EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 14.7.2021 COM(2021) 558 final/2 CORRIGENDUM

This document corrects COM(2021)558 final of 14.7.2021



Concerns all the language versions

Formatting errors in the text and other

minor errors in the text and annexes



The text shall read as follows: Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om energieffektivitet (omarbejdning) (EØS-relevant tekst) {SEC(2021) 558 final} - {SWD(2021) 623 final} - {SWD(2021) 624 final} - {SWD(2021) 625 final} - {SWD(2021) 626 final} - {SWD(2021) 627 final}



BEGRUNDELSE 1. BAGGRUND FOR FORSLAGET Med vedtagelsen af den europæiske grønne pagt i december 2019 forelagde Kommissionen "en ny vækststrategi, der sigter mod at omstille EU til et retfærdigt og velstående samfund med en moderne, ressourceeffektiv og konkurrencedygtig økonomi, hvor der i 2050 ikke længere er nogen nettoemissioner af drivhusgasser, og hvor den økonomiske vækst er afkoblet fra ressourceanvendelsen. Den har ligeledes til formål at beskytte, bevare og øge EU's naturkapital og beskytte borgernes sundhed og trivsel mod miljørelaterede trusler og konsekvenser". For at nå disse mål "skal energieffektivitet prioriteres". Ved den lejlighed meddelte Kommissionen endvidere sin hensigt om forelægge en konsekvensvurderet plan for at øge Unionens mål for reduktion af drivhusgasemissioner for 2030 på ansvarlig vis og påtog sig at "gennemgå og om nødvendigt foreslå revision af den relevante energilovgivning senest i juni 2021". I marts 2020 fremsatte Kommissionen et forslag til en europæisk klimalov med henblik på at dekarbonisere Europa senest i 2050. Kommissionen foreslog i sin klimaplan at øge Unionens ambition om at reducere drivhusgasemissionerne til mindst 55 % under 1990-niveauet senest i 2030, hvilket udgør en betydelig stigning set i forhold til det eksisterende mål på 40 %. Klimaplanen indeholdt også en beskrivelse af de foranstaltninger der kræves på tværs af alle sektorer i økonomien, herunder revisioner af de vigtigste lovgivningsinstrumenter for at nå dette højere ambitionsniveau og opfylde de tilsagn, der blev givet i meddelelsen om den europæiske grønne pagt, om at forelægge en omfattende plan for at øge Den Europæiske Unions mål for 2030 hen imod 55 % på en ansvarlig måde. Klimaplanen følger også Parisaftalens mål om at holde den globale temperaturstigning et godt stykke under 2 °C og fortsætte bestræbelserne på at holde den på 1,5 °C. I december 2020 godkendte Det Europæiske Råd et bindende EU-mål om en nettoreduktion af EU's egne drivhusgasemissioner på mindst 55 % senest i 2030 i forhold til 1990. Det Europæiske Råd konkluderede, at der er behov for at styrke klimaambitionerne på en måde, som vil anspore til bæredygtig økonomisk vækst, skabe arbejdspladser af høj kvalitet, give EU-borgerne sundheds- og miljømæssige fordele og bidrage til EU-økonomiens langsigtede globale konkurrenceevne ved at fremme innovation inden for grønne teknologier. Den 22. april 2021 nåede Europa-Parlamentet og Rådet til foreløbig politisk enighed om at reducere drivhusgasemissionerne med mindst 55 % senest i 2030. Derved fastlægges rammerne for indsatsen for at reducere drivhusgasemissionerne i løbet af de kommende årtier, men den vil skulle gennemføres ved hjælp af specifik lovgivning for at sikre, at disse reduktioner virkeliggøres. Af fremskrivningerne fremgår det, at gennemføres de nuværende politikker fuldt ud, vil reduktionen af drivhusgasemissionerne frem til 2030 udgøre ca. 45 % i forhold til 1990-niveauerne, hvis der ses bort fra emissioner og absorptioner af arealanvendelse, og ca. 47 % hvis arealanvendelse medregnes. Klimaplanen for 2030 indeholder derfor foreløbig beskrivelse af en række foranstaltninger, der kræves på tværs af alle sektorer i økonomien, samt lancering af revisioner af de vigtigste lovgivningsinstrumenter for at kunne nå dette højere ambitionsniveau. Med gennemførelsen her for øje blev der i Kommissionens arbejdsprogram for 2021 bebudet en "Fit for 55"-pakke, hvormed det tilsigtes at reducere drivhusgasemissionerne med mindst 55 % senest i 2030 og opnå et klimaneutralt Europa senest i 2050. Denne pakke vil dække en bred vifte af politikområder, herunder energieffektivitet, vedvarende energi, arealanvendelse, energibeskatning, indsatsfordeling og emissionshandel. Energieffektivitet er et centralt indsatsområde, som nødvendigvis må inddrages, hvis en fuldstændig dekarbonisering af Unionens økonomi skal opnås. Direktivet om energieffektivitet er mundet ud i Unionens nuværende energieffektivitetspolitik med henblik på at udnytte omkostningseffektive muligheder for at opnå energibesparelser. I december 2018 blev direktivet om energieffektivitet ændret som en del af "pakken om ren energi til alle europæere", navnlig for at medtage et nyt overordnet EU-energieffektivitetsmål for 2030 på mindst 32,5 % (sammenholdt med det fremskrevne energiforbrug i 2030) og for at udvide og styrke energispareforpligtelsen i perioden efter 2020. Selv om energieffektivitetsmålet for 2020 kan være nået på grund af de ekstraordinære omstændigheder, der er opstået som følge af covid-19-pandemien, ligger summen af de nationale bidrag, som medlemsstaterne har meddelt i de nationale energiklimaplaner, under Unionens ambitionsniveau på 32,5 % i 2030. Bidragene set under ét vil føre til en reduktion på 29,4 % af det endelige energiforbrug og 29,7 % af primærenergiforbruget sammenholdt med fremskrivningerne i referencescenariet fra 2007 for 2030. Dette indebærer en kollektiv underopfyldelse af ambitionerne på 2,8 procentpoint for primærenergiforbruget og 3,1 procentpoint for det endelige energiforbrug for EU-27. Denne underopfyldelse påvirker også det indsatsniveau, der er nødvendig for at nå det højere ambitionsniveau i energieffektivitetsmålene. I klimaplanens konsekvensanalyse konkluderes det, at det er usandsynligt, at de nødvendige højere energieffektivitetsniveauer vil kunne opnås alene ved hjælp af markedskræfterne, de nuværende markedsvilkår og den teknologiske udvikling alene, hvilket indebærer, at der er behov for en yderligere indsats. Ifølge den konsekvensanalyse, der ledsager dette direktiv, vil der være behov for en betydelig indsats for at forbedre energieffektiviteten i forhold til det nuværende ambitionsniveau på 32,5 %. Det højere ambitionsniveau kræver, at energieffektiviteten fremmes i endnu højere grad, når det er omkostningseffektivt, inden for alle områder af energisystemet samt i alle relevante sektorer, hvor aktiviteten påvirker energiefterspørgslen såsom transport-, vand- og landbrugssektoren. Det er særlig vigtigt at tage fat på sammenhængen mellem vand og energi på grund af det stigende vand- og energibehov eller det stigende pres på vandressourcerne som følge af klimaændringerne. Direktivet om energieffektivitet er et vigtigt element i bestræbelserne på at opnå klimaneutralitet senest i 2050, i henhold til hvilket energieffektivitet skal behandles som en selvstændig energikilde. Den centrale rolle, som energieffektivitet spiller, underbygges af princippet om energieffektivitet først. Det anerkendes som et vejledende princip i Unionens energipolitik og bør tages i betragtning på tværs af alle sektorer, og det rækker ud over energisystemet på alle niveauer — herunder i den finansielle sektor. Energieffektivitetsløsninger bør betragtes som det første alternativ i planlægnings- og investeringsbeslutninger, når der fastsættes nye regler for forsyningssiden og andre politikområder. Princippet er blevet anerkendt som et centralt element i strategien for integration af energisektoren. Selv om potentialet for energibesparelser fortsat er betydeligt i alle sektorer, er der en særlig udfordring i forbindelse med transport, der tegner sig for 30 % af det endelige energiforbrug, og bygninger, eftersom 75 % af Unionens bygningsmasse har en dårlig energimæssig ydeevne. En anden vigtig sektor, som skaber større bevågenhed, er informations- og kommunikationsteknologisektoren (IKT), der tegner sig for 5-9 % af verdens samlede elforbrug og over 2 % af alle emissioner. I 2018 udgjorde datacentrenes energiforbrug i Unionen 76,8 TWh. Det forventes at stige til 98,5 TWh i 2030, dvs. en stigning på 28 %. Denne stigning i absolutte tal kan også ses i relative tal: I EU tegnede datacentrene sig for 2,7 % af efterspørgslen efter el i 2018, og andelen vil nå op på 3,21 % i 2030, hvis udviklingen fortsætter uændret. Allerede i Europas digitale strategi blev behovet for meget energieffektive og bæredygtige datacentre og forpligtelser for teleoperatører om åbenhed vedrørende deres miljøaftryk fremhævet. Den offentlige sektor er i sig selv en vigtig økonomisk aktør og tegner sig for ca. 5-10 % af Unionens samlede endelige energiforbrug. Samlet set anslås Unionens andel af offentlige udbudskontrakter, der tildeles statslige organer, til ca. 16 %. På medlemsstatsniveau varierer dette mellem 5 % og 86 %. Det anslås, at offentlige bygninger forbruger ca. 2 % af Unionens endelige energiforbrug. Der findes stadig omkostningseffektive besparelsesmuligheder i hele den offentlige sektor inden for såvel renovering og energiforvaltning af eksisterende bygninger som fremtidige udbud vedrørende energieffektive bygninger, produkter og tjenesteydelser. Industrien er en af de sektorer, der har opnået betydelige forbedringer af energieffektiviteten i løbet af det seneste årti. Der findes dog stadig omkostningseffektive besparelsesmuligheder. Opvarmning og køling forbruger halvdelen af EU's endelige energiforbrug, hvilket gør den til den største sektor for slutanvendelse af energi. Der er stadig et stort potentiale for at mindske energiforbruget i denne sektor, samtidig med at de nødvendige temperaturer stadig opnås. Opvarmning og køling spiller derfor en afgørende rolle i Unionens ambition om omstilling til en ren og CO2-neutral økonomi senest i 2050. En stor del af indsatsen må sættes ind på området bedre isolering af bygninger, men der er også potentiale med hensyn til at levere den nødvendige varme eller kulde mere effektivt. Energitab i energiomdannelse, -transmission og -distribution kan være betydelige. Manglen på fælles metoder og rapportering gør det vanskeligt at sammenligne net eller operatører eller benchmarke ydeevnen. Faktisk findes der ingen ensartet definition af energitab i Unionen, hvilket resulterer i en suboptimal datakvalitet, og det problem må løses. Husholdningssektoren tegner sig for ca. en fjerdedel af det samlede endelige energiforbrug i Unionen. Forbrugernes og borgernes adfærd har en vigtig indvirkning på dette energiforbrug, og direktivet om energieffektivitet indeholder adskillige bestemmelser, der støtter borgernes og forbrugernes indflydelse. Den manglende vægt på robuste forbrugeradfærds- og forbrugerindflydelsesaspekter, når energieffektiviteten skal fremmes, navnlig på mere lokalt plan, giver forbrugerne utilstrækkelige incitamenter til at gennemføre forbedringer af energieffektiviteten og imødegå de høje opstartsomkostninger og problemer med en skæv incitamentfordeling. Selv om direktivet om energieffektivitet allerede giver medlemsstaterne incitamenter til at imødegå energifattigdom, har covid-19-krisen understreget, at det haster med at imødegå energifattigdom, hvis Unionen skal skabe et socialt Europa — som der blev opnået enighed om i det fælles tilsagn om socialt engagement fra topmødet i Porto — der tilgodeser alle dens borgeres behov ved at sætte dem i stand til at spille en aktiv rolle i den grønne omstilling, samtidig med at ugunstige virkninger afbødes, og ingen lades i stikken. Graden af energifattigdom i medlemsstaterne vil være i fokus, da flere europæere kan kæmpe for at få adgang til basal energi, navnlig som følge af stigende energiomkostninger og arbejdsløshed. Også mellemindkomsthusholdninger risikerer at blive ramt af energifattigdom i den nærmeste fremtid, da størstedelen af de husstande, der er berørt af energifattigdom, allerede for indeværende er mellemindkomsthusstande i den lavere ende. Energieffektivitet er blevet udpeget som den mest effektive løsning til at afhjælpe energifattigdom og overvinde nogle af de potentielle negative fordelingsmæssige virkninger af foranstaltninger i relation til prissætning. I overensstemmelse med den europæiske grønne pagt vil direktivet om energieffektivitet sammen med de andre initiativer under "pakken fit for 55", navnlig den sociale klimafond, tage hånd om begge udfordringer, dvs. klimarelaterede og sociale behov, og vende dem til muligheder. I denne forbindelse vil ændringerne bidrage til at styrke direktivet om energieffektivitet for bedre at kunne imødegå de resterende markedshindringer og -svigt ved at inddrage den europæiske grønne pagts bredere målsætninger, som tilsigter ikke at lade nogen i stikken og virkeliggøre en bæredygtig økonomi. Forslaget vil således styrke de forskellige bestemmelser i direktivet om energieffektivitet for at sikre, at det bidrager optimalt til det højere klimamål om en reduktion af drivhusgasemissionerne på mindst 55 % for 2030 som fastsat i klimaplanen. • Sammenhæng med de gældende regler på samme område Forslaget indgår i en bredere politisk ramme for energieffektivitetspolitikker, der omhandler energieffektivitetspotentialer på specifikke politikområder, herunder bygninger (direktiv 2010/31/EF (direktivet om bygningers energimæssige ydeevne), produkter (direktiv 2009/125/EF, forordning (EU) 2017/1369 og forordning (EU) 2020/740) og forvaltningsforordningen (EU) 2018/1999. Disse politikker spiller en meget vigtig rolle med hensyn til at virkeliggøre energibesparelser, når produkter udskiftes eller bygninger opføres eller renoveres. Forslaget er i overensstemmelse med forslaget til revision af direktivet om vedvarende energi. I dette forslag til det omarbejdede direktiv om energieffektivitet opstilles en ramme for andre energieffektivitetspolitikker ved at fastsætte energieffektivitetsmål og fastsætte de vigtigste og mere specifikke foranstaltninger på tværs af sektorerne. Det er målrettet energibesparelser i den offentlige sektor, herunder gennem forpligtelser til at renovere offentlige bygninger årligt og under hensyntagen til energieffektivitet i forbindelse med indkøb af varer, tjenesteydelser, anlægsarbejder og bygninger. Det særlige fokus på offentlige bygninger udgør et supplement til bygningsdirektivet, hvori der fastsættes standarder og specifikke tekniske forpligtelser i forbindelse med bygninger. Den offentlige sektor betjener befolkningen som helhed, herunder de sårbare kunder og dem, der er i risiko for at blive ramt af energifattigdom, og sikrer dermed, at ingen lades i stikken i overensstemmelse med målene i den europæiske grønne pagt. Det særlige fokus på den offentlige sektor i direktivet om energieffektivitet er afgørende for, at den kan spille sin rolle som forbillede, når det gælder om at fremme energieffektivitet. Kommissionen har indledt revisionen af bygningsdirektivet med henblik på at fremsætte et forslag hen imod slutningen af 2021. Selv om det på nuværende tidspunkt ikke er muligt at foregribe resultatet af denne revision, respekterer dette forslag bygningsdirektivets specifikke rolle i fastsættelsen af omkostningsoptimerede krav til energimæssig ydeevne, samtidig med at det styrker bestemmelserne i direktivet om energieffektivitet vedrørende offentlige organers rolle som forbillede, navnlig hvad angår bygninger (artikel 5 og artikel 6), og offentlige udbud (artikel 7), som udgør den nødvendige horisontale ramme for handling.

