Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om harmonisering af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit"

(KOM(2002) 443 endelig - 2002/0222 (COD))

(2003/C 234/01)

Rådet besluttede den 8. oktober 2002 under henvisning til EF-traktatens artikel 95 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Jorge Pegado Liz til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 25. juni 2003.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 401. plenarforsamling af 16. og 17. juli 2003, mødet den 17. juli, følgende udtalelse med 91 stemmer for, 1 imod og 1 hverken for eller imod.

RESUMÉ

EØSU finder nok Kommissionens - om end noget forsinkede - initiativ til revision af direktivet om forbrugerkredit hensigtsmæssigt og erkender, at der er brug for tilpasninger til udviklingen inden for de forskellige områder og mål, der hører under dette direktivs anvendelsesområde, men det kan ikke støtte dets vedtagelse i den foreliggende form, hvis det ikke ændres gennemgribende for at tage højde for især følgende:

- Det må sikres, at forslaget er i overensstemmelse med bestemmelserne i den øvrige EU-lovgivning på tilknyttede områder.

- Der er behov for en detaljeret simulering af indvirkningen af de foreslåede foranstaltninger i alle deres aspekter, især hvad angår fremskridtene i gennemførelsen af det indre marked for finansielle tjenesteydelser og styrkelsen af forbrugertilliden.

- Endelig må en række bestemmelser, som skal tilgodese principperne om proportionalitet og nødvendighed, præciseres for at sikre, at en fuldstændig harmonisering ikke fører til en potentiel forringelse af det nuværende forbrugerbeskyttelsesniveau, som er opnået gennem bevarelsen af en minimumsklausul.

Endvidere mener EØSU, at især følgende aspekter må gennemarbejdes bedre i lyset af forslagets mål:

- retsgrundlaget for direktivets vedtagelse;

- dets anvendelsesområde med en præcisering af, hvad der er omfattet og hvad der ikke er;

- anvendelsen af fuldstændig harmonisering uden garanti for opretholdelse af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau;

- den måde, hvorpå forslaget glider hen over fænomenet overdreven gældssætning, som om alt kunne løses med en uhensigtsmæssig liste over obligatoriske oplysninger, som i visse tilfælde skyder over målet, mens andre virkeligt vigtige udelades;

- behovet for en mere indgående beskrivelse af de centraliserede databasers struktur og funktionsmåde samt garantierne for deres anvendelse.

Derudover er der en række teknisk-juridiske spørgsmål, som tages op nedenfor under særlige bemærkninger, men dog ikke udtømmende.

1. Indledning: direktivets formål

1.1. Det forslag til direktiv, Kommissionen har forelagt Europa-Parlamentet og Rådet, hvor høring af EØSU er obligatorisk i henhold til traktatens artikel 95, er baseret på behovet for en revision af direktiv 87/102/EØF af 22. december 1986, der efterfølgende er blevet ændret af direktiv 90/68/EØF af 22. februar 1990 og 98/7/EF af 16. februar 1998.

1.1.1. Civilsamfundet og de nationale myndigheder har længe peget på en række grunde til, at 1987-direktivet bør revideres(1). Nogle af disse grunde er anerkendt i selve begrundelsen til forslaget, mens andre er påpeget i en række rapporter og udtalelser fra EØSU(2).

1.1.2. Kommissionen peger især på følgende grunde:

a) behovet for at medtage nye former for forbrugerkredit, som ikke eksisterede i 1987;

b) behovet for at genoprette balancen mellem rettigheder;

c) tekniske problemer med at trænge ind på andre markeder.

1.1.3. EØSU har på sin side påpeget følgende:

a) forbrugerkredittens stigende omfang;

b) det voksende problem med overdreven gældsætning;

c) forskellene mellem medlemsstaternes bestemmelser og praktiske gennemførelse af 1987-direktivet og ændringerne heraf;

d) direktivets manglende evne til at sikre, at de faktiske forbrugerkreditomkostninger reelt kan sammenlignes;

e) manglende fastlæggelse på EU-plan af parametre for definition af åger og mulige metoder til forebyggelse og bekæmpelse på et ensartet grundlag;

f) behovet for at gøre bestemmelserne forenelige med de nylige direktiver om grænseoverskridende overførsler (direktiv 97/5/EF af 27. januar 1997), elektronisk handel (direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000) og fjernsalg af finansielle tjenesteydelser (direktiv 2002/65/EF af 23. september 2002).

1.1.4. Disse og andre mangler ved EU's forbrugerkreditordning har vakt medlemsstaternes og civilsamfundets bekymring, fordi de:

a) fører til store forskelle i forbrugerbeskyttelsen og underminerer forbrugernes tillid til det indre marked for finansielle tjenesteydelser;

b) forvrider konkurrencen og destabiliserer det europæiske kreditmarked;

c) hæmmer det indre marked for finansielle tjenesteydelser.

