, vil han kun have halvdelen af sine penge tilbage, når han vender hjem. En simpel beregning viser, at vekslingsomkostningerne i eksemplet gennemsnitligt er mindre end 4,5 %, et gebyr, som er helt normalt ved veksling af pengesedler. De resulterende fordele for borgeren og for erhvervslivet (se pkt. 3.2.1) er helt indlysende, hvorfor der ikke er nogen grund til at komme med fortænkte og vildledende eksempler - der snarere vil påkalde sig indsigelser - for at gøre den fælles valuta mere acceptabel. Det Økonomiske og Sociale Udvalg henstiller, at hele punkt 5 slettes i den endelige version af Kommissionens rapport, eller alternativt, at det nævnes, at fastlåsningen af valutapariteterne nok vil føre til, at omvekslingsomkostningerne bortfalder, men kun for de valutaer, der deltager i den fælles valuta, og kun for borgerne i ikke-dispensationslande.

3.3. Et bidrag til intern stabilitet

3.3.1. Grønbogen (pkt. 6) forudser, at den fælles valuta bliver en stærk og stabil valuta, som i hvert fald vil være jævnbyrdig med yen og dollar; ØSU anerkender, at Kommissionen gør sit yderste for at nå dette mål. Der siges imidlertid ikke noget om, hvilken skæbne der bliver dispensationslandene til del. At lande med svage valutaer påfører lande med stærke valutaer konkurrence, fremgår med al ønskelig tydelighed allerede i dag, men problemet kan blive skærpet i det øjeblik, den fælles valuta er en realitet. Opfordringen til at udvise »disciplin« på den monetære og økonomiske politiks område kan vise sig forgæves, hvis der ikke iværksættes passende beskyttelsesforanstaltninger. Kommissionen bør i fællesskab med EMI undersøge muligheden af at knytte dispensationslandenes valutaer til den fælles valuta ved at revidere mekanismen i Det Europæiske Monetære System (EMS), herunder eventuelt ved at fastlægge udsvingsgrænser, som varierer fra valuta til valuta.

3.3.2. Industrien i dispensationslandene vil kunne mærke effekten af, at importen skal betales i »svag« valuta og derfor vil blive relativt dyrere. For så vidt angår eksporten, kan man forestille sig, at der vil være en tendens til, automatisk eller efter pres fra eksportørerne, at fakturere i den fælles valuta; det vil bidrage til at udvide og konsolidere markedet for den fælles valuta, men samtidig indsnævre og dermed svække markedet for den nationale valuta. ØSU er bevidst om, at korrigerende eller begrænsende indgreb i markedsmekanismen vil være i strid med traktatens bestemmelser og det indre markeds principper. ØSU forventer, at denne problemstilling undersøges nærmere af Kommissionen og EMI i deres rapporter til Rådet, med angivelse af de eventuelle foranstaltninger, der kan træffes, idet disse selvsagt skal respektere ovennævnte bestemmelser og principper.

3.3.3. Grønbogen (pkt. 8) peger på den frygt, der næres fra visse sider med hensyn til de stivheder, som fastlåste valutakurser medfører, fordi de skulle gøre det umuligt at løse problemerne i lande, som måtte komme i særlige vanskeligheder. Kommissionen er her af den opfattelse, at sådanne problemer i de fleste tilfælde kan løses gennem egnede »interne« politikindgreb. ØSU er enig heri, men understreger, at »i de fleste tilfælde« ikke er det samme som »i alle tilfælde«, hvorfor det er nødvendigt at tage højde for situationer, som ikke kan løses med traditionelle foranstaltninger. En mulighed kunne være at gennemføre en præventiv justering af valutakurserne inden for EMS-samarbejdet, hvorved en eller flere valutaer kunne deltage i den fælles valuta med en paritet, der afspejler de reale økonomiske forhold i det pågældende land. Hvis en sådan justering - rent hypotetisk - skulle vise sig nødvendig, måtte den iværksættes mindst to år forud for beslutningen om datoen for indførelsen af den fælles valuta (begyndelsen af fase A); denne frist er foreskrevet i traktaten (art. 109 F). Hvis vi antager, at datoen fastsættes til den 1. januar 1998, vil fristen for gennemførelsen af en justering være den 31. december 1995.

3.3.4. En justering af valutakurserne på baggrund af en objektiv vurdering af de økonomiske forhold i et eller flere lande kan være acceptabel, ja ønskelig, når beslutningen tages for at undgå en mulig fremtidig svækkelse af den fælles valuta; men der bør udvises den allerstørste agtpågivenhed for at undgå, at en justering anvendes af et eller flere lande som et middel til at forbedre konkurrenceevnen.

3.3.5. Et traktatfæstet princip, som Kommissionen (grønbogens pkt. 10) støtter energisk, er, at en stærk monetær union (dvs. en zone, der er i stand til at opretholde stabile priser) kun skal bestå af lande, der »er styret godt økonomisk«. ØSU er enig heri og hæfter sig ved erklæringer fra - om ikke officielle så dog autoritative - kilder om, at adgangskriterierne - stabile priser og valutakurser, økonomisk konvergens, begrænset budgetunderskud og offentlig gæld - skal vurderes samlet under en politisk synsvinkel. ØSU vil påpege, at de skønsbeføjelser, traktaten indrømmer Kommissionen og Rådet, ikke må føre til en alt for vidtgående elasticitet i vurderingskriterierne, eller en for lempelig håndtering af disse, da noget sådant vil være til skade for den fælles valuta, allerede inden den indføres. Det er den fortolkning, man bør lægge i grønbogens formulering i »disse fire kriterier (...) må overholdes til punkt og prikke«.

3.3.6. ØSU henleder på den baggrund Kommissionens og Rådets opmærksomhed på, at det er nødvendigt, at der anlægges en omhyggelig og streng vurdering af, om det enkelte land opfylder betingelserne for at deltage i den fælles valuta. De økonomiske love tillader ikke forcering - højst inden for en snæver, »politisk« acceptabel margin.

3.3.7. Afviges der fra de strenge optagelsesbetingelser, kan dette ud over at svække den fælles valuta i forhold til de øvrige valutaer, også udløse en mekanisme, som grønbogen omtaler i punkt 8, uden dog at komme nærmere ind herpå. Hvis et land efter at være tiltrådt den fælles valuta kommer i vanskeligheder som følge af ekstraordinære omstændigheder, er der i henhold til traktaten mulighed for, på visse betingelser, at yde landet finansiel bistand. Det er klart, at et sådan bistand udgør en indirekte støtte til den fælles valuta betalt af samtlige EU-lande, herunder også af de lande, der har dispensation, og som derfor ikke har mulighed for at tage del i forvaltningen af den fælles valuta (grønbogens pkt. 10). Det kan for ØSU at se få følgende konsekvens: Hvis det pågældende lands optagelse er resultatet af en politisk begrundet opblødning af de kriterier, der er opstillet i traktaten, kan man forestille sig, at dispensationslandene vil stille sig meget kritisk over for denne form for solidarisk støtteaktion, som kunne have været undgået, hvis bedømmelseskriterierne havde været håndteret med den krævede strenghed på tidspunktet for beslutningen om det pågældende lands optagelse.

3.3.8. Som afslutning på bemærkningerne i dette kapitel ønsker ØSU at understrege, at de bedste og mest effektive garanter for stabilitet i dag er centralbankerne og i fremtiden Den Europæiske Centralbank (ECB) og Det Europæiske Centralbanksystem (ESCB). Hvis centralbankmyndighederne til fulde skal varetage denne opgave, er det imidlertid nødvendigt, at de i varetagelsen af deres opgaver i praksis sikres den absolutte uafhængighed, som de skal have i henhold til traktaten (art. 107), da dette er betingelsen for effektiv forvaltning af den fælles valuta og sikring af stabile priser.

4. Scenario for overgangen til den fælles valuta: de bagvedliggende kriterier

4.1. Med hensyn til kriteriet gennemførlighed fremhæver grønbogen (pkt. 20), at den optimale løsning givetvis ville være »det umiddelbare big bang«. To overordnede hensyn stiller sig imidlertid i vejen for en sådan løsning: det ene er kravet om forberedelse (omstilling af regnskabssystemer, oplysningsindsats m.v.), og det andet er kravet om tilstrækkelig tid til tekniske omstillinger (forberedelse af pengesedler og mønter, tilpasninger på edb-området, omstilling af seddelautomater m.v.). ØSU er enig i, at denne løsning, hvor ønskelig den end måtte være, ikke er teknisk realisabel. Dette ændrer imidlertid ikke ved kravet om, at overgangen til den fulde indførelse af den fælles valuta skal holdes inden for det korteste tidsspand, der er foreneligt med markedskravene.

4.2. Med hensyn til kriteriet overholdelse af traktaten og processens troværdighed, foreslår grønbogen (pkt. 21), at Den Europæiske Centralbank (ECB) og Det Europæiske Centralbanksystem (ESCB) fører penge- og valutakurspolitikken i den fælles valuta fra starten af fase B, samt at regeringerne hurtigst muligt omlægger deres offentlige gældsudstedelser til den fælles valuta. Man aner her begrebet den »kritiske masse«, som behandles nedenfor (i pkt. 5.3.4 og 5.3.5).

4.3. Et tredje kriterium, som ligger bag det scenario grønbogen udstikker, er kravet om enkelthed, fleksibilitet og lave omkostninger (pkt. 22). Med hensyn til overvejelserne i denne del af grønbogen fremlægger ØSU sine egne synspunkter i de relevante punkter nedenfor. Det er dog vigtigt at nævne et overordnet princip, som ØSU kan give sin uforbeholdne støtte: i forfølgelsen af målet må man ikke forfalde til rigoristisk styring og detailregulering. ØSU henstiller derfor, at overgangen til den fælles valuta kun styres gennem bindende regler, hvor det er strengt nødvendigt; markedet må kunne orientere sig efter sine egne erhvervsmæssige, nationale og internationale regler under iagttagelse af de principper, det indre marked bygger på, dvs. frie varebevægelser og fri udveksling af tjenesteydelser, frie kapitalbevægelser og forbrugerbeskyttelse.

5. Referencescenariet

5.1. De tre overgangsfaser

5.1.1. På baggrund af de generelle overvejelser, der er omtalt ovenfor, fremlægger grønbogen (pkt. 25) et scenario der er »i overensstemmelse med traktatens bogstav, ånd og logik«:

- Fase A: lancering af den økonomiske og monetære union (ØMU);

- Fase B: det faktiske ikrafttrædelsestidspunkt for ØMU;

- Fase C: den endelige overgang til den fælles valuta.

Struktureringen af programmet i tre særskilte faser synes at tilgodese markedet og de monetære myndigheders behov samt at harmonere med traktatens bestemmelser.

5.1.2. Der er imidlertid et vigtigt punkt, som der ikke er taget stilling til i grønbogen: starttidspunktet for den samlede proces. ØSU medgiver, at Kommissionen skal overholde reglerne og derfor ikke kan foregribe en beslutning, som det tilkommer Rådet at træffe. Kendskab til dette punkt er imidlertid afgørende for markedet, der nødvendigvis må opstille en tidsplan og en checkliste. Markedet må ikke lades for længe i det uvisse. Ud fra det kendskab, ØSU har til de udtalelser, der er faldet på diverse møder i ECOFIN-Rådet, og til de drøftelser, der fandt sted på Det Europæiske Råd i Valencia, skulle den sandsynligste dato for starten på fase B (svarende til »tredje fase« i henhold til traktatens artikel 109 J, stk. 4) være den 1. januar 1999. Valget af denne dato - som er den frist, traktaten sætter - skulle være dikteret af økonomiske overvejelser, og ØSU godkender den som mulig referencedato. Det væsentligste er, at Det Europæiske Råd, der træder sammen i Madrid sidst på året, kommer med en definitiv tilkendegivelse vedrørende datoerne for de tre fasers iværksættelse og de enkelte fasers varighed. For at kunne forberede overgangen har markedet behov for - om ikke en vished om forløbet, som man ikke kan have i dag - så dog nogle rimelige forudsigelser at holde sig til.