Direktivet om energieffektivitet fastlægger rammerne for planlægning af opvarmning og køling med henblik på at afdække medlemsstaternes potentiale, hvad angår energieffektivitet og vedvarende energi. Det indeholder også bestemmelser om overvågningspolitikker og -foranstaltninger med henblik på at udnytte dette potentiale. Disse politikker og foranstaltninger støtter direkte opfyldelsen af målet for vedvarende energi i målet for sektoren for opvarmning og køling, der er fastsat i artikel 24 i direktivet om vedvarende energi. Eksempelvis vil en revideret definition af effektiv fjernvarme og fjernkøling (artikel 2, nr. 43), i direktivet om energieffektivitet) direkte fremme udbredelsen af vedvarende energi inden for fjernvarme og fjernkøling. Omvendt vil disse delmål bidrage til at opfylde målsætningerne i direktivet om energieffektivitet. Desuden vil planlægningsforanstaltningerne for sektoren for opvarmning og køling inden for rammerne af direktivet om energieffektivitet blive synkroniseret med tidsplanen for de nationale energi- og klimaplaner. Dette gør det lettere at forbedre sammenhængen mellem de nationale energi- og klimaplaner, de omfattende vurderinger og vurderingerne af potentialet for energi fra vedvarende energikilder, og det letter vurderingen af anvendelsen af overskudsvarme og -kulde i sektoren for opvarmning og køling i henhold til artikel 15, stk. 7, i direktivet om vedvarende energi. De nærmere bestemmelser angående rapporteringen om de forskellige bestemmelser i direktivet om energieffektivitet er fastsat i forordningen om forvaltning (forordning (EU) 2018/1999). Ifølge denne forordning skal hver medlemsstat udarbejde en tiårig integreret national energi- og klimaplan for 2021-2030, hvori det beskrives, hvordan medlemsstaten agter bl.a. at bidrage til 2030-målet for energieffektivitet. Forordningen om forvaltning indeholder også specifikke krav til fastsættelse af energieffektivitetsmål, rapporteringsforpligtelser, overvågning af fremskridt og afhjælpende foranstaltninger, der skal iværksættes i tilfælde af utilstrækkelige ambitioner og fremskridt. Der er behov for at foretage en konsekvensanalyse af ændringerne af dette direktiv, hvilket kan gøre en efterfølgende ændring af forordningen om forvaltning påkrævet for at sikre sammenhæng mellem de to retsakter. Nye bestemmelser, navnlig vedrørende fastsættelse af nationale vejledende bidrag, mekanismer til afhjælpe underopfyldelse og rapporteringsforpligtelser, bør overføres og strømlines via forordningen om forvaltning, når denne er revideret, for at undgå overlappende krav. Nogle bestemmelser i forordningen om forvaltning bør muligvis også tages op til fornyet overvejelse i lyset af de foreslåede ændringer i dette direktiv. Direktivet om energieffektivitet fungerer i samspil med anden lovgivning om energieffektivitet, dvs. direktivet om bygningers energimæssige ydeevne, Unionens direktiv om miljøvenligt design og Unionens forordning om energimærkning henholdsvis mærkning af dæk. I disse instrumenter fastsættes mindstestandarder for ydeevne, men det pålægges hverken at øge tempoet med hensyn til udskiftningstakten eller valget af løsninger, som er mere effektive end minimumsniveauet. De vigtigste mekanismer, som medlemsstaterne har til rådighed til at øge deres energibesparelser ud over den normale takt for at opfylde kravene i direktivet om energieffektivitet, går ud på at tilskynde til at udskifte energiineffektive anordninger og tilskynde til, at der vælges mere effektive løsninger. Hvert instrument behandler forskellige aspekter af energieffektivitet og fører i sidste instans til det samme mål, dvs. energieffektiviteten forbedres, og Unionens overordnede mål for energieffektivitet nås. På andre områder supplerer direktivet om energieffektivitet anden lovgivning med henblik på at øge fokus på energieffektivitet og dermed øge den samlede mængde energibesparelser, f.eks. foranstaltninger vedrørende offentlige udbud, energinet og opvarmning og køling. • Sammenhæng med Unionens politik på andre områder Ændringer af den politiske struktur i direktivet om energieffektivitet hænger sammen med eksisterende og planlagte politikker og foranstaltninger, herunder prissætningsmekanismer og -foranstaltninger samt ikkeprissætningsrelaterede mekanismer og -foranstaltninger. Direktivet om energieffektivitet, hvori der tages fat på de eksisterende markedshindringer, der hæmmer energieffektiviteten, går hånd i hånd med indførelsen af emissionshandel for brændsler, der anvendes i bygninger, hvilket vil afkorte tilbagebetalingsperioden for investeringer i energieffektivitet og styrke forretningsgrundlaget for energieffektivitetsforanstaltninger i hele Unionen. Klimaplanen viste, at der er behov for en blanding af regulerende indgreb og CO2-prissætning for at nå målet om en reduktion af drivhusgasemissionerne på 55 % på den mest omkostningseffektive måde. Det er afgørende at finde en balance mellem CO2-prissætning og reguleringsorienterede politikker for at nå det øgede klimamål på en omkostningseffektiv måde, og samtidig afbøde eventuelle konsekvenser af CO2-omkostninger, der væltes over på sårbare kunder og slutbrugere. Sideløbende med dette vil emissionshandel generere yderligere indtægter fra auktionering af kvoter, som kan omfordeles mellem medlemsstaterne og internt i medlemsstaterne for at støtte sårbare og energifattige slutbrugere ved at betale deres regninger og udføre renovering af bygninger. Pakken "fit for 55" samler de relevante politiske instrumenter, der kan medvirke til at opfylde målet om en reduktion på 55 % af drivhusgasemissionerne, og den tilsigter at gøre dette på en sammenhængende og forholdsmæssig måde i forhold til andre relevante forordninger og direktiver. Dette gælder navnlig direktivet om energieffektivitet, direktivet om vedvarende energi (REDII), EU's emissionshandelssystem (ETS), forordningen om indsatsfordeling (ESR), arealanvendelse, ændret arealanvendelse og skovbrug (LULUCF), energibeskatning og CO2-emissionsstandarder for køretøjer. Sammenhængen mellem de forskellige initiativer i pakken "Fit for 55" blev anerkendt som afgørende for at sikre, at de forskellige politiske instrumenter i pakken, herunder energieffektivitetsdirektivet, bidrager til at nå det højere klimamål på 55 % på den mest effektive måde. Disse EU-politikker bidrager til at nå målene i direktivet om energieffektivitet, navnlig hvad angår energieffektivitetsmålet. Målene og foranstaltningerne i direktivet om energieffektivitet vil sikre mere effektive forbindelser og synergier med Unionens øvrige politikker. Direktivet om energieffektivitet har vigtige indbyrdes forbindelser med direktivet om vedvarende energi, navnlig i forbindelse med opvarmning og køling, da begge også bidrager til at nå målene i strategien for integration af energisektoren. Med direktivet om energieffektivitet tilvejebringes en styrket ramme for planlægning med hensyn til at afdække potentialet for energieffektivitet og vedvarende energi inden for opvarmning og køling, og medlemsstaterne pålægges at gennemføre politikker og foranstaltninger for at udnytte dette potentiale. Disse politikker og foranstaltninger støtter direkte opfyldelsen af målet for vedvarende energi inden for sektoren for opvarmning og køling, der er fastsat i artikel 23 i direktivet om vedvarende energi. Omvendt bidrager disse mål til at nå energieffektivitetsmålene i artikel 23 i direktivet om energieffektivitet og i direktivet om energieffektivitet som helhed. I EU's emissionshandelssystem fastsættes et loft over drivhusgasemissioner, som nedtrappes over tid. I forordningen om indsatsfordeling fastsættes bindende årlige mål for drivhusgasemissioner for medlemsstater, der er målrettet mod drivhusgasemissioner fra sektorer, der ikke er omfattet af EU ETS, herunder bygninger, transport og landbrug. Med forordningen om indsatsfordeling fremmes overholdelsen af direktivet om energieffektivitet, navnlig hvad angår energispareforpligtelsen. Additionalitetskravet i forbindelse med energispareforpligtelsen tilskynder medlemsstaterne til at gennemføre nationale politikker og foranstaltninger, der overstiger de mindstekrav til energimæssig ydeevne, der er fastsat på EU-plan (f.eks. strengere nationale bygningsreglementer og -programmer for at fremme højere klasser af apparater). Prissætningsforanstaltninger såsom EU's emissionshandelssystem og energibeskatningsdirektivet gør investeringer i energieffektivitet mere finansielt attraktive, men fjerner ikke de markedshindringer, der fører til et suboptimalt investeringsniveau. De supplerer derfor lovgivningen om energieffektivitet, men erstatter den ikke. Inden alle de foranstaltninger og mål, der foreslås i pakken "Fit for 55", vil få fuld virkning og mindske de europæiske borgeres afhængighed af fossile brændsler og stigende energiomkostninger, kan nogle tiltag i omstillingsperioden give anledning til betydelige fordelingsmæssige virkninger. Udvidelsen af EU's emissionshandelssystem til at omfatte bygnings- og transportsektoren forventes at føre til stigende energipriser, fordi brændstofleverandørerne sandsynligvis vil vælte CO2-omkostningerne over på forbrugerne, hvilket kan påvirke sårbare kunder og slutbrugere, der er afhængige af fossile brændsler, eller personer, der risikerer at blive ramt af energifattigdom. Målrettede foranstaltninger med henblik på at lette omstillingen både på europæisk og nationalt plan. I pakken "fit for 55" foreslås specifikke foranstaltninger under direktivet om energieffektivitet og et nyt finansieringsinstrument baseret på indtægterne fra det nye emissionshandelssystem for at afbøde virkningerne af højere omkostninger for forbrugerne som følge af indførelsen af en CO2-pris i vejtransport- og byggesektoren. Det er afgørende at sikre, at der foretages investeringer i energieffektivitet blandt de mest sårbare i vores samfund. Støtteforanstaltninger, med henblik på at styrke energispareforpligtelsen og styrke og beskytte sårbare kunder, husholdninger, der berøres af eller risikerer at blive ramt af energifattigdom, og, hvis det er relevant, personer, der bor i socialt boligbyggeri, kan bidrage til at afbøde disse virkninger. De foreslåede foranstaltninger inden for rammerne af direktivet om energieffektivitet og det nye finansieringsværktøj baseret på indtægterne fra emissionshandel i de nye sektorer vil samlet set bidrage til at imødegå de mulige ugunstige sociale virkninger på en effektiv måde og i en ånd af solidaritet. Medlemsstaterne vil fortsat have indtægterne fra EU's emissionshandelssystem, herunder fra emissionshandel i de nye sektorer, til rådighed til at finansiere foranstaltninger med henblik på at forbedre energieffektiviteten, fjernvarmesystemer og isolering eller til at yde finansiel støtte til lav- og mellemindkomsthusholdninger. For at tage højde for de sociale virkninger af emissionshandelen, hvad angår de to nye sektorer bygninger og vejtransport, oprettes der en social klimafond ("fonden"). For at sikre, at Unionens budget kan dække de yderligere udgifter til fonden, fremsætter Kommissionen sideløbende med den nævnte forordning vedrørende fonden et forslag til ændring af både forordningen om den flerårige finansielle ramme for årene 2021-2027 og Rådets afgørelse (EU, Euratom) 2020/2053 ("afgørelsen om egne indtægter"). Navnlig vil en del af indtægterne fra emissionshandelen for vejtransport og bygninger tilfalde Unionens budget. Fonden bør yde finansiering til medlemsstaterne for at støtte deres foranstaltninger og investeringer, der har til formål at øge bygningers energieffektivitet, gennemføre energieffektivitetsforbedringer, renovere bygninger og dekarbonisere opvarmning og køling af bygninger, herunder integration af energiproduktion fra vedvarende energikilder og finansiere nul- og lavemissionsmobilitet. Medlemsstaterne kunne også overveje midlertidig direkte støtte til sårbare husholdninger sammen med investeringer, der fremskynder yderligere strukturelle ændringer. I overensstemmelse med renoveringsbølgestrategien står Unionens finansieringsstøtte til investeringer i energieffektivitet og renovering af bygninger, som vil bidrage til at afhjælpe eller forebygge energifattigdom, til rådighed for en række nye og eksisterende programmer under den flerårige finansielle ramme og Next Generation EU. En anden central kilde til finansiering af energieffektivitet vil blive tilvejebragt via genopretnings- og resiliensfaciliteten, som vil stille i alt 672,5 mia. EUR til rådighed for medlemsstaterne i form af tilskud og lån. Inden for det overordnede mål om, at 37 % af genopretnings- og resiliensfacilitetens midler skal afsættes til klimaforanstaltninger, planlægger medlemsstaterne at bruge betydelige beløb på investeringer i renovering af bygninger i tråd med Kommissionens vejledning, der specifikt var rettet mod bygninger med den dårligste ydeevne og energifattige husholdninger. Inden for det overordnede klimamål på 30 % og via det tematiske fokus på politikmålsætning 2 vil en betydelig del af Unionens budget i kraft af samhørighedspolitikkens midler fortsat blive tildelt til investeringer i energieffektivitet og renovering af bygninger, samtidig med at InvestEU via de særlige finansieringsinstrumenter og den tekniske bistand, navnlig ELENA-faciliteten, vil mobilisere private og offentlige investeringer i medlemsstaterne i stor skala. Fonden for Retfærdig Omstilling vil med et samlet budget på 17,5 mia. EUR have til formål at mindske de sociale og økonomiske omkostninger ved omstillingen til en klimaneutral økonomi, herunder gennem investeringer i energieffektivitet og renovering af bygninger, hvilket vil indebære den fordel, at der dels skabes lokale arbejdspladser, og dels bekæmpes energifattigdom på en varig måde. Endelig vil de centralt forvaltede programmer såsom Life eller Horisont Europa rumme finansieringsprioriteter til støtte for en retfærdig og grøn omstilling i overensstemmelse med særprogrammernes mål og art, dvs. de sigter mod teknologisk og markedsmæssig innovation og udvikling af bedste praksis i forbindelse med gennemførelsen af energieffektivitetspolitikken. Ifølge EU's CO2-lovgivning pålægges fabrikanterne at reducere den nye bilparks gennemsnitlige CO2-emissioner ved udstødningen fra det sortiment af køretøjer, de sælger. Der er indført forordninger dels for tunge køretøjer og dels for personbiler og lette erhvervskøretøjer. Disse forordninger indebærer, at fabrikanterne enten skal anvende teknologi til at forbedre køretøjernes energieffektivitet (f.eks. ved at reducere deres aerodynamiske modstand, rullemodstand eller drivaggregateffektivitet) eller ved at anvende en energikilde med lavere CO2-emissioner ved brug. Med en omstilling til fuldt elektriske drivaggregater undgås energitab fra forbrændingsmotorer, og derved reduceres det endelige energiforbrug pr. km til en brøkdel. Reduktion af energiforbruget i transportsektoren som følge af CO2-lovgivningen om køretøjer afspejles i kvantificeringen af EU's overordnede mål for energieffektivitet. Energieffektivitetsdirektivet vil skabe synergier med foranstaltningerne i strategien for bæredygtig og intelligent mobilitet. Direktivet overlader medlemsstaterne fuld fleksibilitet og skønsbeføjelse til at vælge, hvilke foranstaltninger der skal træffes for at mindske energiforbruget inden for transport, men det vil tilskynde til at udbrede energieffektivitetsforanstaltninger i transportsektoren. Handlingsplanen for den cirkulære økonomi supplerer også direktivet om energieffektivitet. Design af produkter og infrastrukturer med henblik på en forlænget driftslevetid eller genbrug og genanvendelse af råstoffer fører til lavere energiforbrug og drivhusgasemissioner i produkters og infrastrukturers livscyklus. Renoveringsbølgestrategien fokuserer på at sikre, at Europas bygninger er mere energieffektive og mindre CO2-intensive i hele deres livscyklus og desuden mere bæredygtige. Principperne for den cirkulære økonomi kan bidrage til at mindske forurening og materialerelaterede drivhusgasemissioner i forbindelse med renovering af bygninger. 2. RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET • Retsgrundlag