1.2. EØSU er derfor enigt i forslagets hovedsigte, nemlig at "give mulighed for at skabe et mere gennemskueligt marked, som fungerer mere effektivt og giver en sådan grad af forbrugerbeskyttelse, at princippet om fri bevægelighed for kredittilbud kan finde anvendelse under optimale forhold både for udbuds- og efterspørgselssiden".

Forbrugerkredittens betydning for forbruget og udviklingen af det indre marked kræver for det første, at der fastlægges regler for adfærd for de forskellige aktører baseret på fair og gennemsigtig praksis, og for det andet, at såvel forretningsdrivende som forbrugere forpligtes til korrekt og fyldestgørende gensidig information.

1.3. EØSU bifalder således de grundlæggende retningslinier for initiativet, som kort sagt går ud på følgende:

a) bedre afgrænsning af direktivets anvendelsesområde;

b) begrænsning af kreditgivernes risici;

c) bedre informering af forbrugerne og deres kautionister;

d) ligelig fordeling af ansvaret på de forskellige mellemled i processen;

e) etablering af fælles regler for inddrivelse af gæld.

1.4. For at opfylde det fastsatte mål og i tråd med ovennævnte retningslinier foreslår Kommissionen, at den nuværende ordning fornys på følgende vigtige punkter:

a) fuldstændig harmonisering, som garanterer et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og sikrer ens ordninger i medlemsstaterne (artikel 1 og 30);

b) udvidelse af bestemmelsernes anvendelsesområde til kautionister og kreditformidlere (artikel 2, litra d) og f) og artikel 10, 23, 28 og 29);

c) udvidelse af anvendelsesområdet til alle former for forbrugerkredit og sikkerhedsstillelse, både person- og tingslig, herunder tilsagn om at indgå aftale og kreditaftaler om levering af tjenesteydelser med undtagelse af hypotekslån ved boligkøb (artikel 2, litra b) og e), artikel 3 og artikel 5);

d) begrebet "ansvarlig kreditgivning" (artikel 9) for at gøre de finansielle institutioner ansvarlige for vurderingen af forbrugernes/lånernes evne til at indfri deres forpligtelser og for at informere forbrugernes eller deres kautionister om denne vurdering;

e) et udtrykkeligt forbud mod kredit- og kautionsaftaler indgået uden for fast forretningssted (artikel 5);

f) en ny metode til beregning af årlige omkostninger i procent (artikel 12), som omfatter samtlige kreditomkostninger for at sikre gennemsigtighed og sammenlignelighed;

g) mere detaljeret information af forbrugerne både forud for og ved indgåelse af aftale på linie med direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om elektronisk handel og direktiv 2002/65/EF af 23. september om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser (artikel 6, 10 og 21);

h) forbud mod anvendelse af værdipapirer (veksler, trasserede veksler og foruddaterede checks) som garanti for lånet (artikel 18);

i) indførelse af en særlig pligt til rådgivning af forbrugerne om de forskellige kreditformer, der er til rådighed (artikel 6, stk. 3);

j) indførelse af en ret til fortrydelse inden for 14 dage regnet fra den dag, hvor forbrugeren modtager et eksemplar af den indgåede kreditaftale (artikel 11);

k) krav om en central database i alle medlemsstater, som registrerer betalingsforsømmelser, med den deraf følgende forpligtelse for kreditinstitutioner til at konsultere den forud for indgåelse af en kreditaftale (artikel 8);

l) ansvarliggørelse af kreditgiverne ved ikke-levering, delvis levering eller manglende overensstemmelse med kreditaftalen i de tilfælde, hvor leverandørerne af varerne også er kreditformidlere (artikel 19);

m) definition af en liste over urimelige kontraktvilkår i forbrugerkreditaftaler (artikel 15), som tidligere anbefalet af EØSU(3).

2. Generelle bemærkninger

2.1. EØSU bifalder de foreslåede fornyelser af forbrugerkreditsystemet på ovennævnte punkter, som indebærer:

2.1.1. et fremskridt i forhold til den ordning, der blev fastlagt i direktiv 87/102/EØF, selv efter de ændringer, der blev indsat ved direktiv 90/88/EØF og 98/7/EF;

2.1.2. en langt bedre definition af instrumenter og informationsformidling til kreditgivere, lånere og kautionister;

2.1.3. en omhyggelig definition og medtagelse af de forskellige kreditformer, der nu er tilgængelige for forbrugerne, skønt de kunne forbedres;

2.1.4. en præcis definition af nøglebegreber såsom "samlede kreditomkostninger i procent", "debitorrente" og "beløb opkrævet af kreditgiver", skønt de mange begreber kan forvirre forbrugeren og sløre informationen;

2.1.5. bestræbelser på at opstille en metode til beregning af årlige omkostninger i procent, som gør dem reelt gennemsigtige og sammenlignelige i alle medlemsstater;

2.1.6. færre udelukkelser fra den fastlagte ordning;

2.1.7. en præcisering af kravene til kreditgivernes information af forbrugere og kautionister;

2.1.8. fuldstændig afskaffelse af veksler, trasserede veksler og checks som sikkerhedsstillelse i forbindelse med kreditaftaler.