5.2. Fase A - Lanceringen af den økonomiske og monetære union (ØMU)

5.2.1. Som fastsat i traktaten vil starten på denne fase (ifølge grønbogens pkt. 27) være markeret ved, at Rådet træffer beslutning om, at der skal gås over til ØMU, samtidigt med at datoen for den fulde indførelse af den fælles valuta meddeles (senest fire år efter, ifølge Kommissionens plan); Rådet træffer de nødvendige foranstaltninger med sigte på oprettelsen af ECB og ESCB - som i fællesskab skal begynde at indføre de operationelle instrumenter, der er nødvendige for at kunne føre penge- og valutapolitik - og meddeler, hvilke medlemsstater der deltager i det fælles valutasystem. Ifølge Kommissionen vil fase A strække sig over højst 12 måneder, hvor traktatens artikel 109 J, stk. 4, fastsætter varigheden til ikke under seks måneder. Antages det, at fase B indledes den 1. januar 1999, vil starten på fase A derfor falde mellem den 1. januar og den 30. juni 1998. For ØSU at se er en varighed på 12 måneder, i betragtning af de talrige tilpasningstiltag, der skal gennemføres, mere realistisk end et kortere forløb.

5.2.2. Fase A er den vanskeligste og mest delikate periode i hele overgangsforløbet: medens beslutningen om at indlede ØMU og bekendtgørelsen af listen over deltagerlande vil finde sted ved denne fases start, vil omregningskurserne og rentesatserne først blive fastsat ved starten på fase B, samtidig med at ECB og ESCB overtager ansvaret for den monetære politik og for forvaltningen af den fælles valuta. »Virtuelt« vil den fælles valuta være en realitet fra det øjeblik, beslutningen om at indføre den tages, men i et helt år vil der ikke være nogen central myndighed, som vil være i stand til at forvalte de valutaer, som nu uigenkaldeligt indgår som en del af denne fælles valuta. ØSU skal kraftigt påpege, at der mere end nogensinde vil være behov for en koordineret og effektiv politik centralbankerne imellem i det vakuum, der opstår i denne overgangsperiode.

5.2.3. Den største fare i denne periode ligger deri, at man (af en række tvingende grunde) har besluttet, at der skal skabes en »ny« valuta, hvis omregningskurs overfor kurv-ECUen vil være 1:1, hvorved man imidlertid har efterladt en usikkerhedsmargen med hensyn til den endelige fastsættelse af omregningskurserne og rentesatserne. Denne usikkerhed skaber grobund for omfattende spekulation og dermed fare for kraftige turbulenser på pengemarkederne og de finansielle markeder.

5.2.4. Hvad der ligeledes kan skabe spekulationspres, er usikkerheden omkring den fælles valutas værdi i forhold til eksterne valutaer. EU-valutaens værdi vil være bestemt af deltagerlandenes økonomiske resultater og af den tillid, investorerne har til ECB. Man kunne således forestille sig - og der er her tale om en ret realistisk antagelse - at den fælles valutas værdi udadtil, i det mindste i den første tid, vil være tilsvarende lavere end den stærkeste europæiske valutas kurs er i dag. Enhver valutakonstruktion rummer ubekendte, som betyder, at der må betales højere risikopræmie på de finansielle markeder.

5.2.5. Muligheden for turbulenser som følge af massive, spekulative transaktioner må, trods de monetære myndigheders forsikringer og opfattelsen i indflydelsesrige kredse i finansverdenen, betragtes som en reel risiko. Begivenhederne i september 1992, hvor solidariteten mellem centralbankerne og effektiviteten af deres samarbejde blev sat på en alvorlig prøve, viser, at de monetære myndigheder i visse situationer står magtesløse over for kraftige spekulative pres mod en eller flere valutaer. De daglige bevægelser på valutamarkederne anslås til 1,2 billioner dollars - et beløb som langt overstiger de europæiske centralbankers samlede reserver.

5.2.6. ØSU er enig i det synspunkt, der kommer til udtryk fra arbejdsmarkedets parter: befolkningerne og erhvervslivet i Den Europæiske Union kan ikke slå sig til tåls med myndighedernes forsikringer. De monetære myndigheder må i forståelse med Kommissionen udforme og iværksætte konkrete foranstaltninger, for at fortidens hændelser ikke gentager sig. Det er ikke nødvendigt, at de pågældende modforholdsregler bekendtgøres i alle detaljer (spekulanterne vil hurtigt komme med egnede modtræk); det er tilstrækkeligt, at markedet ved, at myndighederne har sådanne modforholdsregler i beredskab, og at de kan sætte dem effektivt ind i tilfælde, hvor det beklageligvis måtte være nødvendigt.

5.2.7. At indføre effektive foranstaltninger, som ikke lægger begrænsninger på de frie kapitalbevægelser og på den frie udveksling af (finansielle) tjenesteydelser, er selvsagt en vanskelig opgave; f.eks. ville det næppe være en farbar vej at lægge restriktioner udelukkende på de europæiske markeder, da det ville svække deres stilling i forhold til de eksterne konkurrenter, uden samtidig at opfylde målet om at inddæmme spekulative fænomener. De skridt, der skal tages, bør derfor overvejende gå i retningen af nøje at fastlægge de nationale tilsynsmyndigheders og centralbankernes forpligtelser til at varetage overvågnings- og samarbejdsopgaver med henblik på iværksættelse af de nødvendige foranstaltninger.

5.2.8. Grønbogen opregner i punkt 29 de foranstaltninger, der skal gennemføres ved starten af fase A:

- opbygning af den retlige ramme, der skal sikre, at den fælles valuta kan indføres ved starten på fase B,

- fastlæggelse af de særlige kendetegn og tekniske specifikationer for sedler og mønter,

- etablering af nationale organer (mekanismer) til styring og overvågning af overgangen til den fælles valuta,

- opstilling af en omstillingsplan for bank- og finanssektoren.

Disse foranstaltninger - som ØSU i detaljer kommenterer nedenfor - har alle det fælles træk, at forberedelsen af dem er yderst hastende og så vidt muligt bør indledes med det samme.

5.3. Fase B - det faktiske ikrafttrædelsestidspunkt for ØMU og etableringen af en kritisk masse af aktiviteter i ECU

5.3.1. Den afgørende begivenhed i denne fase er, at Rådet ved fasens start fastlåser omregningskurserne for de deltagende valutaer (grønbogens pkt. 30), og at ESCB overtager ansvaret for den monetære politik. ECUen ophører med at være en kurv-valuta og bliver en selvstændig valuta, som erstatter de nationale valutaer fuldt omfang. Imidlertid vedbliver de nationale valutaer med at være det eneste lovlige betalingsmiddel. Kurv-ECUens omregningskurs over for ECUen vil være 1:1. Alt dette er i overensstemmelse med traktatens bestemmelser.

5.3.2. Forberedelsesfasen forud for den fælles valutas ikrafttræden, som den monetære unions eneste valuta forudses at vare maksimalt 3 år (grønbogens pkt. 31-37). I betragtning af behovene på markedet, hvor der er virksomheder af enhver størrelse og med yderst forskellig organisationsstruktur, og da det er nødvendigt at vænne borgerne til at »tænke« i den nye valuta, synes en periode på tre år at være rimelig; dog kan en vurdering af situationen umiddelbart forud for starten på fase tænkes at tale for en beslutning om at afkorte varigheden. Som understreget i punkt 5.1.2 ovenfor, må ændringer i de allerede fastlagte programmer imidlertid ikke komme som en overraskelse for markedet, men skal annonceres god tid i forvejen.

5.3.3. Kommissionens ansættelse af varigheden af fase B bygger overvejende på to elementer: oplysninger indhentet fra markedsdeltagerne og et skøn over den tid, EMI skal bruge til at forberede de pengesedler og mønter, der skal sættes i omløb på markedet. Oplysninger fra uofficielle kilder tyder på, at den nødvendige mængde af penge i cirkulation kunne forberedes på kortere tid; dette forhold alene må imidlertid ikke føre til en beslutning om at afkorte længden af fase B.

5.3.4. Hvad angår markedets forberedelser, skal ØSU i øvrigt gøre opmærksom på, at der kan opstå flaskehalse, når alle markedsdeltagere - banker, virksomheder og offentlige myndigheder - på én gang retter en massiv efterspørgsel efter ekspertbistand til ændring af deres edb-programmer. Det er således kun en lille flig af markedet, der råder over egen intern edb-ekspertise; størstedelen af virksomhederne er nødt til at gøre brug af edb-konsulenter, som hverken er blevet hørt eller nævnt blandt de arbejdsmarkedsorganisationer, som skal bidrage til udarbejdelsen af Kommissionens endelige rapport. Det er nødvendigt, at der rettes henvendelse til edb-industrien (både software- og hardwaresiden) for at få afklaret spørgsmålet, om perioden på tre år står i et rimeligt forhold til industriens ressourcer.

5.3.5. Et afgørende led i denne fase er den umiddelbare og omgående tilvejebringelse af en kritisk masse af aktiviteter i den fælles valuta. Dannelsen af denne kritiske masse kræver, »at man i banker og finanssektoren foretager en første omstilling [til den fælles valuta], hvorefter man inden for de følgende højst tre år skal afslutte omstillingen af de resterende transaktioner og systemer«. Når man tilstræber at nå op på denne kritiske masse, er det af rent monetære grunde: det skulle bidrage til at styrke ØMU'ens troværdighed og understrege dens uigenkaldelige karakter (grønbogens pkt. 31).

5.3.6. De elementer, der skal indgå i den kritiske masse, skal ifølge grønbogen (pkt. 32) dække et så bredt spektrum af aktiviteter som muligt og omfatte penge- og valutapolitik, interbank-, penge-, kapital- og valutamarkeder samt nye offentlige gældsudstedelser og erhvervsbetalingssystemer. Som det ses, involverer disse aktiviteter udelukkende centralbankerne, regeringerne, bankerne og andre finansielle institutioner samt et begrænset antal store virksomheder (multinationale selskaber og institutionelle investorer). Aktørerne på det almindelige marked (erhvervslivet og forbrugerne) vil derimod fortsat udføre deres transaktioner i national valuta (grønbogens pkt. 33).

5.3.7. Hvis komponenterne i den kritiske masse - som af Kommissionen vil blive lagt fast i de kommende måneder i samarbejde med EMI - begrænses til dem, der er angivet i grønbogen og beskrevet i punktet ovenfor, kan ØSU være enig; men ØSU er betænkelig ved Kommissionens erklæring om, at den gerne ser, »at definitionen bliver så bred som muligt«. ØSU vil ikke kunne tilslutte sig, at definitionen udvides til at omfatte yderligere komponenter, da det vil betyde, at virkningerne af tiltag som er strengt monetære, og som bør fastholdes som sådanne, smitter af på markedet.

5.3.8. For banker og finansieringsinstitutter vil bidraget til dannelsen af den kritiske masse bestå i aktiviteter inden for sektorer, som berører dem - penge og valutapolitik, markedstransaktioner og de dermed forbundne afregningssystemer. Disse operationer berører bankerne og finansieringsinstitutterne som sådanne samt et begrænset antal markedsdeltagere (institutionelle investorer, store multinationale selskaber) og vil kunne afvikles over TARGET-systemet, der er udformet til formålet. Grønbogen påpeger i øvrigt, at en hvilken som helst privat aktør frit kan beslutte at foregribe overgangen til den fælles valuta; dette ville indebære, at banksektoren skulle lede alle disse aktørers operationer over i den kritiske masse. De nationale og internationale betalingssystemer for mindre beløbsoverførsler vil ikke kunne fungere i to forskellige valutaer; systemerne vil først kunne skifte over til fælles valuta ved starten af fase C. Det er imidlertid tænkeligt, at disse systemers overgang til den fælles valuta endog kan ske tidligere; men det kan dog først ske, hvis og når hele banksektoren er rustet til at være grænseflade mellem den nationale og den fælles valuta.