Forslaget bygger på artikel 194, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, som danner retsgrundlaget for foranstaltninger på energiområdet. De foreslåede foranstaltninger har til formål at forbedre energieffektiviteten på tværs af sektorer og i hele energikæden, og de forfølger således et af målene i artikel 194, nemlig at fremme energieffektivitet og energibesparelser i overensstemmelse med artikel 194, stk. 1, litra c). Da traktaten indeholder et specifikt retsgrundlag for energi, bør det anvendes. • Nærhedsprincippet (for områder, der ikke er omfattet af enekompetence) Der er taget højde for nærhedsprincippet i dette forslag, da Unionen ikke har enekompetence på det energipolitiske område. Forslaget tager afsæt i energieffektivitetens voksende betydning som en politisk og økonomisk udfordring og dets tætte forbindelse til politikområderne energiforsyningssikkerhed, klimaændringer, det indre marked og økonomisk og social udvikling. Behovet for en indsats på EU-niveau EU's indsats er derfor berettiget ud fra nærhedsprincippet i overensstemmelse med artikel 191 i TEUF, da koordinering på europæisk plan faktisk øger energisikkerheden og miljø- og klimafordelene. De underliggende problemer, der er årsag til, at energibesparelserne er utilstrækkelige (sammenholdt med det optimale niveau set fra et samfundsmæssigt synspunkt), er de samme i hele EU, og de er til stede overalt. Der er behov for en indsats på EU-niveau for at sikre, at medlemsstaterne bidrager til det bindende energieffektivitetsmål på EU-plan, og at det opfyldes kollektivt og på en omkostningseffektiv måde. Medlemsstaterne pålægges at fastlægge deres egne ambitionsniveauer, herunder forløbskurver, der svarer til deres nationale forhold og kontekst. Instrumentets art og det faktum, at energieffektivitetsmålet ikke er bindende på nationalt plan, er i overensstemmelse med nærhedsprincippet. Ved at tage hensyn til den nationale kontekst og de særlige nationale forhold vil medlemsstaterne bevare den samme grad af fleksibilitet med hensyn til deres valg af politiksammensætning, sektorer og tilgangen til at opnå de nødvendige energibesparelser senest i 2030. I betragtning af det højere klimamål vil Unionens indsats supplere og styrke den nationale og lokale indsats for at øge indsatsen inden for energieffektivitet. Forordningen om forvaltning rummer allerede en forpligtelse for Kommissionen til at handle, hvis medlemsstaternes ambitioner ikke er tilstrækkelige til at nå Unionens mål; dette udgør en formel anerkendelse af den afgørende rolle, som Unionens indsats spiller i denne forbindelse, og Unionens indsats er derfor berettiget ud fra nærhedsprincippet i overensstemmelse med artikel 191 i TEUF. De underliggende problemer, der er årsag til, at energibesparelserne er utilstrækkelige (sammenholdt med det optimale niveau set fra et samfundsmæssigt synspunkt), er de samme i hele Unionen, og de er til stede overalt. I betragtning af de eksterne omkostninger ved energiforbrug (f.eks. drivhusgasemissioner, luftforurenende emissioner og energisikkerhed) vil foranstaltninger med henblik på at øge energieffektiviteten og mindske energiforbruget efter al sandsynlighed skabe fordele uden for de nationale grænser. I forbindelse med grænseoverskridende problemer vil en indsats fra medlemsstaternes side sandsynligvis munde ud i optimale resultater. I tilfælde af et højere klimamål, som gør et højere energieffektivitetsmål påkrævet, skal Unionens indsats supplere og styrke den nationale og lokale indsats. Dertil kommer, at instrumentets art og det faktum, at energieffektivitetsmålet ikke er bindende på nationalt plan, er i overensstemmelse med nærhedsprincippet. Medlemsstaterne vil bevare den samme grad af fleksibilitet med hensyn til deres valg af politiksammensætning, sektorer og tilgangen til at opnå de nødvendige energibesparelser senest i 2030 ved at tage hensyn til den nationale kontekst og de særlige nationale forhold. Energi er imidlertid et politikområde med store investeringsbehov. En koordineret tilgang på EU-niveau kan skabe tillid, pålidelighed og kontinuitet og øge sandsynligheden for, at forskellige aktører investerer og medvirker. Politikker på EU-niveau kan også skabe en rimelig og retfærdig omstilling for lande og regioner med økonomier, der kan blive væsentligt påvirket af ændringer i industristrukturen eller beskæftigelsen som følge af energiomstillingen til dekarbonisering. En koordineret indsats på EU-plan gør det desuden muligt at tage bedre hensyn til forskelle i medlemsstaternes handleevne. En ekstern omkostning opstår, når produktion eller forbrug af en vare eller tjenesteydelse påfører en tredjepart en omkostning (negativ virkning). EU-merværdi Energieffektivitetspolitikker er en afgørende mekanisme til at reducere drivhusgasemissionerne og bidrager til at skabe miljømæssige, økonomiske og sociale fordele såsom bedre luftkvalitet, lavere energiregninger og bedre sundhed. Unionens energi- og klimamål for 2030 er kollektive mål. I den forbindelse har koordinerede EU-politikker en bedre chance for at omstille Unionen til et klimaneutralt kontinent senest i 2050. En fælles tilgang er den mest effektive måde, hvormed opfyldelsen af internationale forpligtelser sikres. Der skal træffes konkrete foranstaltninger til at reducere energiforbruget på medlemsstatsniveau. Der er dog behov for en effektiv ramme for disse foranstaltninger på EU-plan. En koordineret og harmoniseret tilgang på EU-plan vil muliggøre og styrke medlemsstaternes indsats og sikre de fire friheder. En fælles EU-tilgang vil f.eks. bidrage til at skabe større markeder for europæiske leverandører, arbejdstagere og varer og sikre, at de samme forpligtelser og regler finder anvendelse. Dette vil beskytte og styrke konkurrencen. En fælles tilgang på EU-plan vil gøre det muligt for forbrugerne at drage fordel af de samme grundlæggende rettigheder og modtage sammenlignelige og genkendelige oplysninger i hele Unionen. En fælles EU-tilgang til energieffektivitet vil gøre det muligt at imødegå specifikke fælles udfordringer såsom behovet for at afhjælpe energifattigdom. Erfaringerne fra gennemførelsen af direktivet om energieffektivitet har vist, at en fælles EU-ramme er socialt retfærdig, mindsker omkostningerne, øger fordelene ved det indre marked og gør det muligt for nationale politiske beslutningstagere at lære af hinanden. Direktivet om energieffektivitet supplerer og virker på effektiv vis som katalysator for andre nationale foranstaltninger og EU-foranstaltninger. De politikker, der vedtages på EU-plan, afspejler den tætte sammenhæng mellem politikområderne klimaændringer, forsyningssikkerhed, bæredygtighed, miljø, det indre marked, social og økonomisk udvikling. Virkningerne på det indre marked, hvad angår vækst, investeringer og jobskabelse, kan således tages i betragtning, når politikker og foranstaltninger vedtages og gennemføres. Dette blev støttet af taskforcen for mobilisering af medlemsstaternes indsats for at nå energieffektivitetsmålene for 2020, hvilket nødvendiggjorde en stærk, målrettet og fælles politisk ramme for energieffektivitet for at tiltrække de nødvendige investeringer og sikre, at energibesparelserne opnås på en rimelig og retfærdig måde. Desuden fungerer Unionens indre marked som en stærk drivkraft for omkostningseffektivitet i bestræbelserne på at reducere drivhusgasemissionerne. En fælles EU-indsats vil sikre, at politikkens mål nås i fællesskab med de lavest mulige omkostninger. For i fællesskab at nå de overordnede mål kan den koordinerede indsats på EU-plan derfor muliggøre og styrke indsatsen på nationalt plan ved at sikre en mere harmoniseret tilgang, bidrage til at skabe markeder af en vis størrelsesorden for europæiske leverandører og sikre, at de er underlagt de samme forpligtelser og regler. En ramme på EU-plan vil også øge sikkerheden for investorerne. Den vil tilvejebringe et generelt incitament i hele det indre marked til at investere i mere energieffektive produkter af alle typer. Definitionen af EU-mål og nationale mål giver en klar indikation af, hvor stor en indsats der forventes med hensyn til energieffektivitet, og den bidrager til at fastlægge størrelsen af markedet for energieffektive produkter og tjenesteydelser. Dette vil sende et signal til leverandører og producenter om at øge produktudviklingsindsatsen i denne henseende. En forbedret energieffektivitet, samtidigt med at forbrugernes stilling styrkes, forudsætter meningsfulde, nøjagtige og forståelige oplysninger om energiforbrug, dermed forbundne omkostninger og let adgang til et konkurrencepræget marked for byggevarer (vinduer, isolering osv.), varme- og køleløsninger og andre produkter, der bidrager til at forbedre energieffektiviteten. Sektorspecifikke foranstaltninger, f.eks. rettet mod sektoren for opvarmning og køling, for at sikre en tilstrækkelig opmærksomhed på de sektorer, hvor den største reduktion af drivhusgasemissionerne skal opnås. Med en harmoniseret planlægning sikres en sammenlignelig kvalitet af de nationale politikker og foranstaltninger. Derved sikres det også, at der foreligger strukturerede oplysninger om sektormål og -planer i medlemsstaterne, hvilket hjælper medlemsstaterne og markedsdeltagerne med at planlægge deres aktiviteter. I forbindelse med opvarmning og køling er det medvirkende til at sikre et tilstrækkeligt marked med fælles standarder for leverandører af højeffektivt fjernvarme- og kraftvarmeudstyr til at sænke omkostningerne og motivere dem til at innovere og forbedre deres udbud.