2.2. EØSU beklager imidlertid, at Kommissionen ikke har benyttet sig af lejligheden til at komme nærmere sit mål og gennemføre sine egne retningslinier på områder, der er lige så vigtige, nemlig:

2.2.1. en mere detaljeret definition af, hvorledes databankerne over betalingsforsømmelser skal være opbygget og fungere, med fastlæggelse af ensartede bestemmelser om sikring af forbrugernes rettigheder, såsom ret til høring, ret til berigtigelse, klar og utvetydig individuel tilladelse, afgrænsning af brugen af oplysningerne osv.;

2.2.2. en eksplicit forpligtelse til i al kommerciel kommunikation vedrørende forbrugerkredit at anføre de årlige omkostninger i procent og andre væsentlige aspekter af den kredit, der ydes;

2.2.3. et forsøg på at klassificere nogle forbrugerkreditaftaler gennem en harmonisering af de mange forskellige kreditordninger og således at der tages højde for visse fremgangsmåder såsom automatisk debitering, hvor forbrugerkredit kombineres med stående ordrer;

2.2.4. en definition på EU-plan af kriterierne for definition af maksimale renter og ågerrente med samme variabler, men ikke nødvendigvis de samme absolutte beløb.

Dette er et vigtigt spørgsmål og fortjener en særlig uddybning:

2.2.4.1. Ågerrente er en rente, som er abnormt højere end den lovfastsatte rente, uforenelig med en ærlig og redelig optræden inden for handel eller hensynet til offentlig orden og god praksis, eller som er fastsat gennem udnyttelse af låntagerens vanskelige situation.

2.2.4.2. Reguleringen af åger som integrerende del af retsordenen vedrørende den økonomiske organisering af markedet betragtes således i medlemsstaterne som henhørende under offentlig orden. Desuden indgår den i reglerne om spørgsmål af almen fællesskabsinteresse. Kreditgiverne skal overholde gældende lov om åger i værtslandet, især når der er tale om grænseoverskridende aftaler. Da reguleringen af åger henhører under den offentlige orden kan der opstå konflikter mellem medlemsstaternes retssystemer.

2.2.4.3. Som argument mod harmonisering af bestemmelserne om åger fremføres det, at hvis blot kreditgiver overholder sin pligt til at informere, først og fremmest om renten, har forbrugeren mulighed for at vælge. Ikke desto mindre viser det sig i praksis, at åger forekommer i situationer, hvor forbrugeren ikke frit kan vælge. Det argumenteres endvidere, at reguleringen af åger kan lægge begrænsninger på markedet ved at afskære de mest trængende forbrugere fra at få kredit. De forbrugere, som er i en vanskelig situation bør dog beskyttes mod uærlige långivere.

2.2.4.4. Hertil kommer, at udsvingene i de forskellige rentesatser tenderer mod at udjævnes med indførelsen af den fælles mønt, hvilket fremmer harmoniseringen af lovgivningen på dette område.

2.2.4.5. EØSU finder det tilrådeligt at regulere markedet på dette område gennem en intervention på EU-plan for at undgå forvridning og begrænsning af konkurrencen. Den mest effektive måde, at gøre dette på, kan være fastsættelse af maksimale rentesatser for de forskellige former for forbrugerkredit.

2.2.5. Endelig minder EØSU om, at der er behov for på passende vis at fastlægge særlige vilkår for handicappede forbrugeres adgang til kredit.

2.3. EØSU benytter lejligheden til at henstille til Kommissionen at tilvejebringe effektive mekanismer til beskyttelse af forbrugerne på hypotekslånområdet i forbindelse med køb af en fast ejerbolig, som udgør over 70 % af forbrugerkreditten.

2.4. Desuden tager EØSU afstand fra udvælgelsen af visse løsningsmuligheder og den måde, hvorpå der tages højde for visse situationer, som ikke stemmer overens med det oprindelige mål.

Dette gælder i følgende tilfælde:

2.4.1. Først og fremmest retsgrundlaget for forslaget, som er traktatens artikel 95. Forslaget vedrører ikke udelukkende gennemførelsen af det indre marked, og grundlaget bør snarere være traktatens artikel 153, som ud over foranstaltninger for gennemførelsen af det indre marked omfatter beskyttelse af forbrugernes økonomiske interesser.