5.3.9. Ingen forskrift, lovgivningsmæssig eller af anden art, kan forhindre bankerne i at tilbyde tjenesteydelser i den fælles valuta eller forbyde borgerne at gøre brug af disse tjenesteydelser; men det må undgås, at effekterne af den kritiske masse »smitter af« på markedet. Bankerne vil således kunne tilbyde tjenesteydelser i den fælles valuta og lede indtjeningen over i den kritiske masse, men markederne skal tilbydes tjenesteydelserne i to valutaer (den nationale og den fælles valuta) samtidig med, at betalingsvalutaen under hele fase B fortsat vil være den nationale valuta. Med andre ord skal grænsefladefunktionen, som nævnes overfor i punkt 5.3.8, bidrage til at »skabe« den fælles valuta uden at gribe ind i de interne mekanismer for den nationale valuta.

5.3.10. ØSU er bekendt med den kritik, der fra visse sider rettes mod scenariet med den kritiske masse i almindelighed og udbuddet af finansielle tjenesteydelser i den fælles valuta i særdeleshed. Det er blevet indvendt, at sådanne løsninger vil føre til konkurrenceforvridninger i bank- og finanssektoren, i og med at det vil tage de mindre kreditinstitutter længere tid at tilpasse den fælles valuta; disse forvridninger vil kunne føre til koncentrationer inden for banksektoren, til skade for den sunde konkurrence. ØSU henviser til sin bemærkning i foregående punkt om, at man ikke med retsforskrifter kan forbyde bankerne at udbyde tjenesteydelser i den fælles valuta. ØSU vil i øvrigt mene, at mindre virksomheder - ikke kun banker - vil have mulighed for at planlægge deres omstilling i god tid, specielt hvis 1. januar 1999 bekræftes som startdato på fase A.

5.3.11. De offentlige forvaltninger i de forskellige deltagerlande skal ifølge grønbogens punkt 35 påtage sig en ledende rolle i overgangen til den fælles valuta ved at denominere de vigtigste udgiftsposter på det offentliges budget i ECU og, hvor det er muligt, foretage betalinger i ECU. Derudover anser grønbogen det for muligt, at visse skattebetalinger sker i den fælles valuta. ØSU må tage afstand fra dette scenario. Den offentlige administration skulle være den første til at indse, at en brug af en blanding af den fælles valuta og den nationale valuta på et marked, som endnu ikke i sin helhed er rustet til at gøre brug af den nye valuta, vil skabe forvirring på markedet og i den offentlige regnskabsføring, til skade for borgeren og for gennemsigtigheden i de offentlige finanser. I øvrigt vil scenariet være bekosteligt for de offentlige finanser og dermed lægge ekstra byrder over på borgeren. Det er desuden påfaldende, at Kommissionen ikke nævnes blandt de myndigheder, der skal gennemføre denne form for omstilling til den fælles valuta, så meget desto mere som det frem for alt må være Kommissionen, der påtager sig den »ledende rolle«. ØSU kan i øvrigt støtte, at de offentlige myndigheder skal være den udfarende kraft i oplysningsindsatsen.

5.3.12. De private virksomheder (grønbogens pkt. 36) kan fortsætte med at bruge den nationale valuta under hele fase B, men kan også vælge helt eller delvis at omlægge deres transaktioner til den fælles valuta. Det forekommer fuldt rimeligt, at virksomhederne kan foretage dette valg. Imidlertid finder ØSU (se pkt. 6.5.1 og 6.5.2) det nødvendigt, at Kommissionen i sin slutrapport anfører de ulemper og omkostninger, en sådan omlægning vil medføre for forskellige typer af virksomheder, eftersom disse problemstillinger ikke er behandlet tilstrækkeligt indgående i grønbogens punkt 103.

5.3.13. For forbrugerne er det klart, at den fælles mønt ikke vil have nogen konsekvenser i praksis under fase B. I punkt 37 opkaster grønbogen den hypotese, at konkurrencen og den offentlige efterspørgsel vil få private aktører til at tilbyde tjenesteydelser i ECU. Dette må imidlertid forudsætte, at forbrugerne er på det rene med, hvad der forstås ved »tjenesteydelser i den fælles valuta«. Hvis der herved forstås investeringsservice (i dens forskellige former) eller pengeoverførsler fra eller til udlandet i den fælles valuta, kan man kun være enig. Men hvis det drejer sig om føring af konti i den fælles valuta (og dermed nødvendigvis samtidig i national valuta), er der tale om noget rent bogholderiteknisk, som måske nok kan hjælpe forbrugeren til at tænke i ECU-baner, men som er helt uden praktisk betydning: den nationale valuta vil for forbrugeren fremdeles være den valuta, som hans indtægter og hans pekuniære forpligtelser er udtrykt i. Den »konkurrenceforvridning« som der udtrykkes frygt for fra visse sider, kan netop opstå ved, at serviceydelser i to valutaer udbydes under dække af »serviceydelser i den fælles valuta«. ØSU anmoder Kommissionen om at klargøre denne væsentlige sondring i dens slutrapport.

5.3.14. ØSU's holdning til fase B-scenariet, som det er beskrevet i grønbogen, kan sammenfattes som følger:

- ØSU stiller sig positivt til dannelsen af en kritisk masse på baggrund af præcise kriterier, som skal opstilles i forståelse med EMI i god tid inden starten på fase B,

- der må sikres vandtætte skotter mellem den kritiske masse og det almindelige marked,

- det er nødvendigt, at markedet informeres om det reelle indhold af de tjenesteydelser, der udbydes i den fælles valuta, og om de hermed forbundne omkostninger/fordele for større virksomheder, små og mellemstore virksomheder og forbrugerne.

5.4. Fase C - den endelige overgang til den fælles valuta

5.4.1. Denne fase, hvis starttidspunkt annonceres allerede ved starten af fase A, vil kun vare nogle uger (grønbogens pkt. 38), dvs. den tid, der lige netop kræves for at udskifte nationale pengesedler og mønter med pengesedler og mønter udtrykt i den fælles valuta og for den tekniske omstilling af apparater og automater - kasseapparater, seddelautomater, billet- og salgsautomater, samt kortbetalingsterminaler på salgssteder. Lige fra første dag skal bankerne, det finansielle system i al almindelighed og massebetalingssystemerne, men også det øvrige marked, bruge den fælles valuta. Kun den fælles valuta vil være lovligt betalingsmiddel. ØSU finder det beskrevne scenario realistisk og acceptabelt, idet visse uklare punkter dog må afklares.

5.4.2. For det første må det juridiske forhold mellem en fælles valuta og de enkelte nationale valutaer i løbet af fase C afklares. Det står klart, at det kun vil være den fælles valuta, som vil være lovligt betalingsmiddel; der vil imidlertid være behov for en lovgivning, der fastsætter, om kun den fælles valuta vil være lovligt betalingsmiddel straks fra starten af fase C, eller om de to valutaer - dvs. den nationale og den fælles valuta - vil være lovlige betalingsmidler under hele fase C, eller om den nationale valuta vil beholde sin status som eneste lovlige betalingsmiddel lige indtil udgangen af fase C (hvilket forekommer usandsynligt). Til trods for, at der er tale om et relativt kort tidsrum, giver alle tre alternativer anledning til delikate juridiske problemer. Det er ikke op til ØSU at tage stilling til, hvilket alternativ der er det bedste, men det må være et krav, at markedet har vished om, hvilket scenario der vælges.

5.4.3. For så vidt angår apparater og automater, vil problemerne være forskellige afhængigt af, om det drejer sig om automater, der fungerer ved hjælp af mønter eller pengesedler, eller om betalingsterminaler, hvortil der kan bruges betalingskort af enhver art (kreditkort, kontoog hævekort, forudbetalte kort osv.).

5.4.3.1. Automater, der fungerer med mønter eller pengesedler, består, hvad enten der er tale om »pengeautomater« eller »salgsautomater«, af en mekanisk del og af en elektronisk del. Førstnævnte tjener til at udlevere pengesedlerne eller varerne, medens den anden komponent har som funktion at genkende og kontrollere sedlerne eller mønterne. Hvor lang tid omstillingen af den mekaniske komponent i en seddelautomat vil tage, afhænger af, hvor kompatible de nye sedler i den fælles valuta er med de nationale pengesedler; for salgsautomater, hvortil der bruges penge, regnes der almindeligvis med, at tilpasningen vil kræve 2 år. Tilpasningen af den elektroniske komponent - som normalt ikke foretages af automatleverandøren selv - er relativt simpel, hvad angår selve den tekniske justering, men til gengæld ganske kompliceret, når det drejer sig om den organisatoriske og logistiske side.

5.4.3.2. De tekniske specifikationer for sedler og mønter vil blive meddelt fabrikanterne i god tid; ud fra forberedelsesforløbet kan man formode, at dette vil ske selv før starten på fase A. Elektronikfabrikanterne skulle dermed være i stand til at forberede de nye komponenter til genkendelse og kontrol god tid i forvejen. Det, der skaber problemer, er, at det pågældende apparatur først skal sættes i drift, når den nye valuta er disponibel, og ikke før. Hvis de blev sat i drift tidligere, ville automaterne ikke kunne tage national valuta. Da det vil være udelukket, at iværksættelsen sker i form af et »big bang« - det drejer sig jo om millioner af automater - må man nødvendigvis forudse og acceptere gener i en overgangsperiode, hvis længde ikke kan forudses, men som vil strække sig med flere måneder ud over slutningen af fase C. Der har da også været et - teknisk gennemførligt - forslag fremme om at forberede apparatur, som accepterer begge valutaer. En sådan løsning kan være hensigtsmæssig, hvis meromkostningerne ved et sådant apparatur kan retfærdiggøres af den korte periode, hvor de to valutaer er i omløb side om side, hvorved skal bemærkes, at der jo kun vil være brug for apparaturet i en begrænset overgangsperiode. ØSU stiller sig positivt til en sådan løsning, men betingelsen må være, at markedet utvungent går ind for den.

5.4.3.3. Med hensyn til kortterminaler (bankkort eller andre former for kort) er problemet et andet. Programmerne kan forberedes i god tid forinden, og systemets accept af tal, der er udtrykt i en anden valuta end den traditionelle, synes ikke at rejse nogen særlige problemer for »den seneste generation« af terminaler. Der er imidlertid et stort antal terminaler, som det af tekniske grunde ikke er muligt at omstille, og som derfor må udskiftes; udskiftningen vil være bekostelig og skal ske inden for et kort tidsrum. Valget står i virkeligheden mellem at lade terminalerne til national valuta være i drift indtil sidste øjeblik eller installere terminaler til den fælles valuta forudgående, så at de kan sættes i drift, når tiden er inde. En væsentlig forudsætning er dog, at overgangen fra national valuta til fælles valuta sker i et »big bang« på en bestemt dato for samtlige betalingssystemer. Selv for en kort periode er det teknisk umuligt, at systemer med input fra diverse aktører - banker, handlende, forbrugere - i forskellige valutaer eksisterer side om side - systemerne vil simpelt hen bryde sammen. Kommissionen må derfor fastsætte en præcis dato - ved starten eller slutningen af fase C - for, hvornår betalingsterminaler og -systemer skal omstilles til den nye valuta. Under alle omstændigheder er brug af kort en løsning, der i enkelthed og fleksibilitet overgår alle andre betalingsformer, og Kommissionen bør fremme anvendelsen af kort som et af midlerne til at lette skiftet til den fælles valuta.