Ved at handle på EU-plan kan en række hindringer for offentlige og private investeringer imødegås, idet den manglende koordinering mellem forskellige godkendelsesorganer på nationalt plan afhjælpes, og den administrative kapacitet til at gennemføre grænseoverskridende projekter og støtteordninger stimuleres. I direktivet om energieffektivitet fastsættes det overordnede energieffektivitetsmål, men det overlades til medlemsstaterne at træffe størstedelen af foranstaltningerne med henblik på at nå dette mål. Anvendelsen af princippet om "energieffektivitet først" giver medlemsstaterne råderum. I direktivet om energieffektivitet fastsættes bindende energieffektivitetsmål på EU-plan, men der vil ikke blive fastsat bindende mål på nationalt plan i 2020- og 2030-perspektivet. Medlemsstaterne bør fastlægge deres bidrag til den kollektive opfyldelse af Unionens energieffektivitetsmål under hensyntagen til formlen i direktivet om energieffektivitet. Med en forpligtelse til at opnå en årlig reduktion af den offentlige sektors energiforbrug vil det blive sikret, at den offentlige sektor udfylder sin rolle som forbillede, samtidig med at medlemsstaterne bevarer fuld fleksibilitet angående valget af foranstaltninger til forbedring af energieffektiviteten med henblik på at opnå den nødvendige reduktion af det endelige energiforbrug. Desuden vil direktivet om energieffektivitet fortsat angive en obligatorisk årlig renoveringsrate for bygningers etageareal. Anvendelsesområdet for denne forpligtelse udvides til bygninger, der ejes af offentlige organer på en medlemsstats område. Denne foranstaltning skal sikre, at medlemsstaterne fortsat går foran med et godt eksempel ved at opgradere bygningers energimæssige ydeevne i deres regi, samtidig med at fleksibiliteten med hensyn til valget af foranstaltninger opretholdes. Desuden vil direktivet om energieffektivitet tilvejebringe de nødvendige rammer for at sikre en høj energieffektivitet for produkter, tjenesteydelser, bygge- og anlægsarbejder og bygninger, der indkøbes af offentlige organer, og for, hvor det er relevant, mere almene overvejelser vedrørende bæredygtighed samt sociale, miljømæssige og cirkulære økonomiske aspekter. En harmoniseret tilgang, herunder inddragelse af energieffektivitetsaspekter i udbudsprocesser, vil opretholde konkurrencen, sikre langsigtede og omkostningseffektive energibesparelser og skabe grundlaget for varige markeder af en vis størrelsesorden. Med direktivet om energieffektivitet øges energibesparelserne, idet besparelsesprocenten forhøjes. Medlemsstaterne bør løbende opnå nye årlige energibesparelser som følge af politiktiltag på tværs af alle sektorer. Eftersom energispareforpligtelsen er en effektiv foranstaltning til at forbedre energieffektiviteten i forskellige sektorer, er den også et nyttigt redskab til at støtte medlemsstaterne i bekæmpelsen af energifattigdom. Energispareforpligtelsen vil således pålægge medlemsstaterne at opnå en individuelt beregnet andel af den samlede mængde energibesparelser, der kræves af sårbare kunder og slutbrugere, personer, der er berørt af energifattigdom, og, hvis det er relevant, personer, der bor i socialt boligbyggeri. En harmoniseret tilgang kan bidrage til en retfærdig energiomstilling for alle europæiske borgere. Energispareforpligtelsen bevarer fuld fleksibilitet for medlemsstaterne med hensyn til de forskellige typer af politiktiltag og deres omfang, anvendelsesområde og indhold. Direktivet om energieffektivitet vil sikre samme niveau af grundlæggende kontraktlige rettigheder for alle europæiske borgere med hensyn til opvarmning, køling og varmt brugsvand. Direktivet om energieffektivitet vil gøre det påkrævet at indføre visse grundlæggende kontraktlige rettigheder for kunder, men de nationale kompetencer vil ikke blive begrænset. Der er også behov for lige konkurrencevilkår i hele EU med hensyn til forbrugeroplysnings- og bevidstgørelsesaktiviteter. Medlemsstaterne pålægges at træffe egnede foranstaltninger, men den konkrete udformning af sådanne foranstaltninger overlades fortsat til deres skønsbeføjelse. Konsekvenserne i hele Unionen af den økonomiske krise og sundhedskrisen viser, at der også er behov for en harmoniseret tilgang for at styrke og beskytte sårbare kunder og slutbrugere og personer, der er berørt af energifattigdom. For at sikre den samme grad af beskyttelse og indflydelse kræves det i direktivet om energieffektivitet, at der gennemføres og finansieres foranstaltninger til forbedring af energieffektiviteten som en prioritet blandt disse personer, hvilket også vil hjælpe medlemsstaterne med at afbøde fordelingsmæssige virkninger. Netværket af sagkyndige, som bør etableres i alle medlemsstater, vil lette medlemsstaternes indsats i denne henseende. Selv om der stilles krav om obligatoriske energisyn for store virksomheder, da energibesparelserne her kan være betydelige, vil medlemsstaterne fortsat have råderum til at opstille programmer, der tilskynder SMV'er til at få foretaget energisyn. Hvad angår sektoren for opvarmning og køling bevarer medlemsstaterne deres kompetence til at foretage en omfattende vurdering af potentialet for højeffektiv kraftvarmeproduktion og effektiv fjernvarme og fjernkøling, og de kan indrømme undtagelser på området for genvinding af spildvarme via højeffektiv kraftvarmeproduktion eller ved at forsyne et fjernvarme- eller fjernkølenet. Med direktivet om energieffektivitet vil medlemsstaterne få mulighed for at indføre foranstaltninger og procedurer til fremme af kraftvarmeanlæg. For at bidrage til at skabe et indre marked bør alle medlemsstater, nationale regulerende myndigheder, transmissions- og distributionssystemoperatører anvende princippet om "energieffektivitet først" og fjerne alle lovgivningsmæssige, tekniske og ikkelovgivningsmæssige foranstaltninger, som hindrer forbedringer af energieffektiviteten i forbindelse med driften af energinet. Udviklingen af et marked for energitjenester for at sikre, at der findes både efterspørgsel efter og udbud af energitjenester, vil fortsat være underlagt medlemsstaternes skønsbeføjelse. Med direktivet om energieffektivitet opretholdes medlemsstaternes råderum til at træffe foranstaltninger for at udpege og imødegå lovgivningsmæssige og ikkelovgivningsmæssige hindringer for forbedringer af energieffektiviteten. Medlemsstaterne og regionerne vil blive tilskyndet til at gøre fuld brug af struktur- og investeringsfondene og andre finansieringsfaciliteter for at udløse investeringer i foranstaltninger til forbedring af energieffektiviteten, afhjælpe energifattigdom og afbøde eventuelle fordelingsmæssige virkninger for sårbare kunder og slutbrugere, personer, der er berørt af energifattigdom, og personer, der bor i socialt boligbyggeri. Forslaget er derfor i overensstemmelse med nærhedsprincippet. • Proportionalitetsprincippet På grundlag af den ledsagende konsekvensanalyse og i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet går de foreslåede ændringer overordnet set ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå målene om et højere ambitionsniveau for energieffektivitet i lyset af det øgede klimamål for 2030. Hvad angår energieffektivitetsmålene står ændringerne i et rimeligt forhold til Unionens påkrævede ambitionsniveau ifølge det øgede klimamål om en reduktion af drivhusgasemissionerne på mindst 55 % som foreslået i klimaplanen. Flere ændringer fastsætter specifikke mål og forpligtelser for offentlige forvaltninger til at opnå energibesparelser på bestemte områder — den offentlige sektor og energifattigdom, og de vil overordnet set være forholdsmæssigt afpasset. Hvad angår energispareforpligtelsen for den offentlige sektor, er offentlige organer defineret i direktiv 2014/24/EU om offentlige udbud (ordregivende myndigheder). Medlemsstaterne vil skulle oprette en database over de offentlige organer og herunder deres årlige energiforbrug. Den foreslåede forpligtelse til at reducere energiforbruget giver medlemsstaterne et betydeligt råderum med hensyn til, hvor og hvordan energibesparelserne kan opnås. I betragtning af den lønsomhed, som gennemførelsen af besparelsesforanstaltningerne vil indebære, anses denne indsats for at være virkningsfuld og ikke uforholdsmæssig. Forslaget har også til formål at imødegå de fordelingsmæssige virkninger af at udvide emissionshandelen til sektoren bygninger og transport. De fastsatte definitioner og forpligtelser, navnlig i forbindelse med opvarmning og køling, vil stå i et rimeligt forhold til de yderligere energibesparelser og synergier, der kan opnås i disse sektorer med andre instrumenter. I hvilket omfang de yderligere overvågnings- og rapporteringskrav er forholdsmæssige, afhænger af balancen mellem de øgede omkostninger og de opnåede besparelser som følge af en bedre forståelse af de relevante foranstaltningers virkninger. De begrænsninger, der pålægges, står således i et rimeligt forhold til det mål, der skal opfyldes. • Valg af retsakt Som reguleringsmiddel er valgt et direktiv, som medlemsstaterne skal gennemføre. Et direktiv er det rette instrument, fordi det klart fastsætter de EU-mål, der skal nås, og samtidig overlader medlemsstaterne et tilstrækkeligt råderum til at gennemføre det på den måde, der passer til deres særlige nationale forhold. Med forslaget kombineres en kodificering og en ændring af direktivet om energieffektivitet. I forbindelse med Borgernes Europa lægger Kommissionen stor vægt på at forenkle EU-lovgivningen for at gøre den klarere og lettere tilgængelig for borgerne, således at de får nye muligheder og kan udnytte de specifikke rettigheder, som fællesskabslovgivningen giver dem. Forslaget indebærer en indholdsmæssig ændring af direktivet om energieffektivitet, som er blevet ændret flere gange. Af hensyn til overensstemmelsen mellem de to processer, dvs. revisions- og kodifikationsprocessen, foreslår Kommissionen en omarbejdning af direktivet om energieffektivitet. Med omarbejdningsteknikken bidrages der til at forenkle EU-lovgivningen, idet den åbner mulighed for at vedtage en enkelt retsakt, som på én gang foretager den ønskede ændring, kodificerer denne og tidligere ændringer samt de uændrede bestemmelser i den tidligere retsakt, og samtidigt ophæves denne retsakt og tidligere ændringsretsakter. Et omarbejdet direktiv er derfor det rette instrument, og det er i overensstemmelse med Kommissionens tilsagn, jf. punkt 46 i den interinstitutionelle aftale om bedre lovgivning. Den nye retsakt erstatter og ophæver den tidligere retsakt 2012/27/EU. Hvor artiklerne har fået nye numre, vises sammenhængen mellem de gamle og de nye numre i en tabel i bilag XVI til det kodificerede direktiv. 3. RESULTATER AF EFTERFØLGENDE EVALUERINGER, HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER • Efterfølgende evaluering af eksisterende lovgivning Direktivet om energieffektivitet er fortsat relevant for bestræbelserne på at opnå øget energieffektivitet i Unionen og bidrage til et øget klimamål på 55 %. Det høster også andre fordele som f.eks. mindsket afhængighed af energiimport, og det ansporer til innovation og konkurrenceevne. Evalueringen har vist, at det er op til direktivet om energieffektivitet at sikre, at medlemsstaterne træffer tilstrækkelige foranstaltninger på specifikke energiforbrugende områder. Det fremgår af forskellige undersøgelser foretaget af Kommissionen samt dokumentation fra interessenterne, at der selv med de eksisterende teknologier stadig findes betydelige muligheder for at investere i energieffektivitet og omkostningseffektive besparelser i medlemsstaternes økonomiske sektorer og i samfundet som helhed. I et scenarie uden ændringer og i endnu højere grad som følge af de negative socioøkonomiske virkninger og indkomsttab grundet covid-19-krisen vil en stor del af dette energieffektivitets- og energibesparelsespotentiale imidlertid forblive uudnyttet, bl.a. på grund af markedssvigt og lovgivningsmæssige mangler, hvilket står i vejen for omkostningseffektive energieffektivitetsinvesteringer og -foranstaltninger. I betragtning af det betydelige potentiale for energibesparelser er det nødvendigt yderligere at fremme energieffektivitetsforanstaltninger og fjerne hindringer for energieffektiv adfærd, herunder for investeringer. Evalueringen tyder på en vis modvilje i den offentlige sektor mod systematisk at medtage energieffektivitetskrav i forbindelse med udbud, primært på grund af udbudsprisen. Der er således mulighed for at styrke og strømline direktivet om energieffektivitet, således at det bidrager til at nå de højere klimamål og målene i den europæiske grønne pagt. Desuden har direktivet om energieffektivitet potentielt bedre muligheder for at imødegå socioøkonomiske udfordringer såsom beskyttelse og styrkelse af sårbare kunder og slutbrugere og afhjælpning af energifattigdom. For industriens vedkommende viser evalueringen, at en væsentlig hindring sandsynligvis vil bestå i, at de fleste virksomheder ikke har den fornødne ekspertise til at vide, hvilke tekniske energibesparelsesmuligheder der er til rådighed, eller hvad deres økonomiske fordele kan være for virksomheden.