2.4.2. Endvidere den måde, hvorpå generel - dvs. fuldstændig og bindende - harmonisering søges gennemført uden anvendelse af en forordning og uden at sikre det højst mulige forbrugerbeskyttelsesniveau, mens det tværtimod står medlemsstaterne frit for, om de vil træffe gennemførelsesforanstaltninger eller ej på vigtige områder, såsom:

a) omvendt bevisbyrde (artikel 30, stk. 1, litra b), og artikel 33),

b) angivelse af debitorrenten, de samlede kreditgiveromkostninger i procent og de årlige omkostninger i procent i reklamer (artikel 4),

c) sanktionsbestemmelserne (artikel 31),

d) indholdet af de centrale databaser (artikel 8, stk. 4, og artikel 30, stk. 1, litra a)),

e) kravet om, at forbrugeren skal have udleveret et eksemplar af kreditaftalen, da den ellers vil være ugyldig (artikel 10, stk. 1),

hvilket baner vejen for reelle forskelle mellem de nationale retsregler, som kan føre til markedsforvridning og uensartet forbrugerbeskyttelse.

2.4.3. Endvidere bygger forslaget på den generelle holdning, at forbrugerbeskyttelse er ensbetydende med forbrugeroplysning, hvilket EØSU flere gange har opponeret imod. Forbrugeroplysning er nok vigtig, men den skal suppleres med aktive former for beskyttelse og forsvar af forbrugerne. Dette betyder, at medmindre sådanne bestemmelser udtrykkeligt indføjes kan en ordentlig beskyttelse af forbrugerne kun opnås ved at opretholde en minimumsklausul, eventuelt i forbindelse med visse endnu ikke specificerede aspekter af direktivet.

2.4.4. Der er også brug for mere målrettet rådgivning af forbrugere, som ikke er så læsevante eller økonomisk bevidste.

2.4.5. Forslaget kommer heller ikke tilstrækkeligt ind på problemet med for stor gældsætning(4), som om dette spørgsmål slet ikke vedrører forbrugerkredit og kunne løses alene ved at opfylde de krav om information, som forslaget sigter mod at indføre. Det er imidlertid en kendt sag, at Kommissionen længe ikke har vist nogen vilje til at komme videre med forslag til harmonisering af lovgivningen på dette område, hvilket medvirker til at øge forskellene mellem de nationale ordninger og hindrer en effektiv gennemførelse af det indre marked. Disse forskelle bliver endnu mere mærkbare med optagelsen af de nye medlemsstater, hvor gældsætningsproblemet griber om sig.

2.4.6. Det er også uacceptabelt, at der fortsat skal være mulighed for, at kreditgiveren kan kræve en godtgørelse for tilbagebetaling før forfaldstidspunktet, uden præcist at definere betingelserne for fastsættelsen af godtgørelsens størrelse. Tværtimod overlades det til medlemsstaterne at specificere kravet om, at godtgørelsen skal være "fastsat ud fra objektive kriterier, [være] rimelig og beregnet på grundlag af aktuarmæssige principper" (artikel 16), hvilket ikke blot kan medføre stor forskelsbehandling af forbrugerne, men også forvride kreditmarkedet mellem de forskellige lande.

2.4.7. Generelt kan EØSU heller ikke gå ind for fastlæggelse af parametre, som medlemsstaterne skal holde sig inden for, og som i visse tilfælde indebærer et lavere forbrugerbeskyttelsesniveau end det, der allerede praktiseres i flere medlemsstater. Dette gælder f.eks. forpligtelsen til at refundere hele udbetalingen med renter, hvis kunden benytter sig af fortrydelsesretten, eller slækkelsen på kravet om, at de årlige omkostninger i procent skal oplyses i reklamer.

2.4.8. Desuden indeholder forslaget nogle bestemmelser, som sigter mod at gøre kreditformidlere ansvarlige i visse tilfælde, men disse bestemmelser er indføjet spredt og usystematisk.

2.4.8.1. EØSU mener, at reguleringen af kreditformidling har en høj prioritet, og at den bør gennemføres på samme måde, som det var tilfældet med forsikringsformidling(5)

2.4.8.2. Der er flere grunde hertil. For det første indtager kreditformidlerne en vigtig position i forbrugsrelationerne, idet de er mellemled mellem kreditgiveren og forbrugeren. Endvidere er kreditformidling reguleret vidt forskelligt i medlemsstaternes lovgivning.

Hertil kommer, at der ikke er konsensus mellem EU-Domstolenes retspraksis vedrørende kreditformidlernes ansvar, især på området elektronisk handel og fjernsalg.

2.4.9. Hvad angår anvendelsesområdet er det uacceptabelt, at kredit under en given minimumsgrænse ikke skal være omfattet af de foreslåede bestemmelser, eftersom dette kan afskrække fra at yde mikroforbrugerkredit til køb af basale varer eller tjenesteydelser. Direktivets krav er alt for skrappe i forhold til de interesser, der står på spil.