5.4.4. Forberedelsen af de nye pengesedler og mønter rejser problemer af teknisk, organisatorisk og logistisk art. Der stilles således med varierende styrke og overvejende fra befolkningsside krav om, at pengesedlerne fysisk udformes, så at de i det mindste i begyndelsen minder om de betalingsmidler, der i forvejen anvendes i det enkelte land. Kravet er berettiget, specielt under en psykologisk synsvinkel, jf. nedenfor i del B. ØSU skal imidlertid advare myndighederne om, at imødekommelsen af denne form for markedskrav må være betinget af, at det påviseligt ikke øger omkostningerne ved fremstilling eller drift af det pågældende apparatur, eller fører til et lavere sikkerhedsniveau. Hvis det kan godtgøres, at disse betingelser ikke lader sig opfylde, vil ØSU så afgjort foretrække et ensartet design og udseende.

5.5. Skæringsdatoer

5.5.1. Grønbogen beskriver i punkt 40-42 gennemførelsesfaserne og deres længde, og som allerede sagt i punkt 5.1.1 finder ØSU, at det foreslåede tidsskema i det store og hele imødekommer markedets behov og forventninger. Man finder derimod ikke Maas-gruppens forslag om at reducere varigheden af fase B til 1 år realistisk, ej heller selv om startdatoen måtte blive fastsat til den 1. januar 1999: markedet vil ganske enkelt ikke kunne holde trit.

6. De forskellige aktørers rolle

6.1. Banksektoren

6.1.1. Grønbogen tillægger bank- og finanssektoren en central rolle ved omstillingen til den fælles valuta. Det er derfor nødvendigt, at denne sektor kan udføre sin del af opgaven i samarbejde med de organer, som har ansvaret for at lede og koordinere hele operationen. Der må nødvendigvis blive tale om et interaktivt samarbejde med henblik på en samordnet indsats i gensidig forståelse, idet en situation med pålæg oppefra vil være helt utænkelig. ØSU redegør for sine overvejelser i det følgende.

6.1.2. I punkt 47 anfører grønbogen med rette, at den fælles valuta fra begyndelsen af fase B vil blive en selvstændig valuta med uigenkaldeligt fastlåste omregningskurser for de deltagende valutaer, som sammen med den fælles valuta bliver indbyrdes substituerbare. Men det er lidt misvisende, når grønbogen derefter slår fast, at de forskellige denomineringer (de oprindelige nationale valutaer) ikke længere vil kunne veksles på valutamarkederne, og at »bankkassereren erstatter valutahandleren«. Det faktum, at valutaerne bliver substituerbare, skulle indebære, at de omveksles gratis efter en fast kurs; dette gælder for kontopenge, men ikke for pengesedler og endnu mindre for mønter. For at undgå fejlagtige fortolkninger og forventninger bør Kommissionen præcisere, at nok veksles kontanter efter faste omregningskurser, men ikke nødvendigvis gratis. Håndtering af udenlandske pengesedler er omkostningskrævende (ekspedition til udlandet eller opbevaring med henblik på salg, opgørelse, administration, transport, forsikring, rentetab, personale osv.). Disse omkostninger, som i dag dækkes af forskellen mellem kurserne for køb og salg, må fremover dækkes af et gennemsigtigt gebyr eller beløb til dækning af omkostningerne. ØSU henleder opmærksomheden på, at grønbogen er en redegørelse, hvor nøjagtige oplysninger er vigtige. Hvis der udbredes upræcise og eventuelt propagandistiske oplysninger, risikerer man at forvirre markedet og vække falske forventninger.

6.1.3. I grønbogens punkt 48 nævnes det, at medlemsstaterne fra indledningen af fase B skal give den fælles valuta status som lovligt betalingsmiddel, således at borgerne kan anvende den på samme vilkår som national valuta. Ligesom i ovennævnte tilfælde er præcise oplysninger nødvendige: borgernes mulighed for at bruge den fælles valuta i stedet for den nationale bør ikke forpligte bankerne til at tilbyde en service, som kræver dobbelt bogholderi.

6.1.4. Beløbsangivelse i såvel ECU som national valuta (grønbogens pkt. 56) er en opgave meget lig trykningen af ECU-pengesedler med angivelse af den oprindelige nationale valuta. I punkt 5.4.4 tilslutter ØSU sig enhver foranstaltning, der har til formål at lette overgangen til den fælles mønt (og vænne borgerne til den) forudsat, at det ikke medfører urimelige og unødige meromkostninger, hvilket synes at være tilfældet her. Generel angivelse af beløb i såvel ECU som national valuta kræver en række tilpasninger og udgifter, selv om der ikke er tale om dobbelt bogholderi: ændring af edb- og printprogrammer, destruering af eksisterende blanketter og trykning af nye, hvorefter hele processen gentages ved indledningen af fase C, hvor edb- og printprogrammer på ny skal tilpasses, og blanketter med angivelse af to valutaer destrueres og nye trykkes. Alene for blanketternes vedkommende ville der blive tale om - to gange - at trykke og derpå destruere flere milliarder.

6.1.5. Omkostningerne - og især det økonomiske spild og forbruget af naturressourcer i en tid, hvor markedet er opmærksomt på miljøproblemer - taler kraftigt imod indførelsen af tvungen beløbsangivelse i såvel ECU som national valuta. Da formålet med en sådan foranstaltning skulle være at vænne markedet til den fælles valuta og give mulighed for at kontrollere omregningen, må der findes andre alternativer. En mindre omkostningskrævende og mere enkel løsning kunne for eksempel være at forsyne alle formularer, kvitteringer, kuponer osv. med en fortrykt angivelse af, hvordan beløbet i den nationale valuta omregnes til ECU på grundlag af den fastsatte omregningskurs. En passende oplysningskampagne kan sætte alle, der ønsker det, i stand til selv at foretage omregningen uden problemer. Det står naturligvis markedet frit for at søge andre løsninger, som kan være lige så brugbare, forudsat at de er enkle, billige og frem for alt gennemskuelige. Tilpasningen af pundet til decimalsystemet, som Storbritannien gennemførte på en yderst pragmatisk måde uden tvangsindgreb, men ved hjælp af en effektiv oplysningskampagne, viser, at med fleksibilitet og sund fornuft kan der opnås bedre resultater end gennem tvang - og med langt mindre omkostninger (jf. Del B, pkt. 10.4).

6.1.6. Det er glædeligt, at EMI har forberedt et betalingssystem for store beløb (TARGET), som sammen med det private clearingsystem i ECU vil bidrage til at kanalisere de pengestrømme, som skal skabe den kritiske masse (grønbogens pkt. 62). Hvad angår massebetalingssystemer (pkt. 64), er Kommissionen indforstået med, at disse systemer ikke kan operere i to valutaer samtidig - men dette gælder i virkeligheden for alle andre betalingssystemer, herunder systemerne for store beløb. Bankerne kan principielt (jf. pkt. 5.3.8) beholde disse betalingssystemer i national valuta indtil starten af fase C.

6.1.7. I grønbogens punkt 65 peges på muligheden for at foregribe fase C i visse lande og for visse specialiserede massebetalingsinstrumenter, f.eks. betalingskort. Selv om denne mulighed skulle foreligge, advarer ØSU mod de løsninger, som er et mål i sig selv, og som går imod markedets interesser. Man behøver blot at tænke på den kaotiske situation for brugerne og for banksektoren, som et sådant initiativ ville afstedkomme (jf. desuden pkt. 5.4.3.3).

6.2. Banksektoren: konkurrence og omkostninger

6.2.1. Grønbogen omtaler ikke den konkurrence, der vil opstå dels mellem bankerne i ECU-landene, dels mellem ECU-landenes og dispensationslandenes banksystemer. ØSU ønsker at rejse dette spørgsmål og henviser i øvrigt til, at det indgår som et af de punkter, Rådet har anmodet Kommissionen om at undersøge.

6.2.2. Et af de mest debatterede spørgsmål - ikke blot i bankverdenen - er muligheden for at tilbyde tjenesteydelser i ECU allerede i fase B. Som tidligere nævnt (pkt. 5.3.10) vil det være fuldt lovligt at tilbyde en sådan service, og ethvert forsøg på at modsætte sig det vil være nyttesløst. Markedet har ikke desto mindre ret til at blive informeret om indholdet, den praktiske nytteværdi og omkostningerne ved tjenesteydelser i ECU (jf. pkt. 5.3.13). Klar og fyldestgørende besked er nødvendig for forbrugerne, men vil også bidrage til at hindre konkurrenceforvridninger.

6.2.3. Udbydelse af tjenesteydelser i ECU i medlemsstater med dispensation kan være en måde, hvorpå banker i deltagerlandene kan trænge ind på disse markeder. Selv om dette teoretisk set er muligt for banker i et hvilket som helst land, vil det i realiteten kunne medføre ulige konkurrencevilkår, at den fælles valuta for de lande, som står uden for, altid vil være en udenlandsk valuta, der er forbundet omkostninger med. Transaktioner i ECU kan være af interesse for virksomheder og borgere i disse lande, men samtidig vil der være risiko for, at der lægges et dræn i disse landes beholdninger af national valuta.

6.2.4. ØSU ønsker også at rejse spørgsmålet om omkostningerne ved omstillingen. De undersøgelser, der er foretaget af Kommissionen eller direkte af banksektoren og enkeltbanker, viser klart og uimodstrideligt, at banksektoren vil blive udsat for langt større byrder og problemer end det øvrige marked. Hertil kommer, at fortjenesten på valutaveksling bortfalder (jf. pkt. 3.2.1). Banksektoren har dog endnu ikke krævet nogen form for kompensation eller støtte, men kun fremlagt et skøn over de forventede omkostninger.

6.2.5. Problemet vil dog melde sig før eller siden, og ØSU ønsker allerede nu at tilkendegive sin holdning, inden spørgsmålet rejses formelt. Ifølge de beregninger, som forskellige banker - og navnlig Bankforeningen - har foretaget, vil omkostningerne beløbe sig til flere hundrede milliarder ECU (132 milliarder alene for betalingssystemerne). Herimod indvender nogle, at en del af disse udgifter under alle omstændigheder skulle afholdes i forbindelse med den normale udvikling og de løbende organisatoriske tilpasninger og for at holde trit med de teknologiske fremskridt. På denne baggrund forekommer den uudtalte tanke om at hjælpe banksektoren med finansiering eller støtte ikke at være en farbar vej. Hertil kommer, at andre erhvervssektorer står klar med krav om støtte eller incitamenter til gennemførelse af omstillingen. Hvis sådanne krav imødekommes, vil hele markedet med den ene eller anden begrundelse mene sig berettiget til at modtage finansielle midler til gengæld for det privilegium, det er at have en fælles valuta. ØSU mener ikke, at dette generelt vil være en acceptabel løsning.

6.2.6. Når en eller flere erhvervssektorer får pålagt større byrder end sædvanligt, reagerer de normalt i overensstemmelse med de almindelige spilleregler på markedet: afskrivning over så lange perioder, som skattelovgivningen tillader, og dermed fordeling af byrderne over flere regnskabsår. De enkelte virksomheder vil søge via egne strategier og under hensyntagen til markedsog konkurrencesituationen at opnå ligevægt i regnskabet. Konkurrencen vil sørge for, at omkostningerne bliver fordelt således, at markedet praktisk taget ikke vil registrere det, hvortil kommer, at forbrugerne kraftigt vil modsætte sig prisstigninger på tjenesteydelser. Myndighederne skal blot overvåge, at disse principper overholdes og i øvrigt afholde sig fra indgreb i prisdannelsen.

6.2.7. Hvis det ved en senere absolut objektiv vurdering af situationen viser sig, at omkostningerne i for høj grad væltes over på markedet, kan der eventuelt søges skattemæssige løsninger for en del af omkostningerne ved omstillingen, f.eks. ved at gøre momsen fradragsberettiget.

6.3. Kapitalmarkederne

6.3.1. Generelt vil overgangen til den fælles mønt være mindre problematisk for kapitalmarkederne end for banksektoren: kapitalmarkederne er overordentlig fleksible og på sin vis rustet til at tackle forandringer. På den anden side vil aktørerne på kapitalmarkederne - herunder bankerne - have de samme edb-problemer som allerede er beskrevet i afsnittet om banksektoren.