Angående effektivitet har direktivet om energieffektivitet ført til forbedringer af energieffektiviteten i hele Unionen takket være dets mål (navnlig artikel 3 og artikel 5) og bindende foranstaltninger (navnlig artikel 7 om energispareforpligtelser), selv om fremskridtene med hensyn til at nå Unionens energieffektivitetsmål for 2020 ikke har været tilstrækkelige. Opnåelsen af det nødvendige niveau for energieffektivitetsforbedringer afhænger i høj grad af medlemsstaternes ambitioner, når de fastsætter mål, og deres indsats, når de udvikler og gennemfører energieffektivitetsforanstaltninger på nationalt plan. Selv om der i direktivet om energieffektivitet fastsættes grænseværdier for endeligt energiforbrug og primærenergiforbrug for Unionen som helhed, og forvaltningsforordningen fastsætter yderligere EU-foranstaltninger, hvis målene ikke nås, støtter opfyldelsen heraf ikke på grund af målets vejledende karakter. Artikel 7 er fortsat en effektiv foranstaltning, hvormed der genereres energibesparelser, primært i byggesektoren. Forpligtelser for den offentlige sektor (artikel 5 og 6) viste sig at være afgørende for at vise centralregeringernes rolle som forbillede med hensyn til at fremme energieffektivitet gennem renoveringer og offentlige udbud. Foranstaltningerne blev imidlertid kun gennemført i begrænset omfang, og en række begrænsninger hindrer udnyttelsen af energibesparelsespotentialet i den offentlige sektor. Direktivet om energieffektivitet har også været afgørende for at fremme anvendelsen af energisyn i hele Unionen (artikel 8). Der er dog fortsat betydelige begrænsninger såsom opfølgning på energisyn og udfordringer i forbindelse med anvendelsen af SMV-definitionen samt manglende krav om og incitamenter til at indføre energistyringssystemer. Kravene i artikel 14 om opvarmning og køling, navnlig kravet om at udarbejde omfattende vurderinger, bidrog til at øge den overordnede betydning af og bevidsthed om opvarmning og køling i alle medlemsstater. Analysen viste imidlertid, at den samlede virkning havde været ret lav, navnlig på grund af den manglende opfølgning på resultaterne af de omfattende vurderinger, der blev foretaget i overensstemmelse med artikel 14, og den udbredte anvendelse af de indrømmede undtagelser. Direktivet om energieffektivitet bidrog i høj grad til at udvikle markeder for energitjenester og til at indgå kontrakter om energimæssig ydeevne (artikel 18). Der findes dog stadig vigtige hindringer, der må imødegås. Overordnet set har direktivet om energieffektivitet bidraget til at opnå energibesparelser i Unionen på en omkostningseffektiv måde. Flere bestemmelser, der er underlagt "konditionalitet" (f.eks. i artikel 5, 6, 9-11 og 14), kræver handling, hvis det er omkostningseffektivt eller økonomisk eller teknisk gennemførligt. Medlemsstaterne fik overladt et betydeligt råderum til at vælge foranstaltninger. Medlemsstaterne har imidlertid ikke altid påvist, på hvilken måde gennemførligheden blev fastslået. Der er ingen tegn på væsentlige forskelle i omkostningsniveauet blandt medlemsstaterne for de fleste af bestemmelserne i direktivet om energieffektivitet, bortset fra artikel 7 (omkostningerne afhænger af foranstaltningens udformning og omfang). Med hensyn til sammenhængen er direktivet om energieffektivitet overordnet set i overensstemmelse med bredere energi- og klimapolitikker, men de voksende indbyrdes forbindelser med vedvarende energi henholdsvis EU's emissionshandelssystem kræver en passende strømlining og en nærmere undersøgelse af, hvordan den administrative byrde mindskes. Desuden skal bestemmelserne i direktivet om energieffektivitet tilpasses for at støtte målene om dekarbonisering og nulforurening i forbindelse med initiativerne inden for rammerne af den europæiske grønne pagt. Med hensyn til EU-merværdi var Unionens indsats afgørende for at opnå forbedringer af energieffektiviteten i hele Unionen. Det står klart, at uden målet på EU-plan og de bindende foranstaltninger ville det ikke være blevet nået i det konstaterede omfang. Det er dog muligt at styrke og strømline nogle bestemmelser for at sikre, at direktivet om energieffektivitet udmønter sig i den nødvendige indsats i lyset af det højere EU-klimamål på mindst 55 % for 2030. • Høringer af interesserede parter Evalueringskøreplanen/den indledende konsekvensanalyse blev offentliggjort den 3. august 2020 og var tilgængelig indtil den 21. september 2020. Kommissionen modtog 189 svar, og 99 interessenter indsendte supplerende redegørelser og oplysninger til deres svar. Det største antal besvarelser blev modtaget fra erhvervssammenslutninger (80 svar) efterfulgt af virksomheder (36 svar) og NGO'er (26 svar). Desuden blev der afholdt ni særlige interessentmøder i perioden september-oktober 2020 med målrettede interessentgrupper om specifikke emner, og der blev afholdt et møde i den særlige ekspertgruppe, der er nedsat inden for rammerne af direktivet om energieffektivitet den 10. november 2020. Kommissionen iværksatte også den internetbaserede offentlige høring fra den 17. november 2020 til den 9. februar 2021 i overensstemmelse med Kommissionens regler om bedre regulering. Høringen indeholdt flere valgmuligheder og åbne spørgsmål, der dækkede en lang række aspekter vedrørende den efterfølgende evaluering og mulighederne for at revidere direktivet om energieffektivitet. Der blev modtaget 344 svar i alt. Den største gruppe af respondenter var erhvervssammenslutninger (132 svar), individuelle virksomheder og selskaber (92 svar) efterfulgt af NGO'er (34 besvarelser). 21 respondenter indsendte svar som enkeltborger. 24 offentlige myndigheder indsendte et svar, herunder de nationale myndigheder fra 9 medlemsstater (Cypern, Tjekkiet, Estland, Finland, Frankrig, Litauen, Nederlandene, Spanien og Sverige). Et klart flertal blandt interessenterne (86 % af respondenterne) gav udtryk for, at energieffektivitet bør spille en central rolle i at støtte mere ambitiøse klimamål for 2030 med henblik på at gøre Unionens kulstofneutral senest i 2050. Interessenterne bakkede i denne henseende i høj grad op om styrkelsen af direktivet om energieffektivitet. Et flertal blandt interessenterne (53 %) gik ind for bindende energieffektivitetsmål, også på nationalt plan (47 %). Interessenterne var af den opfattelse, at der er behov for en yderligere indsats for at øge energieffektiviteten i bygninger (76 %) og inden for transport (62 %) efterfulgt af industrien (52 %) og IKT (40 %). Der er taget hensyn til de synspunkter, som interessenterne gav udtryk for under den offentlige høring og under workshopperne, i forbindelse med opstillingen af de forskellige politiske løsninger inden for de respektive politikområder i konsekvensanalysen. I juni var Europa-Kommissionen vært for en høring af de europæiske arbejdsmarkedsparter om pakken "Fit for 55". De europæiske arbejdsmarkedsparter blev anmodet om at dele deres første reaktioner på denne pakke og give udtryk for deres holdning til, hvilke ledsageforanstaltninger og mekanismer der kunne indføres for at sikre, at ingen lades i stikken. Behovet for et styrket samspil mellem den europæiske søjle for sociale rettigheder og den europæiske grønne pagt blev fremhævet og der blev givet udtryk for, at målene for begge dimensioner bør være to sider af samme sag. • Indhentning og brug af ekspertbistand COWI-støtteundersøgelsen var den eneste kontrakt, der udtrykkeligt havde til formål at støtte udarbejdelsen af konsekvensanalysen direkte. Mange andre rapporter har tilvejebragt relevante oplysninger. Angående kravene til energisyn blev der foretaget en specifik vurdering af problemerne med at gennemføre definitionen i artikel 8, stk. 4, i direktivet om energieffektivitet. • Konsekvensanalyse Det overordnede ambitionsniveau for energibesparelser og niveauet for energispareforpligtelserne følger af en omkostningseffektiv tilgang til at nå det overordnede ambitionsniveau for drivhusgasbesparelser på 55 %. De foranstaltninger, der undersøges i konsekvensanalysen, er yderligere elementer med henblik på at støtte og muliggøre energibesparende foranstaltninger, der vil lette investeringer i energieffektivitetsforbedringer og dermed sænke de samlede omkostninger ved at nå målene for energibesparelser og reduktion af drivhusgasemissioner. Der blev overvejet foranstaltninger inden for ti forskellige områder, som ikke udelukker hinanden. Disse varierer og omfatter ikkelovgivningsmæssige og lovgivningsmæssige foranstaltninger. Der blev set nærmere på forskellige reguleringsforanstaltninger af varierende strenghed. Udpegningen af den foretrukne løsning forudsætter en vurdering af den optimale virkning for hvert område sat op imod den lovgivningsmæssige indsats og den administrative byrde. Hovedvirkningen af foranstaltningen vil være, at Unionen bruger mindre energi, uden at leveringen af de ønskede tjenester påvirkes. Denne reduktion af energiforbruget vil blive ledsaget af sidegevinster såsom forbedret energisikkerhed og færre miljøpåvirkninger. De lavere miljøpåvirkninger skyldes primært ca. 8 % lavere emissioner af luftforurenende stoffer, men der forventes også at være miljøfordele som følge af det reducerede behov for forsyning af brændsler og brændstoffer, reducerede infrastrukturbehov og lavere udledninger i vand, f.eks. fra røggasrensningsudstyr. En passende målrettet offentlig støtte til renovering af bygninger kan også føre betydelige sociale fordele med sig takket være bekæmpelse af energifattigdom og tilsvarende forbedringer af menneskers sundhed. På alle områder forventes energibesparelserne primært opnået ved hjælp af energibesparende investeringer, hvor investeringsomkostningerne er tjent ind i løbet af få år. Oplysningerne om de forventede tilbagebetalingsperioder opdeles efter sektor og investeringstype. • Målrettet regulering og forenkling Revisionen sker i form af en omarbejdning af direktivet. I konsekvensanalysen blev der peget på muligheder for at forenkle den eksisterende lovgivning og nedbringe reguleringsomkostningerne, samtidig med at det blev tilstræbt at gøre de foreslåede ændringer virkningsfulde. Bestemmelserne forenkles ved at fjerne den alternative tilgang til renovering af offentlige organers bygninger, i og med at der udelukkende fokuseres på renoveringer. Specifikke tekniske aspekter i forbindelse med offentlige bygninger og visse undtagelser udgår, fordi de er reguleret i direktivet om bygningers energimæssige ydeevne. Fjernelse af betingelser om omkostningseffektivitet samt teknisk eller økonomisk gennemførlighed for så vidt angår energieffektivitetskrav i forbindelse med offentlige udbud vil forenkle gennemførelsen af energieffektivitetskravene, da de vil gælde ens for alle offentlige myndigheder. Valg, der træffes i forbindelse med IT-udvikling og offentlige udbud, skal forhåndsgodkendes af Europa-Kommissionens Råd for Informationsteknologi og Cybersikkerhed. Ved at sikre, at energisyn målrettes større energiforbrugere, fører disse til relativt højere energibesparelser, hvilket vil resultere i en betydelig reduktion af byrden for virksomheder med et relativt lavt energiforbrug samt en forenkling af byrden for de offentlige forvaltninger, da de vil have et enklere kriterium, hvormed behovet for energisyn skal vurderes, og færre virksomheder, der skal kontrolleres. De øgede efterlevelsesomkostninger for de virksomheder, der forbliver omfattet af bestemmelsens anvendelsesområde, forventes at blive opvejet gennem en øget anvendelse af omkostningseffektive forbedringsforanstaltninger.

