DEN TOLVTE BERETNING om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten - 1994 - (95/C 254/01) KOM(95) 500 endelig udg.

INDHOLDSFORTEGNELSE

Side

FORORD

ET OMRÅDE UDEN INDRE GRÆNSER

1. Indledning .......... 10

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 11

2.1. Fjernelse af fysiske hindringer .......... 11

2.1.1. Toldunionen .......... 11

2.1.1.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende toldunionen .......... 11

2.1.2. Fri bevægelighed for landbrugsvarer .......... 11

2.1.2.1. Importkontrol .......... 11

2.1.2.2. Importforbud .......... 12

2.2. Fjernelse af tekniske hindringer .......... 12

2.2.1. Frie varebevægelser .......... 12

2.2.1.1. EF-traktatens artikel 30 ff. .......... 12

2.2.1.2. De forebyggende bestemmelser i direktiv 83/189/EØF .......... 15

2.2.2. Status over gennemførelsen af direktiverne inden for de enkelte sektorer som led i etableringen af fri bevægelighed for varer .......... 16

2.2.2.1. Levnedsmidler .......... 16

2.2.2.2. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende levnedsmidler .......... 16

2.2.2.3. Lægemidler .......... 16

2.2.2.4. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende lægemidler .......... 17

2.2.2.5. Kemiske produkter .......... 17

2.2.2.6. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende kemiske produkter .......... 17

2.2.2.7. Motorkøretøjer, traktorer og motorcykler .......... 17

2.2.2.8. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende motordrevne køretøjer, traktorer og motorcykler .......... 18

2.2.2.9. Byggevarer .......... 18

2.2.2.10. Udstyr (mekanisk udstyr, personlige værnemidler, færdigpakninger, metrologi, elektroteknik og medicinsk apparatur) .......... 18

2.2.2.11. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende udstyr (mekanisk udstyr, personlige værnemidler, færdigpakninger, metrologi, elektroteknik og medicinsk apparatur) .......... 19

2.2.3. Markedet for tjenesteydelser .......... 19

2.2.3.1. Den audiovisuelle sektor .......... 19

2.2.3.2. Intellektuel og industriel ejendomsret .......... 19

2.2.3.3. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om intellektuel og industriel ejendomsret .......... 20

2.2.3.4. Telekommunikation .......... 20

2.2.3.5. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om telekommunikation .......... 21

2.2.3.6. Fri bevægelighed for finansielle tjenesteydelser .......... 22

2.2.3.7. Status over medlemsstaterne meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om finansielle tjenesteydelser .......... 22

2.2.3.8. Direkte beskatning .......... 22

2.2.3.9. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om direkte beskatning .......... 23

2.2.3.10. Selskabsret .......... 23

2.2.3.11. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om selskabsret .......... 23

2.2.4. Fri bevægelighed for kapital .......... 23

2.2.5. Offentlige kontrakter .......... 24

2.2.5.1. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om offentlige udbud .......... 27

2.3. Fjernelse af skattegrænserne .......... 27

2.3.1. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om indirekte beskatning .......... 28

2.4. Fri bevægelighed for personer og etableringsret .......... 28

2.4.1. Forbud mod forskelsbehandling .......... 28

2.4.2. Indrejse og ophold .......... 29

2.4.2.1. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om opholdsret .......... 29

2.4.3. Faglige rettigheder .......... 29

2.4.4. Adgang til ansættelse i den offentlige administration .......... 29

2.4.5. Socialsikring for vandrende arbejdstagere .......... 30

2.4.6. Anerkendelse af eksamensbeviser .......... 30

2.4.6.1. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om anerkendelse af eksamensbeviser .......... 32

2.4.7. Selvstændige handelsagenter .......... 32

2.5. Forbrugerpolitik og produktsikkerhed .......... 33

2.5.1. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om forbrugerbeskyttelse og produktsikkerhed .......... 33

KONKURRENCE

1. Indledning .......... 34

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 34

2.1. Offentlige virksomheder .......... 34

2.2. Monopoler .......... 35

2.3. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende konkurrencepolitik .......... 35

BESKÆFTIGELSE OG SOCIALPOLITIK

1. Indledning .......... 35

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 36

2.1. Ligebehandling af mænd og kvinder .......... 36

2.2. Arbejdsvilkår .......... 36

2.3. Sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen .......... 37

2.4. Folkesundhed .......... 37

2.5. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende beskæftigelse og socialpolitik .......... 37