6.3.2. Det vigtigste for både kapital- og værdipapirmarkederne er at sikre stabiliteten på markederne; som ØSU allerede har nævnt (jf. pkt. 3.3) kan uro, usikkerhed og unormalt spekulationspres hindre opfyldelsen af denne betingelse. I så fald vil EU-landenes økonomier lide stor skade, men risikoen for en svækkelse af tilliden til den fælles valuta og af dens position som »stærk« valuta ved siden af dollar og yen, vil være endnu alvorligere.

6.3.3. Grønbogen er ret optimistisk (pkt. 69-87). Stabiliteten vil følge af en betydelig nominel konvergens mellem de lande, der tilslutter sig den fælles valuta (pkt. 71). ØSU anser konvergens for en nødvendig, men ikke tilstrækkelig betingelse. I denne forbindelse skal det med henvisning til punkterne 5.2.2-5.2.7 understreges, at den fælles valuta ikke kan beskyttes på penge- og værdipapirmarkederne, medmindre medlemsstaterne og deres centralbanker gør det klart, at de er villige hertil. For begge markeders vedkommende er det nødvendigt med en grundig gennemgang af de markedsregulerende bestemmelser for at afdække eventuelle svagheder, som spekulanter verden over kan udnytte, således som det skete for nylig. Dette problem kan dog ikke løses på europæisk plan; hertil kræves internationalt samarbejde.

6.3.4. Grønbogen fremlægger en realistisk analyse af de forhold, som kan skabe store forstyrrelser på markederne, men den foreslår ingen konkrete løsninger. Kapitalmarkederne er i forvejen kendetegnet ved store risici, og indførelsen af den fælles valuta vil ikke i sig selv mindske disse risici. Dette er man udmærket klar over i finansverdenen. Men det er nødvendigt, at forbrugerne får klar oplysning herom, således at de ikke forledes til at tro, at en stabil valuta automatisk er ensbetydende med indkomstsikring.

6.3.5. Grønbogen kommer slet ikke ind på spørgsmålet om, hvilke følger indførelsen af den fælles valuta vil få for de udenlandske markeder, dvs. markederne i medlemsstater med dispensation og tredjelandemarkeder. Man må forsøge at foregribe reaktionerne fra de investorer, som har erhvervet fastforrentede værdipapirer i en af de valutaer, der indgår i den fælles valuta. Uden at komme ind på de juridiske aspekter, der behandles nedenfor (pkt. 7.5-7.6), skal det bemærkes, at et forudset skift fra en valuta, som anses for stærkere end den fælles valuta (med deraf følgende udsigt til et utilstrækkeligt afkast), kan få indvirkning på markederne. Endvidere kan markederne i dispensationslandene blive svækket, hvis det forudses, at den fælles valuta bliver mere stabil end den nationale valuta.

6.4. De offentlige myndigheder

6.4.1. Grønbogen understreger, at de offentlige myndigheders initiativer og indstilling på alle niveauer, lige fra EU- til lokalt plan har afgørende betydning (pkt. 88-99). ØSU vil ikke gå nærmere ind på spørgsmålet om de opgaver, der skal løses direkte af de offentlige myndigheder, men ser det som sin opgave at tage de spørgsmål op, der vedrører forbindelserne mellem de offentlige myndigheder på den ene side og befolkningen og virksomhederne på den anden side.

6.4.2. Forslaget om at udstede offentlige gældspapirer i den fælles valuta fra begyndelsen af fase B og i resten af perioden er fornuftigt set ud fra et monetært synspunkt (som et bidrag til opbygningen af den kritiske masse), og det er i overensstemmelse med målet om at tilvænne markedet til den fælles valuta. Dette er en af de få acceptable undtagelser fra følgende princip, som ØSU støtter: udbydelse af tjenesteydelser i ECU lige fra starten af fase B skal ikke kun sigte mod at vænne borgerne til den fælles valuta, men også have et praktisk formål. Disse to krav kan ikke adskilles.

6.4.3. Derfor skal de offentlige myndigheders omstilling til den fælles valuta i fase B begrænses til interne transaktioner, som borgerne og virksomhederne ikke må berøres af. Som nævnt i punkt 5.3.11 vil det kun skabe forvirring og øgede omkostninger, hvis man inden for begrænsede områder indfører den fælles valuta på markeder, der i almindelige transaktioner udelukkende anvender den nationale valuta. Hvis sådanne initiativer tages alene for at »vænne« offentligheden til den fælles valuta, kan det ikke være umagen værd. Dette gælder især for social sikring og skatteforvaltning.

6.5. Virksomheder

6.5.1. I første omgang skal virksomhederne tage stilling til, om overgangen til den fælles valuta skal finde sted i fase B eller i begyndelsen af fase C. Som ØSU tidligere har påpeget (pkt. 5.3.6) er opbygningen af en kritisk masse en monetær målsætning, som ingen kan være uenig i, men Kommissionen bør dog ikke med dette mål for øje tilskynde virksomhederne til at vælge løsninger, som næppe kan gavne markedet, eller som ligefrem strider mod deres interesser. Dette sidstnævnte er tilfældet for de små og mellemstore virksomheders vedkommende, hvilket også erkendes i grønbogen (pkt. 103, sidste afsnit). Men det gælder faktisk også for de større virksomheder: det kan blive en byrde og volde vanskeligheder at etablere en »grænseflade« (pkt. 103, andet afsnit) mellem de dele af virksomhedernes interne aktiviteter, der administreres i den fælles valuta, og de øvrige interne aktiviteter, der foregår i den nationale valuta. Derimod kan en tidlig overgang til den fælles valuta være en fordel for store virksomheder, navnlig multinationale.

6.5.2. Kommissionen bør i tide udarbejde en ganske objektiv og neutral vejledning for virksomhederne, således at de kan vurdere fordele og ulemper ved en tidlig overgang til den fælles valuta i fase B. ØSU henviser her til den advarsel, som en fremtrædende centralbankchef har fremsat: i alle medlemsstater bør man undlade at pålægge de økonomiske aktører og borgerne i almindelighed for store byrder i form af flere forskellige beregningssystemer.

6.5.3. Det må derfor understreges, at en gradvis overgang til den fælles valuta i fase B skal bero på et frit valg fra virksomhedernes side. Markedet må være meget på vagt for at undgå »afsmitning«, dvs. tilfælde, hvor store virksomheder direkte eller indirekte presser mindre virksomheder, der er afhængige af dem (som leverandører eller kunder), til også at gå over til den fælles valuta inden fase C.

6.5.4. Et spørgsmål af stor betydning for detailhandelen og især de store forretningskæder er forslaget om at gøre dobbelt prisskiltning (i national og fælles valuta) obligatorisk. Bortset fra de vanskeligheder og omkostninger, som denne sektor på linje med banksektoren (jf. pkt. 6.1.5) vil blive stillet over for, skal det tages i betragtning, at direktivforslaget om angivelse af salgsprisen per vareenhed og per mængde- eller vægtenhed efter planen skal træde i kraft i 1997. Hvis dobbelt prisskiltning bliver obligatorisk, skal der til den tid angives fire priser: to i national mønt og to i ECU. Den erfarne forbruger vil ikke have forståelsesproblemer, men de »svagere« - netop dem, som har mest brug for beskyttelse og oplysning - vil have svært ved at finde rundt i så mange prisangivelser. Denne løsning bør under alle omstændigheder kun betragtes som et alternativ til andre, der vil kunne opfylde samme mål (jf. desuden pkt. 6.1.5).

6.5.5. Med hensyn til mønter og sedler i begyndelsen af fase C skal virksomhederne ifølge grønbogen (pkt. 104) kunne vælge, om de kun vil acceptere den nationale valuta, kun den fælles valuta eller begge; dette gælder hele fase C, som skønnes at vare nogle få uger. Så frit kan markedet imidlertid ikke stilles: kunderne skal have vished om, hvorvidt den møntsort, de ligger inde med, accepteres overalt, eller om der er begrænsninger og i givet fald hvilke. ØSU mener, at den lovgivning, der er under forberedelse, skal fastsætte, at begge valutaer accepteres som betalingsmiddel i hele fase C. Tilbage står spørgsmålet om valutaernes status som lovligt betalingsmiddel (jf. pkt. 7.2), men man skal ikke overdrive betydningen heraf i betragtning af periodens korte varighed og de relativt små beløb, der kan være tale om (beløb af en vis størrelse betales ikke med kontanter).

6.5.6. Problemet med omstillingen af kasseapparater og automater, herunder seddelautomater og kortbetalingsterminaler, er behandlet realistisk og pragmatisk i grønbogen (pkt. 106 og 108). Det skønnes, at tilpasningen af hele maskinparken (flere millioner apparater) kan tage flere måneder, og befolkningen må derfor være forberedt på gener i en periode. Grønbogen foreslår en række måder, hvorpå overgangen kan forberedes, så de fleste problemer undgås. Der er tale om fornuftige foranstaltninger, som ØSU kun kan støtte. Det eneste punkt, hvor der må manes til forsigtighed, er forslaget om accept af begge valutaer og/eller udfærdigelse af kvitteringer, billetter eller blanketter med angivelse af beløbet i såvel national som fælles valuta. Som påpeget ovenfor (pkt. 5.4.3.1-5.4.3.3) vil en midlertidig omstilling af automater, edb-programmer og printere medføre tekniske problemer og meromkostninger, som ikke kan retfærdiggøres, og i visse tilfælde vil en omstilling faktisk være teknisk umulig at gennemføre.

6.5.7. De praktiske problemer med at sætte den fælles valuta i omløb ved begyndelsen af fase C kan afhjælpes ved at forsyne bankerne med passende beholdninger af ECU og via disse kunderne nogen tid før, ECU bliver lovligt betalingsmiddel. Kundernes og virksomhedernes rentetab vil være ubetydelige og under alle omstændigheder opvejes af fordelene ved at undgå lange køer ved banklugerne. ØSU er klar over de sikkerheds-, opbevarings- og transportproblemer, som denne løsning påfører centralbankerne og banksystemet, men disse problemer kan ikke undgås, ej heller selv om overgangen til ECU først måtte ske ved indledningen af fase C.

7. De retlige rammer om den fælles valuta

7.1. Grønbogen er særlig opmærksom på de utallige juridiske problemer, der må løses for at sikre, at indførelsen af ECU kan finde sted uden forstyrrelser af markedet og gener for forbrugerne (pkt. 125-137). Det er nødvendigt at undersøge problemerne god tid i forvejen, således at lovgivningen så vidt muligt kan komme på plads, før fase A indledes. Kommissionen understreger nødvendigheden af et tæt samarbejde mellem EU-myndighederne og de nationale myndigheder. ØSU påpeger derudover, at ekspertudvalgene også skal omfatte juridiske eksperter udnævnt af de relevante brancheorganisationer på europæisk plan. Alt for ofte er det sket, at de »nationale eksperter« har set bort fra markedsvilkårene og kun behandlet de rent juridiske aspekter af problemerne.

7.2. Selv om den fælles valuta bliver en selvstændig valuta ved starten af fase B, får den som nævnt ovenfor (pkt. 5.3.1) ikke nødvendigvis status som lovligt betalingsmiddel, hvilket i fase B er forbeholdt den nationale valuta. Sagen er klar og kræver ingen særlige juridiske udredninger. Det er derimod nødvendigt gennem lovgivning at løse spørgsmålet, om det er den fælles eller den nationale valuta (eller begge?), der skal have status som lovligt betalingsmiddel i fase C.

7.3. Når fase B indledes, vil ECU kun kunne bruges som regningsenhed og betalingsmiddel, såfremt parterne er enige herom. Der må derfor indføres en lovgivning, som sikrer, at ECUen og den nationale valuta bliver fuldt substituerbare i juridisk forstand (grønbogens pkt. 126 og 127); dette bør ligeledes gælde for de nationale valutaer indbyrdes. Gennem lovgivning skal det sikres, at bankindskud, betalinger og transaktioner i de nationale valutaer og ECU ligestilles fuldt ud, selv om det endnu skal stå enhver part frit for at acceptere betaling i en anden valuta end den nationale. Denne valgfrihed bør naturligvis også gælde bankerne, således at de ikke tvinges til at oprette eller føre konti i den fælles valuta eller andre valutaer.