Med ændringerne styrkes de eksisterende overvågnings- og rapporteringskrav, navnlig for så vidt angår foranstaltninger rettet mod energifattigdom inden for rammerne af energispareforpligtelsen (artikel 8) og renovering af bygninger i den offentlige sektor, hvilket vil sikre mere effektive resultater, men også medføre en øget administrativ byrde for de offentlige myndigheder. Krav om yderligere overvågnings- og rapporteringskrav i forbindelse med offentlige udbud og kontrakter om energimæssig ydeevne vil gøre disse bestemmelser mere virkningsfulde, men forventes i et vist omfang at øge den administrative byrde for virksomheder og offentlige myndigheder. Yderligere vejledning og støtte med henblik på medlemsstaternes foranstaltninger, f.eks. vedrørende bevidstgørelse, vil på kort sigt forøge den administrative byrde, da medlemsstaterne vil skulle iværksætte de forskellige oplysningskampagner, videnudvekslinger eller støtteordninger, men dette forventes at være lønsomt på mellemlang sigt som følge af øgede energibesparelser. De yderligere rapporterings- og overvågningskrav vil ikke skabe nye rapporteringssystemer, men vil være underlagt den eksisterende overvågnings- og rapporteringsramme i henhold til forordningen om forvaltning (EU(2018) 1999). • Grundlæggende rettigheder Forslaget er i overensstemmelse med artikel 37 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvorved det pålægges, at et højt miljøbeskyttelsesniveau og forbedring af miljøkvaliteten skal integreres i Unionens politikker og sikres i overensstemmelse med princippet om en bæredygtig udvikling. 4. VIRKNINGER FOR BUDGETTET Forslaget har ingen virkninger for Unionens budget Ændringerne vil påføre de offentlige myndigheder moderate administrative omkostninger. 5. ANDRE FORHOLD • Planer for gennemførelsen og foranstaltninger til overvågning, evaluering og rapportering Efter medlovgivernes vedtagelse af dette omarbejdede direktiv vil Kommissionen i løbet af gennemførelsesperioden træffe følgende foranstaltninger for at lette gennemførelsen heraf: –Der udarbejdes en sammenligningstabel, der fungerer som tjekliste for gennemførelsen for både medlemsstaterne og Kommissionen. –Tilrettelæggelse af møder med medlemsstaternes eksperter med ansvar for at gennemføre de forskellige dele af direktivet for at drøfte gennemførelsen og løse tvivlsspørgsmål, enten inden for rammerne af den samordnede indsats for direktivet om energieffektivitet (CA-EED) eller i et udvalgs regi. –Mulighed for bilaterale møder og samtaler med medlemsstaterne om specifikke spørgsmål vedrørende gennemførelsen af direktivet. –Efter gennemførelsesfristen vil Kommissionen foretage en omfattende vurdering af, om medlemsstaterne har gennemført direktivet fuldstændigt og korrekt. Ved forordning (EU) 2018/1999 om forvaltning af energiunionen og klimaindsatsen er der indført en integreret energi- og klimarelateret planlægnings-, overvågnings- og rapporteringsramme med henblik på at overvåge fremskridtene hen imod klima- og energimålene i overensstemmelse med Parisaftalens gennemsigtighedskrav. Medlemsstaterne var forpligtet til inden udgangen af 2019 at forelægge Kommissionen deres integrerede nationale energi- og klimaplaner, som dækker energiunionens fem dimensioner for perioden 2021-2030. Medlemsstaterne skal hvert andet år aflægge rapport om de fremskridt, der gøres med hensyn til at gennemføre planerne; senest den 30. juni 2023 skal de desuden underrette Kommissionen om deres udkast til ajourføring af planerne, og de endelige ajourføringer skal foreligge senest den 30. juni 2024. Denne ajourføring vil omfatte eventuelle nye mål, der er aftalt i forbindelse med revisionen af direktivet om energieffektivitet. Dette rapporteringssystem inden for rammerne af forordningen om forvaltning anses for at have været virkningsfuldt med hensyn til at overvåge medlemsstaternes fremskridt hen imod energieffektivitetsbidrag på EU-plan og nationalt plan. Dette forslag indeholder nye bestemmelser, primært vedrørende fastsættelse af nationale bidrag, mekanismer til at afhjælpe underopfyldelse og rapporteringsforpligtelser. Disse forslag bør overføres og strømlines med forordning (EU) 2018/1999 om forvaltning, når den er revideret, for at undgå overlappende krav. Nogle bestemmelser i forordningen om forvaltning bør muligvis også tages op til fornyet overvejelse i lyset af de foreslåede ændringer i dette direktiv. I det omarbejdede direktivs artikel 33 foreslås en evaluering af ambitionsniveauet i artikel 4, 5, 6 og 8.