2.4.9.1. Derfor foreslår EØSU, at princippet i artikel 2, stk. 1, i det tidligere direktiv genindføres gennem fastsættelse af en minimumsgrænse på 500 EUR, under hvilken direktivet ikke finder anvendelse.

2.4.10. Hvis visse kontraktmæssige former for forbrugerkredit, især leasingaftaler, fortsat skal være omfattet af direktivet, kræver det en bestemmelse, der gør det muligt at tilpasse visse konsekvenser af direktivet til sådanne aftalers særlige juridiske status. Dette gælder områder såsom fortrydelsesret, beregningen af de årlige omkostninger i procent, en tilbagebetalingsplan, indfrielse før forfaldstidspunkt eller tilbagetagelse af varen i tilfælde af misligholdelse af aftalen.

2.5. Endelig må der stilles spørgsmålstegn ved, om visse af forslagets bestemmelser - eller i hvert fald deres mulige fortolkninger - er forenelige med bestemmelserne i andre direktiver, især vedrørende databeskyttelse, fjernsalg, elektronisk handel, fjernsalg af finansielle tjenesteydelser og urimelige kontraktvilkår. Disse aspekter kræver en detaljeret teknisk-juridisk undersøgelse.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Definitioner

3.1.1. Definitionen af kreditformidler (artikel 2, litra d)

Definitionen på en kreditformidler i direktivets artikel 2, litra d), affattes således:

"'kreditformidler': en fysisk eller juridisk person, der mod betaling regelmæssigt udøver formidlervirksomhed for en forbruger bestående i at fremlægge eller tilbyde kreditaftaler og at udføre andet arbejde forud for og i forbindelse med indgåelsen."

3.1.2. Definition af kautionsaftale (artikel 2, litra e))

Det bør klart fremgå af definitionen af kautionsaftale, at den kan indføjes i kreditaftalen. Den foreslåede definition er uklar på dette punkt.

3.1.3. Definition af udnyttelse af kreditmulighed (artikel 2, litra m))

Begrebet "udnyttelse af kreditmulighed" bør referere til det tidspunkt, hvor kreditbeløbet faktisk hæves og ikke kun "stilles til rådighed for forbrugeren".

3.2. Anvendelsesområde (aftaler, der falder uden for)

3.2.1. I artikel 3, stk. 2, litra c), bør udtrykket "på én gang" udgå.

3.2.2. Litra d) i artikel 3, stk. 2, bør enten udgå, eller det bør specificeres, at de opstillede betingelser i i), ii) og iii) er kumulative.

3.3. Information forud for aftalen

3.3.1. Reklame (artikel 4)

Der bør indføres en forpligtelse til at angive de årlige omkostninger i procent og de samlede kreditgiveromkostninger i alle former for kommerciel kommunikation om forbrugerkredit.

3.3.2. Forbud mod kredit- og kautionsaftaler indgået uden for fast forretningssted (artikel 5)

Det bør præciseres, at forbudet kun gælder uopfordrede tilbud.

3.3.3. Forudgående orientering (artikel 6)

3.3.3.1. Udelukkelsen i stk. 4 bør udgå, eller det tvetydige udtryk "der kun undtagelsesvis fungerer som kreditformidlere" bør i det mindste præciseres.

3.3.3.2. I artikel 6, stk. 1 og 2, bør udtrykket "se necessario" i den portugisiske version erstattes med "se for caso disso".

3.3.3.3. Udtrykket "dets fordele og i givet fald dets ulemper" i artikel 6, stk. 2, andet afsnit, bør erstattes med "dets relevante aspekter og karakteristika".

3.3.3.4. Udtrykket "eventualmente" i artikel 6, stk. 3, i den portugisiske version ændres.

3.3.3.5. Udtrykket "fordele og ulemper ved det tilbudte produkt" ændres til "det tilbudte produkts relevante aspekter og karakteristika" (artikel 6, stk. 3).

3.4. Konsultation af den centrale database (artikel 8)

3.4.1. Direktivet bør klart anføre konsekvenserne ved ikke at konsultere eller ikke tage hensyn til oplysningerne i databasen i henseende til kreditgiverens ansvar(6) for at sikre, at konsultation reelt bliver obligatorisk.

3.4.2. Der bør også tages hensyn til mikrokredit ved at definere et minimumsbeløb for obligatorisk konsultering af databasen, hvis fastlæggelsen af en minimumsgrænse, som anbefalet i punkt 2.4.9.1, ikke bliver accepteret.

3.4.3. Forpligtelsen til at orientere forbrugeren om resultatet af konsulteringen bør ledsages af en ret for forbrugeren til at korrigere, med passende sanktioner, hvis denne forpligtelse ikke overholdes.