7.4. Sikringen af kontinuiteten i kontraktforhold er af afgørende betydning ikke kun for den fælles valuta, men også - og frem for alt - af hensyn til retssikkerheden i det indre marked. I nogle lande (grønbogen pkt. 129 og 130) giver loven mulighed for ensidigt at opsige eller ændre vilkårene i en aftale i tilfælde af gennemgribende økonomiske omvæltninger. Det er vigtigt, at EU-lovgivningen sikrer, at indførelsen af den fælles valuta under ingen omstændigheder kan foranledige, at kontrakter mister deres gyldighed, eller påberåbes som en grund til at kræve kontraktvilkårene ændret. Den nationale lovgivning må på sin side sikre, at indførelsen af den fælles valuta ikke betragtes som et forhold, der medfører »gennemgribende økonomisk omvæltning«. Tilbage står problemet med aftaler, som er indgået mellem statsborgere i ECU-lande og statsborgere i tredjelande, og som er underlagt tredjelandets lovgivning.

7.5. Et vigtigt spørgsmål vedrører pengemarkederne og især værdipapirmarkederne, når bosiddende i tredjelande er udstedere eller ihændehavere af værdipapirer i euro-valutaer eller kurv-ECU. Også spørgsmålet om forrentningen kan i teorien give anledning til problemer i forhold til tredjelande, da det ikke er givet, at afkastet i ECU af fastforrentede værdipapirer svarer fuldstændigt til afkastet i den oprindelige nationale valuta.

7.6. Med hensyn til ovennævnte spørgsmål er grønbogen optimistisk (pkt. 134), idet det forventes, at ECUen bliver anerkendt som efterfølgeren for de nationale valutaer, ligesom kontinuiteten i andre kontraktvilkår (afkast af værdipapirer, rentesatser og andre forpligtelser) ventes at blive accepteret. Anerkendelsen af den fælles valuta vil antagelig ikke volde særlige problemer. Men en uofficiel rundspørge blandt aktører på kapitalmarkederne i tredjelande tyder på, at kontinuiteten i kontraktvilkårene vedrørende fastforrentede værdipapirer ikke vil blive anerkendt helt så automatisk, som man kunne ønske. ØSU anmoder Kommissionen og EMI om gennem officielle kanaler at indhente tilsagn om, at indførelsen af den fælles valuta ikke vil skabe nogen forstyrrelser på markederne i EU eller i tredjelandene.

7.7. Spørgsmålet om afrunding ved omregninger fortjener særlig opmærksomhed. Ved større transaktioner, f.eks. på penge- og værdipapirmarkederne og ved overførsler via bruttoafregningssystemer, har decimalerne betydning, idet der kan opstå betydelige differencer afhængigt af antallet af decimaler. For disse markeder er en EU-lovgivning nødvendig.

7.8. Sagen stiller sig anderledes for afrundinger i detailhandelen og ved løbende transaktioner, hvor den normale afrunding for beløb med to decimaler bør anerkendes som almindelig praksis (oprunding, hvis den sidste decimal er højere end 5, og nedrunding, hvis den er 5 eller derunder). Lovgivning kan dog vise sig nødvendig, men den kan med større fordel indføres af de enkelte medlemsstater, som bedre kender sædvaner og behov på de respektive markeder.

7.9. Muligheden for dobbelt prisskiltning i handelen og dobbelt beløbsangivelse har ØSU kommenteret ovenfor. En eventuel lovgivning på dette område bør ikke indeholde påbud om sådanne foranstaltninger, men tillade alternative løsninger (jf. pkt. 6.1.5), der sigter mod at oplyse forbrugerne, vænne dem til den nye regneenhed og give dem mulighed for at kontrollere de omregninger, som detailforretningerne eller bankerne foretager.

7.10. Grønbogen (pkt. 136) fastslår, at med hensyn til pengesedler er det Kommissionen, der sammen med ESCB skal udarbejde forslag til lovbestemmelser vedrørende sikkerhed, beskyttelse og omløb. Efter ØSU's mening er det ikke nødvendigt at afvente oprettelsen af ESCB (ved starten af fase A), før der tages fat på en lovgivning, hvis generelle aspekter ikke volder problemer. Der bør allerede nu indledes et samarbejde med EMI. Muligvis er et sådant samarbejde allerede kommet i stand, selv om det ikke omtales i grønbogen.

7.11. Med hensyn til forebyggelse af forfalskning af pengesedler foreslår ØSU en helt ny strategi, som på baggrund af den aktuelle sociale og politiske situation skal omfatte bekæmpelse af den organiserede kriminalitet. I dag har pengesedler sikkerhedsmæssige karakteristika, som gør efterligning eller forfalskning praktisk taget umulig for små forbrydergrupper. Der kræves store mængder kapital til indkøb af udstyr og erhvervelse af teknikker og materialer samt en vidt forgrenet organisation til afsætning af de falske pengesedler. Det er de samme træk, der karakteriserer narkokriminaliteten og den ulovlige våbenhandel. Ofte er disse aktiviteter nært forbundet eller samlet i én organisation, idet indtægterne fra ét aktivitetsområde finansierer andre.

7.12. At forfalske pengesedler og sætte dem i omløb betragtes ikke i alle medlemsstater a priori som meddelagtighed i forbrydelse (»association de malfaiteurs«) og er ikke omfattet af foranstaltningerne til bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Derfor bør man ved udformningen af den kommende EU-lovgivning om den fælles valuta benytte lejligheden til at indføre nogle bestemmelser med forbillede i lovgivningen om hvidvaskning af penge, således at der etableres et konkret grundlag for retligt samarbejde og politisamarbejde i EU.

7.13. Ovennævnte gør sig også gældende for de alternative betalingsmidler (betalingskort, eurochecks, rejsechecks), der i stigende grad anvendes i stedet for kontanter: de tegner sig allerede nu for 15 % af de samlede betalinger i handels- og servicesektoren i EU, men i visse medlemsstater og på bestemte områder (hoteller, flybilletter, restauranter osv.) er andelen betydeligt højere. Kontopenge er ikke blot blevet en del af dagligdagen og kendetegnende for det moderne samfund, men er også et vigtigt hjælpemiddel, der kan lette overgangen til den fælles valuta. Bedrageri med disse betalingsmidler - der beløber sig til flere milliarder dollars om året - bekæmpes af kortudstederne og bankerne ved at gøre kortenes og checkenes tekniske karakteristika stadig mere sofistikerede samt gennem systematisk kontrol. Disse foranstaltninger kan hindre, at forfalskningerne griber om sig, men fænomenet er svært at bekæmpe, fordi de organisationer, der står bag forfalskning af betalingsmidler eller afsætning af stjålne, er internationale forbryderorganisationer med gigantiske ressourcer og en vidt forgrenet struktur. Indtægterne fra de forfalskede eller stjålne betalingsmidler bruges således til at finansiere den organiserede kriminalitet. ØSU drager samme konklusioner som i foregående punkt: skønt den repressive indsats - som under alle omstændigheder er et anliggende, der henhører under medlemsstaternes straffelovgivning - ikke kan være den samme som i tilfældet med møntfalskneri, må fremgangsmåden i bekæmpelsen af denne form for kriminalitet være den samme.

7.14. Sidestillingen af rede penge og ovennævnte substitutter herfor forekommer endnu mere indlysende, når man ser på de egenskaber, der karakteriserer »elektroniske tegnebøger« (forudbetalte kort), som formodentlig vil finde udbredt anvendelse i de kommende år. Elektroniske penge erstatter ikke penge, de repræsenterer penge. Forfalskning af elektroniske penge svarer i praksis til møntfalskneri.

8. Problemer, der er fælles for banker og virksomheder

8.1. Uddannelse af personalet

8.1.1. Uddannelse af personalet er udgangspunktet for alle foranstaltninger vedrørende overgangen til den fælles valuta. I betragtning af de mange forskellige arbejdsfelter i en virksomhed, der berøres af omstillingen, skal uddannelsen ikke være den samme for hele personalet, men tilpasses de konkrete arbejdsområder. Det er heller ikke muligt at tilrettelægge en ensartet uddannelse for bestemte grupper af virksomheder: bortset fra de generelle fællestræk er der inden for samme gruppe store forskelle med hensyn til størrelse og struktur, og enhver virksomhed har sin egen karakteristik. ØSU mener, at uddannelsen skal have et fælles udgangspunkt, men sigte mod at gøre det klart for de enkelte brancher, hvilke tilpasninger overgangen til den fælles valuta kræver. Derudover skal den tilpasses forskellige grupper af virksomheder - inddelt efter virksomhedstype og -størrelse - og endelig skal den omfatte særskilte initiativer for de enkelte virksomheder, som gennemføres med egne eller eksterne ressourcer.

8.1.2. Det skal fra starten være klart, hvem der gør hvad, på grundlag af en plan, som Kommissionen må fastlægge så hurtigt som muligt. ØSU mener, at planen bør udarbejdes efter følgende hovedprincipper:

8.1.2.1. Kommissionen bør fastlægge en generel plan med klar angivelse af de krav, der skal opfyldes i hver enkelt fase af overgangen til den fælles valuta. Da formålet med planen er oplysning, bør den udformes på en pædagogisk måde.

8.1.2.2. Medlemsstaterne skal tilpasse den generelle plan til deres egne behov. De nationale styringsstrukturer, som skal overvåge omstillingen (grønbogens pkt. 29), bør ikke kun tage sig af de tekniske opgaver, der beskrives i grønbogen, men også afse ressourcer til oplysning. Der vil også være brug for ensartet - og så vidt muligt helhedspræget - information fra skattemyndighedernes side under hensyntagen til skatteforvaltningens lokale præg og de komplicerede krav, der stilles til skatteyderne. Det samme gælder socialforvaltningerne.

8.1.2.3. De internationale og navnlig nationale brancheorganisationer kan spille en yderst nyttig rolle ved at tilpasse den generelle information til branchens specifikke behov og eventuelt uddanne undervisere.

8.1.2.4. De enkelte virksomheder skal selv sørge for at uddanne deres personale i overensstemmelse med egne behov enten internt eller med ekstern bistand fra deres branche eller anden side. Kreditinstitutionerne vil stå over for særlige problemer, idet de skal uddanne personalet - navnlig medarbejderne i kundebetjeningen - så de bliver i stand til at informere en lang række vidt forskellige kunder, herunder forbrugerne. For disse medarbejdere vil det ikke være tilstrækkeligt at kende bankens interne problemer; for at kunne yde egnet rådgivning må de også have nøje indsigt virksomhedernes og den brede offentligheds problemer.

8.1.2.5. Den her beskrevne strategi for personaleuddannelse vil kræve en betydelig indsats i form af menneskelige og økonomiske ressourcer fra virksomhedernes og brancheorganisationernes side. Der bør afsættes midler på Socialfondens budget til personaleuddannelse, således at der i tilfælde, hvor der påviseligt er behov herfor, kan ydes tilskud til gennemførelse af uddannelsesprojekter, som er en af de vigtigste forudsætninger for, at Den Monetære Union kan gennemføres.

8.2. Information

8.2.1. Informationen skal sigte mod at forklare befolkningen, hvilke fordele der på kort og mellemlang sigt er forbundet med en monetær union, og hvorledes den fungerer. Informationen skal være klar, enkel og frem for alt ikke-propagandistisk eller reklamepræget. Borgerne udsættes i dag for så mange reklametricks, at de vil vende sig mod ethvert forsøg på at »sælge« en idé. Fuldstændig objektivitet skal være den røde tråd i enhver oplysningskampagne: der skal redegøres for fordelene, men også for de uundgåelige begyndervanskeligheder og mulige ulemper ved den fælles valuta.