• Forklarende dokumenter (for direktiver) I direktivet om energieffektivitet indføres en ny artikel (artikel 3) om princippet om energieffektivitet først for at sikre, at princippet anvendes, hvor det er relevant, og overvåges tilstrækkeligt over hele linjen. I direktivet præciseres det ikke, hvordan dette skal gøres, i betragtning af princippets brede anvendelsesområde. For at lette gennemførelsen af bestemmelserne i direktivet om energieffektivitet vil Europa-Kommissionen udstede en henstilling til medlemsstaterne med en vejledning om, hvordan princippet bør fortolkes og anvendes i forskellige sammenhænge. Denne vejledning bør bidrage til at gøre princippet mere operationelt. Ifølge EF-Domstolens dom i sagen Kommissionen mod Belgien (sag C-543/17) skal medlemsstaterne vedlægge deres meddelelser om nationale gennemførelsesforanstaltninger tilstrækkeligt klare og præcise oplysninger med angivelse af, hvilke bestemmelser i national ret der gennemfører hvilke af direktivets bestemmelser. Dette skal angives for hver enkelt forpligtelse og ikke kun på "artikelniveau". • Nærmere redegørelse for de enkelte bestemmelser i forslaget De vigtigste bestemmelser, der i væsentligt omfang ændrer eller tilføjer nye elementer til direktiv 2012/27/EU, er følgende: I artikel 1 og 4 fastsættes et øget bindende EU-energieffektivitetsmål for det endelige forbrug og primærforbruget samt vejledende nationale energieffektivitetsbidrag, og der angives en formel, hvormed medlemsstaterne kan beregne deres bidrag. EU-målene er fastsat i forhold til niveauet for det endelige energiforbrug og primærenergiforbruget, der skal opnås i 2030, og ambitionsniveauet udtrykkes ved at sammenligne disse niveauer med fremskrivningerne i referencescenariet fra 2020 for 2030. Det således udtrykte ambitionsniveau afspejler en yderligere indsats i forhold til den indsats, der er iværksat eller angivet i de nationale energi- og klimaplaner. Sammenligninger med det tidligere referencescenarie, dvs. fremskrivningerne i referencescenariet fra 2007 for 2030 og historiske værdier fra 2005, bibeholdes i betragtningerne. De nationale bidrag er fortsat vejledende, da flertallet af medlemsstaterne kraftigt modsætter sig bindende nationale mål, hvilket kom til udtryk under den offentlige høring og i andre fora. Der foreslås dog benchmarks og nye mekanismer til at afhjælpe underopfyldelse som supplement til dem, der blev foreslået i forordningen om forvaltning. Ved artikel 3 indføres en ny bestemmelse angående princippet om energieffektivitet først, hvorved der skabes et retsgrundlag for anvendelsen af princippet, samtidig med at den administrative byrde minimeres. Dette omfatter en forpligtelse til at overveje energieffektivitetsløsninger i politiske beslutninger og i beslutninger om investering i energisystemer og i andre sektorer end energisektoren, herunder socialt boligbyggeri. Ved artikel 5 pålægges den offentlige sektor at reducere sit energiforbrug til offentlige tjenester og offentlige organers installationer. Dette kan opnås i alle delsektorer af den offentlige sektor, herunder transport, offentlige bygninger, fysisk planlægning samt vandforvaltning og affaldshåndtering. Ved artikel 6 udvides anvendelsesområdet for renoveringsforpligtelsen. Forpligtelsen vil fremover blive anvendt på alle offentlige organer på alle forvaltningsniveauer og i alle sektorer af offentlige organers aktiviteter, herunder sundhedspleje, uddannelse og offentligt ejet lejeboligbyggeri. Derved vil alle borgere i alle medlemsstater få større gavn af fordelene ved at renovere offentlige bygninger, og det vil mangedoble andelen af renoveringer i den offentlige sektor. Artikel 6 omhandler renoveringer, der opfylder standarden for næsten energineutrale bygninger, som er en forbedret omkostningseffektiv standard for renoveringer. Renoveringsprocenten forbliver på mindst 3 %, hvilket er den laveste fællesnævner for en mindste renoveringsprocent, samtidig med at det anerkendes, at nogle medlemsstater, regioner og byer allerede har indført højere renoveringskrav og -standarder i den offentlige sektor. Endelig udgår de alternativer, der gjorde det muligt for medlemsstaterne at opnå tilsvarende energibesparelser via andre foranstaltninger end renoveringer. Sådanne foranstaltninger kan fortsat medregnes i energispareforpligtelserne i henhold til artikel 8 og bidrage til at opfylde forpligtelsen i henhold til artikel 8. Artikel 6 omhandler renoveringer i overensstemmelse medrenoveringsbølgestrategien. I artikel 7 styrkes bestemmelserne om offentlige udbud med en udvide forpligtelsen til at tage hensyn til energieffektivitetskravene på alle niveauer i den offentlige forvaltning og ved at fjerne betingelser med hensyn til omkostningseffektivitet samt teknisk og økonomisk gennemførlighed. I ændringerne vil der indgå en bestemmelse om, at medlemsstaterne kan pålægge offentlige organer, hvor det er relevant, at tage hensyn til aspekter vedrørende den cirkulære økonomi og grønne kriterier for offentlige indkøb i forbindelse med offentlige udbud. Medlemsstaterne vil skulle støtte offentlige organer ved at udarbejde retningslinjer og metoder, hvormed livscyklusomkostninger vurderes, og ved at oprette kompetencecentre og tilskynde til at anvende samlede udbud og digitale udbud. Medlemsstaterne vil blive pålagt at offentliggøre oplysninger om valgte udbud (i overensstemmelse med de tærskler, der er fastsat i udbudsdirektiverne). Som led i den offentlige sektors rolle som forbillede indeholder artikel 7 også en bestemmelse om, at ordregivende myndigheder kan kræve, at tilbud skal indeholde oplysninger om nye bygningers globale opvarmningspotentiale (en numerisk indikator i kgCO2e/m² (for nettoetagearealet) for hver livscyklusfase angivet som et årligt gennemsnit i en referenceundersøgelsesperiode på 50 år), navnlig for nye bygninger på mere end 2000 kvadratmeter. Den er knyttet til en bestemmelse, der har til formål at øge bevidstheden om den cirkulære økonomi og den samlede livscyklus for CO2-emissioner i forbindelse med offentlige udbud. Med ændringer af artikel 8 øges den årlige energispareforpligtelse til 1,5 % for alle medlemsstater (herunder Cypern og Malta) og der indføres specifikke krav om at afhjælpe energifattigdom. Der skal gennemføres politiske foranstaltninger som en prioritet blandt sårbare kunder og slutbrugere, personer, der er berørt af energifattigdom, og, hvis det er relevant, personer, som bor i socialt boligbyggeri, der skal gøres bedst mulig brug af offentlige midler og det skal overvejes at anvende indtægter fra ETS-kvoter, hvor det er relevant. Ifølge artikel 8 skal medlemsstaterne sikre, at den nationale politiksammensætning ikke har ugunstige virkninger for sårbare kunder og slutbrugere, personer, der er berørt af energifattigdom, og, hvis det er relevant, personer, der bor i socialt boligbyggeri, og at disse politikker effektivt afhjælper og mindsker energifattigdom. I artikel 8 pålægges medlemsstaterne at opnå en andel af den samlede mængde påkrævede energibesparelser i slutanvendelserne blandt sårbare kunder og slutbrugere, personer, der er berørt af energifattigdom, og, hvis det er relevant, personer, der bor i socialt boligbyggeri. Ved artikel 8 indføres en mekanisme til at afhjælpe underopfyldelse for så vidt angår den påkrævede mængde af energibesparelser, der skal opnås i en given forpligtelsesperiode. Energispareforpligtelsen pålægger ikke at anvende fleksibiliteten til at beregne den påkrævede mængde energibesparelser alternativt fra den 1. januar 2024 (artikel 8, stk. 6-9). Med artikel 9 inkluderes transmissionssystemoperatører som potentielle forpligtede parter, og medlemsstaterne gives mulighed for at pålægge forpligtede parter at opnå en vis mængde energibesparelser blandt sårbare kunder og slutbrugere, personer, der er berørt af energifattigdom, og, hvis det er relevant, personer, der bor i socialt boligbyggeri. Ifølge bilag V er det ikke tilladt at regnskabsføre energibesparelser fra politiske foranstaltninger vedrørende anvendelsen af teknologier, hvori direkte forbrænding af fossile brændsler indgår, det præciseres, at en reduktion af energiforbruget via foranstaltninger inden for rammerne af ETS-direktivet ikke må medregnes i opfyldelsen af energispareforpligtelsen, og desuden styrkes additionalitetskravet i forbindelse med beskatningsforanstaltninger. I artikel 11 ændres grundlaget for kriteriet angående energisyn og energistyringssystemer fra virksomhedstype til energiforbrugsniveauerne, og virksomhedens ledelse pålægges at undertegne anbefalingerne fra energisynene. Der skal indføres energistyringssystemer for de største energiforbrugende virksomheder, som sandsynligvis vil kunne indføre flere omkostningsbesparende investeringer i energibesparelser, samtidig med at den samlede omkostningsbyrde sandsynligvis vil være relativt lavere for disse virksomheder. Endelig indføres der ved artiklen en pligt til at overvåge datacentrenes energimæssige ydeevne for senere at fastlægge et sæt "indikatorer for datacentres bæredygtighed". Ved artikel 20 styrkes beskyttelsen af forbrugerne, idet der indføres grundlæggende kontraktlige rettigheder for fjernvarme, fjernkøling og varmt brugsvand i overensstemmelse med de rettigheder, der blev indført ved direktiv (EU) 2019/944 for elektricitet. Ved artikel 21 strammes der op på forpligtelserne over for forbrugerne, navnlig hvad angår tilgængelighed og formidling af oplysninger, bevidstgørelsesforanstaltninger og den tekniske og finansielle rådgivning eller bistand, der tilbydes. Oprettelsen af kvikskranker, centrale kontaktpunkter og udenretslige mekanismer til bilæggelse af tvister er strukturer, der i væsentlig grad vil bidrage til at styrke kundernes og slutbrugernes indflydelse. Endelig indeholder artiklen forpligtelser til at udpege og fjerne hindringer, der er relevante for den skæve incitamentfordeling mellem lejere og ejere eller mellem ejere indbyrdes. I artikel 22 henvises der til begrebet sårbare kunder, som medlemsstaterne bør fastlægge i henhold til artikel 28 og 29 i direktiv (EU) 2019/944 og artikel 3, stk. 3, i direktiv 2009/73/EF. Ved artikel 22 pålægges medlemsstaterne at indføre dette begreb ved også at tage hensyn til slutbrugere, som ikke har en direkte eller individuel kontrakt med energileverandører. Med artikel 22 indføres en forpligtelse for medlemsstaterne til at gennemføre foranstaltninger til forbedring af energieffektiviteten som en prioritet blandt sårbare kunder, personer, der er berørt af energifattigdom, og, hvis det er relevant, personer, der bor i socialt boligbyggeri, for at afhjælpe energifattigdom. Medlemsstaterne pålægges at gennemføre foranstaltninger til forbedring af energieffektiviteten for at afbøde de fordelingsmæssige virkninger af andre politikker og foranstaltninger såsom beskatningsforanstaltninger, der gennemføres i henhold til dette direktivs artikel 9, eller anvendelsen af emissionshandel i henhold til EU's emissionshandelssystem, og fremme udrulningen af støttefinansiering og finansielle værktøjer. Artikel 22 styrker ekspertnetværkenes rolle. I artikel 23 og 24 fastsættes strengere krav til planlægning af og opfølgning på omfattende vurderinger af opvarmning og køling, herunder fremme af lokale og regionale niveauer. Med disse artikler indføres mindstekrav til effektive fjernvarme- og fjernkølingssystemer, bredere cost-benefit-krav og forpligtelser vedrørende genbrug af spildvarme. Mindstekravene til effektiv fjernvarme vil gradvist blive forøget med henblik på at sikre fuldstændig dekarboniseret varme- eller køleforsyning i effektive fjernvarme- eller fjernkølingssystemer senest i 2050. Kravene til højeffektiv kraftvarmeproduktion vil blive suppleret med et kriterium for direkte CO2-emissioner fra kraftvarmeproduktion, når dette ikke benytter vedvarende energikilder eller affald som brændsel. I artikel 25 præciseres og styrkes de nationale regulerende myndigheders rolle i gennemførelsen af princippet om "energieffektivitet først" i planlægningen og driften af energinet. Den gør også brug af ENTSO-E's, ENTSO's og EU DSO-enhedens viden til at overvåge fremskridt. På grund af det meget store antal systemoperatører er en indirekte tilgang mere fordelagtig.

I artikel 26 præciseres og styrkes bestemmelserne om kvalifikations-, akkrediterings- og certificeringsordningers tilgængelighed for forskellige energitjenesteleverandører, eksperter i udførelse af energisyn, ansvarlige for energistyringen og montører. Med nye bestemmelser pålægges medlemsstaterne at vurdere ordningerne hvert fjerde år fra december 2024. Ved artikel 27 indføres yderligere krav for at øge udbredelsen af kontrakter om energimæssig ydeevne. I artikel 28 indføres et krav om, at medlemsstaterne skal rapportere om investeringer i energieffektivitet, herunder om indgåede kontrakter om energimæssig ydeevne (som led i forordningen om forvaltning). Medlemsstaterne vil skulle oprette mekanismer for projektudviklingsbistand på nationalt, regionalt og lokalt plan for at fremme investeringer i energieffektivitet for at bidrage til at nå de højere energieffektivitetsmål. 🡻 2012/27/EU (tilpasset) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om energieffektivitet, om ændring af direktiv 2009/125/EF og 2010/30/EU samt om ophævelse af direktiv 2004/8/EF og 2006/32/EF (omarbejdning) (EØS-relevant tekst) EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 194, stk. 2, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg, under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget, efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: ⇩ nyt (1)Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/27/EU er blevet ændret væsentligt flere gange. Da der skal foretages yderligere ændringer, bør direktivet af klarhedshensyn omarbejdes.

🡻 2012/27/EU betragtning 1 (tilpasset) Den Europæiske Union står over for hidtil usete udfordringer som følge af øget afhængighed af importeret energi og knappe energiressourcer samt behovet for at begrænse klimaændringerne og overvinde den økonomiske krise. Energieffektivitet er en virkningsfuld måde at håndtere disse udfordringer på. Den forbedrer Unionens forsyningssikkerhed ved at reducere primærenergiforbruget og reducere energiimporten. Den bidrager til en omkostningseffektiv reduktion af drivhusgasemissioner og dermed til at mindske klimaændringerne. Et skift til en mere energieffektiv økonomi bør også kunne fremskynde udbredelsen af innovative teknologiske løsninger og forbedre industriens konkurrenceevne i Unionen, hvilket vil fremme økonomisk vækst og skabe job af høj kvalitet i flere sektorer med tilknytning til energieffektivitet. 🡻 2012/27/EU betragtning 2 (tilpasset) Konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde den 8.- 9. marts 2007 understregede nødvendigheden af at øge energieffektiviteten i Unionen for at nå målsætningen om at reducere Unionens primærenergiforbrug med 20 % senest i 2020 i forhold til prognoserne. Konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde den 4. februar 2011 understregede, at energieffektivitetsmålet på 20 % for 2020 som vedtaget af Det Europæiske Råd i juni 2010, der i øjeblikket ikke er på rette spor, skal opfyldes. Prognoser udarbejdet i 2007 viste et primærenergiforbrug i 2020 på 1842 Mtoe. En reduktion på 20 % giver 1474 Mtoe i 2020, dvs. en reduktion på 368 Mtoe i forhold til prognoserne. 🡻 2012/27/EU betragtning 3 (tilpasset) Konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde den 17. juni 2010 bekræftede, at energieffektivitetsmålet er et af de primære mål i Unionens nye strategi for beskæftigelse og intelligent, bæredygtig og inklusiv vækst ("Europa 2020-strategien"). Denne proces og gennemførelsen af dette mål på nationalt plan kræver, at medlemsstaterne fastsætter nationale mål i tæt dialog med Kommissionen og angiver i deres nationale reformprogrammer, hvordan de agter at nå disse mål. 🡻 2012/27/EU betragtning 4 (tilpasset) Kommissionens meddelelse af 10. november 2010 om energi 2020 angiver energieffektivitet som en hjørnesten i Unionens energistrategi for 2020 og understreger behovet for en ny energieffektivitetsstrategi, der gør det muligt for alle medlemsstaterne at afkoble energiforbruget fra den økonomiske vækst. 🡻 2012/27/EU betragtning 5 (tilpasset) Europa-Parlamentet opfordrede i sin beslutning af 15. december 2010 om handlingsplanen om energieffektivitet Kommissionen til i sin reviderede handlingsplan for energieffektivitet at inkludere tiltag til at sikre opnåelsen af Unionens overordnede energieffektivitetsmål i 2020. 🡻 2012/27/EU betragtning 6 (tilpasset) Et af initiativerne i Europa 2020-strategien er flagskibsinitiativet vedrørende "Et ressourceeffektivt Europa", som Kommissionen vedtog den 26. januar 2011. Deri peges der på energieffektivitet som et vigtigt element i at sikre bæredygtig anvendelse af energiressourcerne. 🡻 2012/27/EU betragtning 7 (tilpasset)

Konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde den 4. februar 2011 erkendte, at Unionens mål for energieffektivitet ikke er på rette spor, og at en målrettet indsats er påkrævet for at udnytte det betydelige potentiale for større energibesparelser i bygninger, transport, produkter og processer. Af disse konklusioner fremgår det desuden, at gennemførelsen af Unionens energieffektivitetsmål vil blive evalueret i 2013, og at der om nødvendigt vil blive overvejet yderligere foranstaltninger. 🡻 2012/27/EU betragtning 8 (tilpasset) Den 8. marts 2011 vedtog Kommissionen sin meddelelse om en energieffektivitetsplan 2011. Meddelelsen bekræftede, at Unionen ikke er på rette spor for at opnå sit mål for energieffektivitet. Det er til trods for fremskridtene i de nationale energieffektivitetspolitikker, der er skitseret i de første nationale energieffektivitetshandlingsplaner, som medlemsstaterne har forelagt for at opfylde kravene i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/32/EF af 5. april 2006 om energieffektivitet i slutanvendelserne og om energitjenester . En første gennemgang af det andet sæt af handlingsplaner bekræfter, at Unionen ikke er på rette spor. For at afhjælpe dette er der i energieffektivitetsplanen 2011 præciseret en række energieffektivitetspolitikker og -foranstaltninger, som dækker hele energikæden, herunder energiproduktion, -transmission og -distribution; den offentlige sektors ledende rolle inden for energieffektivitet; bygninger og apparater; industri; og behovet for at give slutkunderne mulighed for selv at styre deres energiforbrug. Energieffektivitet i transportsektoren blev behandlet parallelt i hvidbogen om transport, der blev vedtaget den 28. marts 2011. Især initiativ nr. 26 i hvidbogen kræver passende standarder for CO2-emissioner fra køretøjer inden for alle transportformer, om nødvendigt suppleret med krav om energieffektivitet for at løse problemer med alle typer af fremdrivningssystemer. 🡻 2012/27/EU betragtning 9 (tilpasset) Den 8. marts 2011 vedtog Kommissionen ligeledes køreplanen for omstilling til en konkurrencedygtig lavemissionsøkonomi i 2050, der ud fra dette perspektiv afdækkede behovet for mere fokus på energieffektivitet. 🡻 2012/27/EU betragtning 10 (tilpasset) På den baggrund er det nødvendigt at opdatere Unionens retlige ramme for energieffektivitet med et direktiv, der forfølger den overordnede målsætning for energieffektivitet om at reducere Unionens primærenergiforbrug med 20 % senest i 2020 og foretage yderligere forbedringer af energieffektiviteten efter 2020. Til dette formål bør der i dette direktiv fastlægges en fælles ramme til fremme af energieffektiviteten inden for Unionen og træffes særlige foranstaltninger til at gennemføre nogle af de forslag, der indgår i energieffektivitetsplanen 2011, og opnå de betydelige urealiserede potentialer for energibesparelser den identificerer. 🡻 2012/27/EU betragtning 11 (tilpasset) Europa-Parlamentets og Rådets beslutning nr. 406/2009/EF af 23. april 2009 om medlemsstaternes indsats for at reducere deres drivhusgasemissioner med henblik på at opfylde Fællesskabets forpligtelser til at reducere drivhusgasemissionerne frem til 2020 kræver, at Kommissionen senest i 2012 vurderer og aflægger rapport om de fremskridt, Unionen og dens medlemsstater har gjort hen imod målet om at reducere energiforbruget med 20 % senest i 2020 i forhold til fremskrivningen. Det fastslås også, at Kommissionen for at hjælpe medlemsstaterne med at opfylde Unionens forpligtelser til at reducere drivhusgasemissionerne senest den 31. december 2012 bør forelægge forslag til mere gennemgribende eller nye foranstaltninger til at fremskynde forbedringer af energieffektiviteten. Dette direktiv er et resultat af dette krav. Det bidrager også til, at målene i køreplanen for omstilling til en konkurrencedygtig lavemissionsøkonomi i 2050 opfyldes, navnlig. ved at reducere drivhusgasemissionerne fra energisektoren, og til at opnå elproduktion med nuludledning senest i 2050. 🡻 2012/27/EU betragtning 12 (tilpasset) Der skal anvendes en integreret tilgang for at udnytte alt eksisterende potentiale for energibesparelser, herunder besparelser i energiforsyningen og slutanvendelsessektorerne. Samtidig bør bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/8/EF af 11. februar 2004 om fremme af kraftvarmeproduktion på grundlag af en efterspørgsel efter nyttevarme på det indre energimarked og direktiv 2006/32/EF styrkes. ⇩ nyt (2)I klimaplanen foreslog Kommissionen at øge Unionens ambition ved at øge målet for drivhusgasemissioner til mindst 55 % under 1990-niveauerne senest i 2030. Dette er en væsentlig stigning i forhold til det eksisterende mål på 40 %. Med forslaget blev der fulgt op på tilsagnet i meddelelsen om den europæiske grønne pagt om at forelægge en omfattende plan for at øge Unionens mål for 2030 hen imod 55 % på en ansvarlig måde. Det er også i overensstemmelse med de mål, der er aftalt på den 21. partskonference under De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer ("Parisaftalen"), om at holde den globale temperaturstigning et godt stykke under 2 °C og fortsætte bestræbelserne på at holde den på 1,5 °C. (3)I december 2020 godkendte Det Europæiske Råd et bindende EU-mål om en nettoreduktion af EU's interne drivhusgasemissioner på mindst 55 % senest i 2030 i forhold til 1990. Det Europæiske Råd konkluderede, at der er behov for at styrke klimaambitionen på en måde, som vil anspore til bæredygtig økonomisk vækst, skabe arbejdspladser, give EU-borgerne sundheds- og miljømæssige fordele og bidrage til EU-økonomiens langsigtede globale konkurrenceevne ved at fremme innovation inden for grønne teknologier.

(4)Med gennemførelsen af disse mål for øje blev der i Kommissionens arbejdsprogram for 2021 bebudet en "Fit for 55"-pakke, hvormed det tilsigtes at reducere drivhusgasemissionerne med mindst 55 % senest i 2030 og opnå en klimaneutral Europæisk Union senest i 2050. Denne pakke dækker en vifte af politikområder, herunder energieffektivitet, vedvarende energi, arealanvendelse, ændringer i arealanvendelse og skovbrug, energibeskatning, indsatsfordeling og emissionshandel. (5)Af fremskrivningerne fremgår det, at med en fuld gennemførelse af de nuværende politikker vil reduktionen af drivhusgasemissionerne frem til 2030 udgøre ca. 45 % i forhold til 1990-niveauerne, hvis der ses bort fra emissioner og optag som følge af arealanvendelse, og ca. 47 % hvis disse medregnes. I klimaplanen for 2030 skitseres derfor en række påkrævede foranstaltninger på tværs af alle sektorer i økonomien samt revisioner af de vigtigste lovgivningsinstrumenter for at kunne nå dette højere ambitionsniveau. (6)Energieffektivitet er et centralt indsatsområde, som er en forudsætning for at opnå en fuldstændig dekarbonisering af Unionens økonomi. Behovet for at udnytte de omkostningseffektive muligheder for at opnå energibesparelser har udmøntet sig i Unionens nuværende energieffektivitetspolitik. I december 2018 blev et nyt overordnet EU-energieffektivitetsmål for 2030 på mindst 32,5 % (sammenlignet med det forventede energiforbrug i 2030) medtaget som en del af "pakken om ren energi til alle europæere". (7)Ifølge den konsekvensanalyse, der ledsager klimaplanen, må forbedringerne af energieffektiviteten forøges betydeligt i forhold til det nuværende ambitionsniveau på 32,5 % for at opfylde den øgede klimaambition. (8)Summen af de nationale bidrag, som medlemsstaterne har meddelt i deres nationale energi- og klimaplaner, ligger under Unionens ambitionsniveau på 32,5 %. Bidragene set under ét vil føre til en reduktion på 29,4 % af det endelige energiforbrug og 29,7 % af primærenergiforbruget sammenholdt med fremskrivningerne i referencescenariet fra 2007 for 2030. Dette indebærer en kollektiv underopfyldelse på 2,8 procentpoint for primærenergiforbruget og 3,1 procentpoint for det endelige energiforbrug for EU27. (9)Selv om potentialet for energibesparelser fortsat er betydeligt i alle sektorer, er der en særlig udfordring i forbindelse med transport, der tegner sig for mere end 30 % af det endelige energiforbrug, og bygninger, eftersom 75 % af Unionens bygningsmasse har en dårlig energimæssig ydeevne. En anden stadig vigtigere sektor er informations- og kommunikationsteknologisektoren (IKT), der tegner sig for 5-9 % af verdens samlede elforbrug og mere end 2 % af alle emissioner. I 2018 tegnede datacentrene sig for 2,7 % af efterspørgslen efter elektricitet i EU28. I den forbindelse belyste Unionens digitale strategi behovet for meget energieffektive og bæredygtige datacentre og forpligtelser for teleoperatører om åbenhed, hvad angår deres miljøaftryk. Desuden bør der også tages hensyn til den mulige stigning i industriens energiefterspørgsel som følge af dekarboniseringen, navnlig i forbindelse med energiintensive processer. (10)Det højere ambitionsniveau gør det påkrævet, at omkostningseffektive energieffektivitetsforanstaltninger fremmes i endnu højere grad inden for alle områder af energisystemet samt i alle relevante sektorer, hvor aktiviteten påvirker energiefterspørgslen såsom transport-, vand- og landbrugssektoren. Forbedring af energieffektiviteten i hele energikæden, herunder energiproduktion, -transmission, -distribution og -slutanvendelse, vil gavne miljøet, forbedre luftkvaliteten og folkesundheden, reducere drivhusgasemissionerne, forbedre energisikkerheden, reducere energiomkostningerne for husholdninger og virksomheder, bidrage til at afhjælpe energifattigdom og føre til øget konkurrenceevne, øget beskæftigelse og øget økonomisk aktivitet i hele økonomien og dermed forbedre borgernes livskvalitet. Dette er i tråd med Unionens forpligtelser inden for rammerne af energiunionen og den globale klimadagsorden, der blev oprettet ved Parisaftalen af 2015. 🡻 2018/2002 betragtning 1 Begrænsning af energiefterspørgslen er en af de fem dimensioner af strategien for energiunionen, som blev fastlagt ved Kommissionens meddelelse af 25. februar 2015 med titlen "En rammestrategi for en modstandsdygtig energiunion med en fremadskuende klimapolitik". Forbedring af energieffektiviteten gennem hele energikæden, herunder energiproduktion, -transmission og -distribution samt i slutanvendelsen af energi, vil være til gavn for miljøet, forbedre luftkvaliteten og folkesundheden, reducere drivhusgasemissioner, øge energisikkerheden ved at reducere afhængigheden af import af energi fra lande uden for Unionen, mindske energiomkostningerne for husholdninger og virksomheder, bidrage til at afhjælpe energifattigdom og føre til øget konkurrenceevne, mere beskæftigelse og øget økonomisk aktivitet i hele økonomien og derved forbedre borgernes livskvalitet. Dette er i overensstemmelse med Unionens tilsagn inden for rammerne af energiunionen og den globale klimadagsorden, som blev fastlagt ved Parisaftalen fra 2015 om klimaændringer, som fulgte den 21. partskonference under De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer ("Parisaftalen"), hvor parterne forpligtede sig til at holde stigningen i den gennemsnitlige globale temperatur et godt stykke under 2 °C i forhold til det førindustrielle niveau og fortsætte indsatsen for at begrænse temperaturstigningen til 1,5 °C i forhold til det førindustrielle niveau. 🡻 2018/2002/EU betragtning 2 (tilpasset) ⇨ nyt (11)⌦ Dette direktiv⌫ Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/27/EU er et element i udviklingen ⌦ tager et skridt fremad ⌫ hen imod energiunionen ⇨ klimaneutralitet senest i 2050 ⇦, hvor energieffektivitet skal behandles som en selvstændig energikilde. Der bør ⇨ som et overordnet princip ⇦ tages hensyn til princippet "energieffektivitet først" ⇨ på tværs af alle sektorer, og det rækker ud over energisystemet på alle niveauer — herunder i den finansielle sektor. Energieffektivitetsløsninger bør betragtes som det første alternativ i planlægnings- og investeringsbeslutninger ⇦ ved fastsættelsen af nye regler for forsyningssiden og på andre politikområder. ⇨ Selv om princippet om energieffektivitet først bør anvendes, uden at det berører andre retlige forpligtelser, målsætninger og principper, bør disse ej heller hindre princippets anvendelse eller fritage fra anvendelsen heraf. ⇦ Kommissionen bør sikre, at energieffektivitet og efterspørgselsstyring kan konkurrere på lige vilkår med produktionskapaciteten. Energieffektivitet skal indgå i overvejelserne, når der træffes beslutninger vedrørende planlægning af energisystemet eller vedrørende finansiering. Forbedringer af energieffektiviteten skal foretages, når de er mere omkostningseffektive