3.4.4. Omgående, automatisk sletning af de indhentede oplysninger kan gøre det vanskeligt at definere forbrugerprofiler og gøre det umuligt at tilbyde de bedst egnede produkter.

3.4.4.1. EØSU foreslår, at denne bestemmelse bringes i overensstemmelse med den reviderede Basel-konvention med fastsættelse af en tidsfrist for opbevarelse af oplysninger, medmindre forbrugeren udtrykker ønske om, at få dem slettet omgående.

3.5. Ansvarlig kreditgivning (artikel 9)

3.5.1. Udtrykket "parte-se do princípio de" i den portugisiske version, erstattes af "presume-se" (= "formodes"), hvoraf følger omvendt bevisbyrde.

3.5.2. Følgende punktum tilføjes:

"Ligeledes formodes såvel forbrugeren som kautionisten at have givet sande oplysninger om deres økonomiske situation."

3.6. Obligatoriske oplysninger i kredit- og kautionsaftalen (artikel 10)

3.6.1. Forpligtelsen til at udlevere et eksemplar af kreditaftalen bør være en udtrykkelig forudsætning for aftalens gyldighed.

3.7. Fortrydelsesret (artikel 11)

3.7.1. I stk. 1 i den portugisiske version erstattes udtrykket "seja transmitido ao consumidor" med "seja recebido pelo consumidor" (= "forbrugeren modtager").

Fristen bør først regnes fra den dato, hvor modtagelsen bekræftes.

3.7.2. Ordlyden af stk. 3 bør præciseres, især hvad angår tilbagelevering af varen, som kun synes at give mening i forbindelse med kredit knyttet til salg af varer.

3.7.2.1. Bestemmelsen om, at finansieringsaftalen ikke berøres af forbrugerens fortrydelse af kreditaftalen, accepteres i princippet, men der må tages højde for svindel fra "opfindsomme" forbrugeres side.

3.7.2.2. Muligheden for, at den vare, der finansieres, først overgår i forbrugerens eje efter fortrydelsesfristens udløb, uafhængigt af om varen rent fysisk er i forbrugerens besiddelse, griber ind i reglen om overdragelse af ejendomsretten på grund af aftalens bilaterale karakter og er ikke hensigtsmæssig i lyset af subsidiaritetsprincippet, som gælder for dette område.

Det forekommer mere hensigtsmæssigt at kræve, at forbrugeren for at kunne udøve sin ret til fortrydelse af kreditaftalen skal fremlægge kvittering for betalingen af den vare, der finansieres, eller for tilbagebetaling af lånet, hvis dette blev ydet direkte til køberen/forbrugeren af varen.

3.8. Tilbagebetaling før forfaldstidspunktet (artikel 16)

3.8.1. I henhold til forslaget kan forbrugeren stadig afkræves en godtgørelse, som dog ikke defineres tilstrækkeligt klart og objektivt.

3.8.1.1. EØSU foretrækker den løsning, at der ikke skal kunne kræves nogen form for godtgørelse.

3.8.1.2. Hvis dette ikke er muligt, bør det fastsættes, at muligheden for at kræve godtgørelse for tilbagebetaling før forfaldstidspunktet skal være forudset i kreditaftalen, og at godtgørelsen kun må vedrøre omkostningerne ved oprettelse og forvaltning af kredit, som fordeles over alle ydelser, risikoen ved genfinansiering fra kreditgivers side, risikoen for at skulle geninvestere kapitalen til en lavere rente. Desuden bør der kunne kræves mindre godtgørelser i de tilfælde, hvor der indgås en ny kreditaftale for at tilbagebetale den foregående.

3.9. Solidarisk ansvar (artikel 19)

3.9.1. Disse bestemmelser bør suppleres med bestemmelserne i artikel 11, stk. 2, i direktiv 87/102/EF(7).

3.9.2. I stk. 2 i den portugisiske version erstattes udtrykket "compensar" med "indemnizar" (= "holde skadesløs").

3.10. Opfyldelse af kautionsaftalen (Artikel 23)

3.10.1. Udtrykket "gøre sin ret gældende" bør præciseres for at gøre det klart, at der er tale om et sagsanlæg. Endvidere bør fristen på tre måneder afkortes.

3.10.2. Det er heller ikke berettiget, at kautionsbeløbet som fastsat i stk. 3 kun kan vedrøre restlånebeløbet og de påløbne renter, da kautionen bør kunne dække ethvert beløb, som forbrugeren kan komme til at hæfte for ved en misligholdelse af aftalen (f.eks. sagsomkostninger).

3.11. Fuldstændig harmonisering (artikel 30)

3.11.1. Spørgsmålet om fuldstændig harmonisering og betingelserne for, at EØSU kan tilslutte sig denne løsning, er behandlet ovenfor under generelle bemærkninger.