8.2.2. Budskabet til befolkningen skal være enslydende: det vil være utænkeligt at give borgerne i ét land oplysninger, som afviger fra den information, borgerne i andre lande får. Derfor skal Kommissionen være kilden. Men formidlingen skal forestås af medlemsstaterne, der frit skal kunne vælge den form, som passer bedst til mentaliteten og landets kultur uden at fjerne sig fra ånden og indholdet i grundbudskabet. Medlemsstaterne skal også frit kunne vælge de medier, de finder bedst egnet: aviser, radio, tv eller publikationer. ØSU advarer i denne forbindelse mod at falde for fristelsen til at trykke millioner af pjecer: erfaringen viser, at der er meget få, som læser dem, og at så godt som ingen kan huske indholdet.

8.2.3. Ud over de opgaver af institutionel karakter, der skal løses af de offentlige myndigheder, er det indlysende, at det først og fremmest må være virksomhederne og i særdeleshed banksektoren, som skal sørge for, at informationen når helt ud til den enkelte kunde, for kun på denne måde kan der formidles en information af konkret og direkte interesse for forbrugerne. En ting er at tale abstrakt - omend med praktiske eksempler - om overgangen til den fælles valuta og dens anvendelse, noget andet er at tale til »kunden« med henvisning til problemer, som vedrører denne personligt.

8.2.4. Selv om man kan håbe på, at den generelle oplysningsindsats vil kaste lys over de spørgsmål, som de store og mellemstore virksomheder har, må det forudses, at en del virksomheder, navnlig de helt små samt selvstændige erhvervsdrivende vil ty til bankerne for at få information.

8.2.5. Rent bortset fra problemets omfang skal grundbudskabet - dvs. indholdet, betydningen og konsekvenserne af Den Monetære Union for forbrugerne og virksomhederne være enslydende og ikke give mulighed for forskellige fortolkninger. Grundbudskabet skal derfor udformes i et samråd på nationalt plan mellem myndigheder og brancheorganisationer. Derimod skal virksomhederne i forlængelse af dette budskab frit kunne give konkrete oplysninger vedrørende anvendelsen af den fælles valuta i de tjenesteydelser, de tilbyder. Men især i den indledende fase er det nødvendigt med klar og gennemskuelig information for at muliggøre prissammenligning.

DEL B - OPBAKNING FRA BEFOLKNINGEN

9. Indledning

9.1. I denne del af udtalelsen behandles problemerne i forbindelse med offentlighedens tilslutning til indførelsen af den fælles valuta i nogle EU-lande; der henvises i denne forbindelse til grønbogens tidsplan for overgangen og beslutningerne fra topmødet i Cannes i juni 1995.

9.2. Den fremgangsmåde, der nu er fastsat, indebærer i overensstemmelse med Maastricht-traktaten, at den fælles valuta under betegnelsen ECU indføres i de medlemslande, der opfylder konvergenskriterierne. Omstillingen til den fælles valuta vil ske efter følgende tidsplan:

- fase A skal ifølge grønbogen starte den 1. januar 1998, hvor listen over de lande, som indfører den fælles valuta, fastlægges,

- i fase B, der indledes den 1. januar 1999, bliver ECU en selvstændig valuta, der vil blive anvendt på interbank-, penge- og kapitalmarkederne,

- i begyndelsen af fase C, der starter den 1. januar 2002, sættes ECU-sedler og ECU-mønter i omløb.

Efter nogle ugers forløb vil ECU være det eneste lovlige betalingsmiddel.

9.3. Enhver sidestiller »sin egen« nationale valuta med sit eget land, muligvis uden at gøre sig klart, at termen »valuta« også dækker andre begreber såsom »kontanter«, »betalings- og byttemiddel« og »valutareserve«.

9.3.1. Men folk er dog i almindelighed klar over, at retten til at udstede penge er et af de privilegier, der er kendetegnende for et uafhængigt land; desuden er selve betegnelsen på den nationale valuta ofte tæt knyttet til landets historie.

9.3.2. Overgangen til den fælles valuta opfattes derfor som et delvist identitetstab og en suverænitetsafgivelse, som opvejes af et betydeligt og bevidst bidrag til den europæiske integration.

9.4. Hvad angår spørgsmålet om offentlighedens accept af en fælles valuta, er det vigtigt at være opmærksom på borgernes tætte tilknytning til deres lands valuta og drage konsekvenserne heraf, således at overgangen kan foregå så gnidningsløst som muligt.

9.4.1. Til en vis grad er offentlighedens tilslutning et spørgsmål om, i hvilket omfang folk i deres daglige gøremål bruger flere forskellige valutaer.

9.4.2. Tjenestemænd og ansatte i banker eller store virksomheder, der beskæftiger sig »professionelt« med penge, har som regel et mindre følelsesbetonet forhold til valutaens betegnelse og dens nationale karakter.

9.4.3. Disse mennesker betragter først og fremmest den nationale valuta som et betalingsmiddel på linje med andre valutaer; dens symbolske betydning overskygges af dens objektive værdi.

9.4.4. Omstillingen vil derimod være pinefuld for dem, som i dagligdagen og i deres arbejde udelukkende anvender den nationale valuta, eller som kun sjældent har brug for at veksle valuta.

9.4.5. Det er først og fremmest disse brugere - og det er det store flertal - som vil blive bragt i forlegenhed, i det mindste i en første tid, og sandsynligvis også blive irriteret, når de i dagligdagen stilles over for omstillingens praktiske realiteter. Vanskelighederne vil være størst for de ældre og dem, der ikke er fuldt integreret i samfundet, og deres problemer må imødegås med særlig omsorg og medleven.

10. Psykologiske problemer

10.1. Som nævnt i indledningen betragtes beslutningen om at opgive den nationale valuta i almindelighed som den vigtigste af alle de beslutninger, der hidtil er truffet for at skabe en »Europæisk Union« af overnational karakter. Under alle omstændigheder er det denne beslutning, som borgerne i de pågældende lande vil føle sig mest berørt af.

10.1.1. De problemer, der rejser sig, må behandles forsigtigt, da dette område endnu ikke er udforsket, og der ikke er nogen relevante fortilfælde. Endvidere er der tale om et scenarium, som ligger to år ud i fremtiden, og som vil strække sig over mindst fire år. Enhver ved, hvor usikre så langsigtede forudsigelser er.

10.1.2. Derfor må emnet behandles fordomsfrit og uden at skele til gruppeinteresser, således at analysen bliver objektiv.

10.2. Dette gælder navnlig spørgsmålet om omkostninger.

10.2.1. Alle tror, at overgangen til den fælles valuta vil være omkostningskrævende: bankerne henviser til, at alle operationer kompliceres, og at edb-systemerne og pengeautomaterne skal omstilles.

10.2.2. Borgerne frygter, at de ikke længere vil være i stand til umiddelbart at vurdere varernes priser, og at de vil miste penge ved omregningen eller ved, at forholdet mellem udgifter og indtægter ændres, når værdien i ECU beregnes.

10.2.3. Disse reaktioner, som isoleret betragtet kan være velbegrundede, skal dog ses i den rette sammenhæng. Under alle omstændigheder skal de vurderes forsigtigt, da der er tale om en proces, som først indledes den 1. januar 1998, og som vil strække sig ud over den 1. januar 2002.

10.2.4. Det kan dog slås fast, at det vil være en fordel for borgerne - f.eks. turister - at valutaveksling mellem de deltagende lande bortfalder. Dette kan betyde en besparelse på over 4 % for bankernes privatkunder.

10.2.5. På den anden side vil bankerne dermed miste betydelige indtægter.

10.2.6. Omkostningerne ved omstillingen af edb-systemerne og pengeautomaterne skal derfor vurderes omhyggeligt.

10.2.7. Udviklingen af hardware og software sker meget hurtigt. I år 2003 vil de nuværende edb-systemer være forældede, uanset om den fælles valuta indføres eller ej. Da omstillingsperioden er på fem år, kan omkostningsstigningen begrænses, hvis der fremover ved udviklingen af nyt udstyr tages højde for problemerne i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta.

10.2.8. Tilpasningen af de nye systemer til de krav, som indførelsen af den fælles valuta stiller, skulle altså ikke medføre voldsomme stigninger i bankernes og de store virksomheders driftsomkostninger, da de kan fordeles over en periode på seks år.

10.3. Der er således brug for en grundig undersøgelse af de faktorer, som er bestemmende for, hvor omkostningskrævende indførelsen af den fælles valuta bliver. Undersøgelsen skal omfatte både banker, virksomheder og private brugere.

10.3.1. Det er muligt, at en sådan undersøgelse vil vise, at brugerne af hensyn til den regnskabsmæssige balance må bære en del af omkostningerne.

10.4. Den almindelige borger, der er vant til at regne i en enkelt valuta og beregne sine udgifter på dette grundlag, vil have svært ved at foretage omregningen i hovedet, så meget mere som omregningskursen i de fleste tilfælde vil være en størrelse med flere decimaler.

10.4.1. Nogle EU-lande har inden for de seneste tiår været konfronteret med de vanskeligheder, der er forbundet med omregning og generel tilpasning til en ny møntenhed.

10.4.2. Ved pengeombytningen i Frankrig den 1. januar 1960, hvor den såkaldte »Pinay-franc« afløste »franc germinal«, havde folk svært ved at vænne sig til den nye mønt. Den korte tid, der forløb fra beslutningen blev truffet (december 1958), til den skulle føres ud i livet, gjorde omstillingen vanskelig, skønt omregningskursen var 1:100.

10.4.3. Befolkningen blev ikke tilstrækkeligt informeret gennem medierne, som oven i købet i mange år holdt fast ved udtrykket »gammel franc«.

10.4.4. I Storbritannien derimod forløb overgangen til decimalsystemet gnidningsløst takket være »Decimal Currency Board« og en grundig forberedelse gennem fire år, hvortil også skolerne bidrog.

10.4.5. I grønbogens punkt 116 påpeges det med rette, at forbrugerne skal forberedes på overgangen gennem oplysning. Grønbogens forslag skal præciseres og sættes ind i en bredere sammenhæng. I nærværende udtalelse fremlægges der forslag i denne retning.

10.5. Alle hidtidige undersøgelser anbefaler dobbelt prisskiltning. Dette vil uden tvivl være nødvendigt i en overgangsperiode og er et eksempel på praktisk anvendelse af generel forbrugeroplysning. Som følge af de hermed forbundne praktiske problemer, unødige meromkostninger og tekniske hindringer vil det være hensigtsmæssigt at undersøge alternative løsninger med tilsvarende effekt.

10.5.1. Omregningen vil utvivlsomt være en byrde for detailhandelen, der i forvejen (fra 1997) skal opfylde et første krav om dobbelt angivelse af salgspris og pris per måleenhed (kvantum eller vægt). Det er dog muligt, at konkurrencen i denne sektor vil forhindre, at alle meromkostninger, der er forbundet hermed, væltes 100 % over på forbrugerne.

10.5.2. Dobbelt prisangivelse er allerede påbudt i Frankrig, og der har tilsyneladende ikke været uoverstigelige vanskeligheder med gennemførelsen.

10.5.3. I forbindelse med overgangen til den fælles valuta skal dobbelt prisskiltning have til formål at vænne forbrugerne til omregningen, men denne foranstaltning må ikke strække sig over så lang tid, at den bliver en sovepude. Dobbelt prisskiltning skal indføres nogle måneder før starten af fase C og fortsætte et tilsvarende tidsrum efter denne dato.

10.6. Der henvises ofte til, at forbrugerne vil have svært ved at vurdere prisen på en vare indkøbt i en anden valuta end den, de er vant til.

10.6.1. Denne vurdering vil blive endnu vanskeligere, når forbrugernes indtægter (løn, pension, dividende osv.) udbetales i en anden valuta end den, hvori de foretager deres indkøb.

10.6.2. Der må tages passende skridt til at sikre, at værdien af løn og andre indtægter angives i begge valutaer allerede fra begyndelsen af fase B.