3.11.2. Her skal blot nævnes, at litra b) i artikel 30 bør udgå i overensstemmelse med punkt 3.13 om artikel 33.

3.12. Sanktioner (artikel 31)

3.12.1. Spørgsmålet om sanktionsordningen er behandlet under generelle bemærkninger.

3.12.2. Her skal blot nævnes, at passagen

"De således indførte sanktioner skal være effektive, rimelige og have afskrækkende virkning. De kan f.eks. omfatte tab af renteindtægter og manglende dækning af udgifter ..."

bør erstattes af

"De således indførte sanktioner skal være effektive, rimelige og have afskrækkende virkning, og de skal omfatte tab af renteindtægter og manglende dækning af udgifter ..."

3.13. Bevisbyrde (artikel 33)

3.13.1.

"Formuleringen Medlemsstaterne kan fastsætte, at bevisbyrden ..."

erstattes af

"Medlemsstaterne fastsætter, at bevisbyrden ..."

4. Konklusioner

4.1. Det er sigtet med direktivforslaget at imødekomme en række forventninger og behov mht. forbrugerbeskyttelse, herunder især udvidelse af anvendelsesområdet, så det også omfatter kautionsaftaler, hensyntagen til nye kreditformer, samt præcisering af en række centrale begreber på kreditområdet, for så vidt dette kan bidrage til at styrke forbrugernes tillid til det indre marked for finansielle tjenesteydelser.

4.2. Det beklages i øvrigt, at der ikke - før man gik i gang med at ændre direktivet - blev foretaget en beregning af det nye direktivs markedsmæssige konsekvenser (transaktionernes omfang, kreditbeløb og kreditformer osv.) på såvel efterspørgsels- som udbudssiden.

4.3. Det kan heller ikke accepteres, at forslaget i lighed med direktiv 87/102/EØF først og fremmest sigter mod udvikling af det indre marked, og at beskyttelsen af forbrugerne kun inddrages i det omfang, den kan fremme fri bevægelighed for kredittilbud, som ikke er et mål i sig selv, men kun et middel til udvikling af det indre marked.

4.3.1. Det foreslås derfor, at traktatens artikel 153 bliver retsgrundlag for forslaget.

4.4. På den anden side påskønnes visse foranstaltninger på specifikke områder såsom for stor gældsætning, især knæsættelsen af princippet om ansvarlig kreditgivning, rådgivningspligt, regulering af fortrydelsesretten, forpligtelsen til at fremlægge en tilbagebetalingsplan samt bestemmelserne om udenretslig inkasso.

4.5. Det havde dog været bedre, om man nu, da lejligheden bød sig, var gået et skridt videre gennem indførelse af mekanismer til gældssanering.

4.6. En væsentlig del af kreditområdet falder stadig uden for anvendelsesområdet, og der savnes en regulering af åger, en definition af de forskellige kontrakttyper samt en fastlæggelse af kreditformidleres ansvar.

4.7. Der kan endog i flere henseender registreres visse tilbageskridt i forhold til den foregående ordning, herunder især opgivelsen af kravet om obligatorisk anførelse af de årlige omkostninger i procent i reklamer, således at forbrugeren ikke længere har mulighed for at sammenligne priserne på kreditten, før vedkommende går ind i forhandlingerne herom. I øvrigt giver den foreslåede ordning i mange henseender mindre beskyttelse, end hvad der i dag er praksis i flere medlemsstater.

4.8. EØSU kan ikke acceptere, at kreditgiverens oplysningspligt fritager denne for ethvert ansvar over for forbrugeren, eftersom oplysningspligten i sig selv ikke giver forbrugerne tilstrækkelig beskyttelse.

4.9. Det anbefales, at den effektive anvendelse af den foreslåede ordning på det indre marked suppleres med uddannelsesforanstaltninger for kreditformidlere generelt og erhvervsdrivende i særdeleshed, men også for forbrugerne, især dem med et ringere kundskabsniveau; her er personlig rådgivning og undervisning lige fra de tidligste skoleår af afgørende betydning for at forstå mekanismerne og konsekvenserne af at benytte forbrugerkredit, især for en fornuftig forvaltning af familiens budget.

4.10. Det anbefales ligeledes, at den konsekvensberegning, der omtales i punkt 4.2, også kommer til at omfatte de nye medlemsstater. Den bør foretages af Kommissionen og forelægges EØSU og Europa-Parlamentet og omfatte følgende aspekter:

- de økonomiske konsekvenser af den foreslåede ordning i bank-, handels- og industrisektoren,

- konsekvenserne for forbrugerne, især de svageste,

- en undersøgelse af forslagets indvirkning på den mulige udvikling af grænsehandelen.

4.11. Ønsket om fuldstændig harmonisering kan kun støttes, hvis den sigter mod ensretning på det højest mulige forbrugerbeskyttelsesniveau og ikke reelt begrænser forbrugernes garantier, således som det foreliggende forslag gør.

4.12. Det foreslås således, at der opretholdes en minimumsklausul med en nøje præcisering af de områder, hvor medlemsstaterne kan yde forbrugerne ekstra beskyttelse på forbrugerkreditområdet.

4.13. Kort sagt anbefales det, at Rådet og medlemsstaterne ikke vedtager direktivforslaget i den foreliggende form. Kommissionen bør først tage de fremlagte forslag op til nærmere overvejelse, især i lyset af EØSU's bemærkninger, sikre, at bestemmelserne i forslaget er i overensstemmelse med andre EU-instrumenter på tilknyttede områder og nøje vurdere indvirkningen af de foreslåede foranstaltninger i alle deres aspekter. Dette gælder især de reelle fremskridt i gennemførelsen af det indre marked for finansielle tjenesteydelser og i styrkelsen af forbrugertilliden i forbindelse med grænseoverskridende finansielle tjenesteydelser.

Bruxelles, den 17. juli 2003.

Roger Briesch

Formand for

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) De vigtigste af disse er:

- INT-sektionens informationsrapport om husholdningers gældsætning,;

- Udtalelsen om husholdningers gældsætning, Manuel Ataíde Ferreira (EFT C 149 af 21.6.2002);

- udtalelsen om forslaget til direktiv om ændring af direktiv 87/102/EØF (EFT C 337 af 31.12.1988);

- udtalelsen om grønbogen om finansielle tjenesteydelser: opfyldelse af forbrugernes forventninger (EFT C 56 af 24.2.1997);

- udtalelsen om forslaget til direktiv om visse retlige aspekter af elektronisk handel (EFT C 169 af 16.6.1999);

- udtalelsen om rapporten om anvendelse af direktiv 90/88 og forslag til direktiv om ændring af direktiv 87/102/EØF som ændret ved direktiv 90/88/EF (KOM(96) 79 endelig), (EFT C 30 af 30.1.1997);

- udtalelsen om forslaget til direktiv om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser (EFT C 169 af 16.6.1999).

(2) Behovet for revision blev navnlig påpeget under:

- Høringen af regeringseksperter og forbrugerorganisationer henholdsvis den 4. og 5. juli 2001 i Bruxelles (Borschette-centret);

- Høring afholdt af EØSU i Stockholm den 18. juli 2001;

- Konference afholdt af det italienske Consiglio Nazionale dei Consummatori e degli Utenti i Milano den 2. juli 2001;

- Kollokvium om forbrugerkredit og EU-harmonisering afholdt af det belgiske formandskab i Charleroi den 13. og 14. november 2001.

(3) Udtalelse om Kommissionens beretning om gennemførelse af Rådets direktiv 93/13/EF af 5. april 1993, (EFT C 116 af 20.4.2001) og udtalelse om forbrugerne og forsikringsmarkedet, (EFT C 95 af 30.3.1998).

(4) Behandlet i de EØSU-udtalelser, der er nævnt i fodnote 1.

(5) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9. december 2002 (EFT L 9 af 15.1.2003, s. 3). EØSU (EFT C 221 af 7.8.2001).

(6) Jf. Bernd Stauber, "La consécration légale d'un devoir de diligence du donneur de crédit", i "La responsabilité du donneur de crédit aux particuliers", Observatoire du Crédit et de l'Endettement, oktober, 1996, og "La prévention du surendettement du consommateur: la nouvelle approche de la LCC 2001" i "La nouvelle loi fédérale sur le crédit à la consommation", Ed. CEDIDAC, n° 51 Lausanne 2002.

(7)

"2. Når

a) forbrugeren med henblik på køb eller erhvervelse af løsøre eller tjenesteydelser indgår en kreditaftale med en anden person end den, som leverer disse; og

b) der mellem kreditgiveren og leverandøren af løsøret eller af tjenesteydelserne allerede består en aftale, ifølge hvilken kredit til den pågældende leverandørs kunder med henblik på erhvervelse af løsøre eller tjenesteydelser hos den pågældende leverandør alene stilles til rådighed af den pågældende kreditgiver; og

c) den i litra a) omhandlede forbruger opnår sin kredit i henhold til denne allerede bestående aftale; og

d) løsøre eller tjenesteydelser, der er omfattet af kreditaftalen, ikke eller kun delvis leveres eller præsteres, eller ikke er i overensstemmelse med leveringsaftalen; og

e) forbrugeren har taget retsmidler i anvendelse mod leverandøren, men ikke har fået fyldestgjort det krav, som han var berettiget til; har forbrugeren ret til at tage retsmidler i anvendelse mod kreditgiveren."