10.6.3. Naturligvis skal dette også gælde selvangivelser, cirkulærer og navnlig skatteopkrævninger.

11. Forslag til løsninger

11.1. Oplysning

11.1.1. Forberedelsen af overgangen til den fælles valuta skal ske i god tid og være så omfattende som muligt, hvis målsætningen skal opfyldes.

11.1.2. I første række skal der gøres en særlig indsats i skolerne på grundlag af et EU-undervisningsprogram, der skal strække sig over 7 år og være rettet mod de 11-årige skolebørn, som i 2002 vil være 18 år.

11.1.3. Undervisningen i de små klasser skal også medvirke til folkeoplysningen: Børnene vil med deres lærenemhed være de bedste »ambassadører« for den fælles valuta. De audiovisuelle medier er givetvis det bedste undervisningsmiddel, og ØSU gør opmærksom på, at der allerede foreligger brugbare projekter, som Kommissionen burde se nærmere på.

11.1.4. For at nå ud til hele befolkningen må alle kommunikationskanaler udnyttes, såvel offentlige organer som private organisationer: foreninger, fagforeninger, distributionsnet, erhvervsorganisationer osv.). Den skrevne presse, radio og fjernsyn må føre an. Informationen skal formidles i en form, der er tilpasset den almenviden, som de forskellige befolkningsgrupper formodes at have.

11.1.5. Disse foranstaltninger skal gennemføres i to faser:

- en indledende fase fra januar 1996 til 31. december 1998,

- en afsluttende fase fra 1. januar 1999 til udgangen af 2002.

11.1.6. I den indledende fase skal den oplysning, der tilbydes, have teoretisk karakter indtil 1. januar 1998, hvor listen over de deltagende lande fastsættes og omregningskurserne fastlåses.

11.1.7. Før omregningskurserne fastlåses, bør der ikke opereres med taleksempler.

11.1.8. Oplysningskampagnerne skal derimod fokusere på forskellen mellem national og fælles valuta og på indførelsen af en Europæisk Centralbank.

11.1.9. Der må gives eksempler på fordelene ved en fælles valuta og dens styrke på verdensmarkedet. Det drejer sig om at få folk til at opfatte den fælles valuta som attraktiv.

11.1.10. Fra 1. januar 1999 skal oplysningen intensiveres maksimalt takket være de moderne hjælpemidler.

11.2. Dobbelt angivelse af indtægter

11.2.1. Så hurtigt, det er teknisk muligt efter indledningen af fase B, bør det anbefales, at - i det mindste saldoen - på f.eks. lønsedler, dividendeopgørelser osv. også anføres i den fælles valuta.

11.2.2. Fra 1. januar 2002, hvor fase C starter, skal de to valutaer anføres i omvendt rækkefølge: først den fælles valuta og derefter - i det mindste for saldoens vedkommende - den nationale valuta. Dette krav skal kun gælde et år.

11.3. Dobbelt prisskiltning

11.3.1. Parallelt med indtægtsoplysningerne skal salgspriserne nogle måneder før indledningen af fase C anføres i begge valutaer, så forbrugerne har mulighed for at kontrollere omregningen.

11.3.2. Kravet om dobbelt prisskiltning vil medføre nogle problemer, eftersom varer fra 1997 formentlig vil skulle mærkes med både salgspris og pris per måleenhed i detailleddet.

11.3.3. I Frankrig har dobbelt prismærkning dog været påbudt siden 1. september 1985 for færdigpakkede varer, der sælges i forretninger på over 120 mª uden at det har givet anledning til problemer.

11.3.4. Med henvisning til fremstillingen af denne problematik i del A, punkt 6.5.4, mener ØSU, at prisskiltning i to valutaer kan gennemføres på samme måde uden større vanskeligheder, især da der er tale om en midlertidig foranstaltning.

11.3.5. På kasseboner og regninger kunne man nøjes med at omregne slutbeløbet til den fælles valuta.

11.3.6. Fra 1. januar 2002 skal de to valutaer anføres i omvendt rækkefølge, således at prisen først angives i den fælles valuta og derefter i den nationale valuta.

11.4. Man må ikke glemme, at der inden den 1. januar 2003 vil være sket tekniske fremskridt på mange områder.

11.4.1. For eksempel giver de elektroniske tegnebøger, der er afprøvet i flere lande, brugerne mulighed for ved hjælp af et plastickort at hæve et beløb, som enten debiteres en bankkonto eller fratrækkes en bestemt sum, som brugeren har forudbetalt.

11.4.2. De debiterede beløb angives på notaerne i den anvendte valuta og omregnes eventuelt til den anden valuta. Den disponible saldo vil umiddelbart fremgå.

11.5. I øvrigt vil bankerne og de handlende sikkert uddele gratis omregningstabeller, således at kunderne let kan omregne beløbene.

11.5.1. Fra starten af fase B bør der på bagsiden af checkhæfterne være trykt en omregningstabel.

11.6. Pengesedler og mønter

11.6.1. Fra starten af fase C, den 1. januar 2002, vil de nationale pengesedler blive ombyttet til pengesedler denomineret i den nye valuta.

11.6.2. Denne operation vil være af et hidtil uset omfang. Alle undersøgelser viser, at perioden, hvor begge valutaer er i omløb samtidig, bør være så kort som muligt.

11.6.3. Ifølge nylige undersøgelser vil det tage tre år at udstede tilstrækkelige mængder af den nye valuta til at gennemføre ombytningen.

11.6.4. Det største psykologiske chok for forbrugerne vil derfor komme i begyndelsen af fase C, hvor der også vil være stor risiko for forvirring.

11.6.5. Det er dog sandsynligt, at kreditkortene, som i dag ikke er lige udbredte i alle EU-lande, vil vinde mere frem, og at der til den tid vil være nye produkter på markedet såsom ovennævnte elektroniske tegnebøger.

11.6.6. Alligevel må der gøres alt for at sikre, at brugerne kender den nøjagtige værdi af de nye pengesedler. I begyndelsen vil de sikkert være tilbøjelige til ved hovedregning at omregne værdien til den gamle valuta.

11.6.7. Derfor vil det være overordentligt nyttigt - om ikke nødvendigt - at der på den første generation af de nye pengesedler anføres begge værdier i lighed med den dobbelte prisskiltning i de første måneder af fase C.

11.6.8. Der kan f.eks. på pengesedlernes bagside trykkes et »vindue«, hvor den omregnede værdi i den nationale valuta angives ved hjælp af et symbol og et tal; forsiden skal derimod have den endelige form.

11.6.9. Der bør også ved udformningen tages hensyn til, at blinde og svagtseende skal have mulighed for ved hjælp af følesansen at skelne mellem de forskellige pengesedler. I nogle lande er der allerede fundet gode løsninger.

11.6.10. Muligvis må det af tekniske og økonomiske grunde opgives at forsyne de nye pengesedler med ovennævnte »vindue«. Man må imidlertid være opmærksom på, at denne løsning ville lette omstillingen til den fælles valuta.

11.6.11. Udstedelsen af de nye mønter rejser større problemer, og det vil være en næsten umulig opgave at præge omregningskursen på en synlig måde.

11.6.12. Problemet kan dog begrænses ved i begyndelsen kun at udstede mønter med ringe værdi.

11.7. Betegnelsen »ECU« er fastsat i Maastricht-traktaten. Hvis der vælges en anden betegnelse, skal traktaten ændres.

11.7.1. Betegnelsen »ECU« har dog mødt modstand, så det kan ikke udelukkes, at der vælges en anden.

11.7.2. Det vil dog være udelukket at vælge et navn, som minder om en af de nuværende nationale valutaer, da det kan vække modvilje i andre lande, især i de såkaldte »dispensationslande« eller dem, som ikke opfylder konvergenskriterierne den 1. januar 1999.

11.7.3. Hvis betegnelsen »ECU« opgives, bør den nye valuta kaldes »Euro«, som formanden for arbejdsgruppen har foreslået.

DEL C - RESUMÉ

Af hensyn til overskueligheden bringes nedenfor en oversigt over hovedpunkterne i ØSU's udtalelse:

1. ØSU støtter Kommissionens oplæg til, hvordan man muliggør og letter overgangen til den fælles valuta; overgangen skal forløbe så hurtigt som muligt, under skyldig hensyntagen til markedets evne til uden forstyrrende momenter at tilpasse sig forandringerne, der skal gennemføres til de lavest mulige omkostninger; det må forudsættes, at ØMU'en også bruges til at tilvejebringe en jobskabende vækst.

2. De praktiske problemer skal løses på en pragmatisk måde, hvorfor styring og reguleringer kun skal anvendes, hvor det er strengt nødvendigt.

3. Det er nødvendigt at foregribe den situation, som lande med dispensation kommer i, ved at angive de foranstaltninger, der skal træffes for at undgå monetære forvridninger og faren for, at der opstår en kløft mellem disse lande og lande, som deltager fuldt i den fælles valuta.

4. Adgangskriterierne skal, under anlæggelse af en politisk vurdering, anvendes med strenghed.

5. Den europæiske centralbanks rolle skal styrkes, og banken skal i praksis sikres den uafhængighed, som traktaten tillægger den.

6. Datoerne for starten på de forskellige faser og fasernes varighed skal meddeles så hurtigt som muligt; men når de først én gang er fastlagt, må de ikke længere ændres; markedet har behov for vished, ikke for gisninger.

7. ØSU tilslutter sig fremgangsmåden med »den kritiske masse«, hvis komponenter skal fastlægges og afgrænses klart, uden afsmitningseffekter på markedet. Banksektoren skal virke som grænseflade mellem den nationale og den fælles valuta, så snart den er i stand dertil, ligesom betalingssystemerne skal tilpasses til formålet.

8. Indførelsen af den fælles valuta vil kunne medføre forstyrrelser på finans-, penge- og værdipapirmarkederne; til trods for forsikringer om, at dette ikke vil være tilfældet - som man må håbe er velfunderede - må det være myndighedernes opgave at tage højde for muligheden af destabiliserende spekulationer ved at pege på tiltag, som kan dæmme op herfor.

9. ØSU accepterer et forløb, hvor markedet gradvis tilpasser sig den fælles valuta i løbet af fase B, forudsat at det sker på frivilligt grundlag, og at markedet tager sine beslutninger med fuld viden om omkostninger og fordele, og at forløbet ikke skaber unødige konkurrenceforvridninger.

10. Byrderne ved overgangen til den fælles valuta skal bæres og fordeles under respekt for markedskræfterne, uden indgreb, som der reelt ikke er behov for.

11. Der er behov for, at der snarest opstilles en solid juridisk ramme til understøttelse af den fælles valuta. Specielt må der gives garanti for, at kontrakter ikke skal genforhandles, og for gyldigheden af omregningskurser på værdipapir- og valutamarkederne, europæiske som ekstra-europæiske.

12. Som led i bekæmpelse af den organiserede kriminalitet skal der udformes en lovgivning mod forfalskning af pengesedler i den fælles valuta, herunder af alternative betalingsmidler eller pengesubstitutter.

13. ØSU anerkender de offentlige administrationers grundlæggende rolle i forbindelse med overgangen til den fælles valuta, specielt hvad angår udstedelse af statspapirer i den fælles valuta, umiddelbart efter starten på fase B. Af hensyn til markedet må man imidlertid i denne fase undgå delvise eller totale overgange til den fælles valuta, som kan medføre ulemper; dette gælder navnlig skattemyndighederne og forvaltningen af den sociale sikring.

14. Forbrugerhensyn skal være en del af den overordnede politik for overgangen til den fælles valuta. Specielt gælder det,

14.1. at forbrugeren skal have fuld oplysning om de mål, EU søger realiseret med indførelsen af den fælles valuta, om de fordele, der knytter sig til denne valuta, og om det nærmere forløb af overgangen til den nye valuta; der er behov for en fælles, koordineret indsats fra Kommissionens, medle