LANDBRUG

1. Indledning .......... 37

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 38

2.1. Markedsordninger .......... 38

2.2. Harmonisering .......... 39

2.3. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af landbrugsdirektiverne .......... 41

FISKERI

1. Indledning .......... 42

2. Situationen på de enkelte områder .......... 42

2.1. Markeder .......... 42

2.2. Ressourcer .......... 42

2.3. Fællesskabsretten og nationale bestemmelser om udenlandske fartøjers registrering .......... 42

MILJØ

1. Indledning .......... 43

1.1. Generelt .......... 43

1.2. Meddelelse om nationale gennemførelsesforanstaltninger .......... 43

1.3. De nationale gennemførelsesforanstaltningers overensstemmelse med fællesskabsretten .......... 43

1.4. Korrekt gennemførelse af direktiverne .......... 44

1.5. Strukturfondene og Fællesskabets øvrige finansieringskilder .......... 44

1.6. Fri adgang til oplysninger .......... 45

1.7. Vurdering af virkningen på miljøet .......... 45

1.8. Påtænkte aktioner .......... 46

2. Status over situationen i de forskellige sektorer .......... 47

2.1. Luftkvalitet .......... 47

2.2. Kemiske stoffer .......... 47

2.3. Vandkvalitet .......... 48

2.4. Støj .......... 49

2.5. Affald .......... 49

2.6. Naturen .......... 49

2.7. Strålebeskyttelse .......... 50

2.8. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af miljødirektiverne .......... 51

TRANSPORT

1. Indledning .......... 51

2. Situationen inden for de forskellige sektorer .......... 52

2.1. Vejtransport .......... 52

2.2. Kombineret transport .......... 52

2.3. Transport ad indre vandveje .......... 52

2.4. Jernbaner .......... 52

2.5. Søtransport .......... 53

2.6. Lufttransport .......... 53

2.7. Status over meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne på transportområdet .......... 53

ENERGI

1. Indledning .......... 53

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 53

2.1. Prisgennemsigtighed .......... 53

2.2. Det indre marked for elektricitet og naturgas .......... 54

2.3. Energieffektivitet .......... 54

2.4. Kulpolitik .......... 54

2.5. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne på energiområdet .......... 54

BUDGETSPØRGSMÅL .......... 54

FÆLLESSKABETS PERSONALE .......... 55

STATISTIK .......... 55

BILAG

Bilag I: Formodede overtrædelser fra 1990 til 1994 .......... 56

Bilag II: Konstaterede overtrædelser fra 1990 til 1994 .......... 63

Bilag III: Overtrædelse af traktater, forordninger og afgørelser .......... 70

Bilag IV: Status over gennemførelsen af direktiverne .......... 84

Bilag V: Domme der ikke var efterkommet pr. 31. december 1994 .......... 160

Bilag VI: Fællesskabsrettens anvendelse ved de nationale domstole .......... 164

FORORD

Beretningen om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten udarbejdes hvert år af Europa-Kommissionen på anmodning af Europa-Parlamentet (beslutning af 9. februar 1983) og medlemsstaterne (erklæring nr. 19, punkt 2, som danner bilag til Maastricht-traktaten af 7. februar 1992). Beretningen er ligeledes udarbejdet på anmodning af Det Europæiske Råd og af Rådet for bestemte områders vedkommende.

Denne tolvte beretning dækker 1994.

En sådan beretning må nødvendigvis blive noget rutinepræget, men Kommissionen har bestræbt sig på at belyse de nye elementer, der er dukket op, hvad enten de drejer sig om kontrolprocedurernes forløb eller vurderingen af resultaterne.

Kontrolprocedurerne

De klager, der indgives til Kommissionen, udgør fortsat det vigtigste materiale, som denne anvender ved kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten. Antallet af formodede overtrædelser opdaget på grundlag af indgivne klager lå nogenlunde stabilt i 1994, nemlig inden for det interval, der har kunnet konstateres de seneste fem år (jf. tabel 1.1 i bilag I). Den lette stigning på 10 % i forhold til det foregående år er ikke signifikant, da der i 1993 var usædvanlig få tilfælde.

Samme tabel i bilag I viser, at der var et vist fald i antallet af sager om formodede overtrædelser behandlet som følge af andragender eller forespørgsler fra Parlamentet. Dette må dog ikke tages som udtryk for, at denne informationskilde til opdagelse af overtrædelser skal tillægges mindre betydning. De nævnte tal afspejler således den faktiske situation, idet andragender og forespørgsler fra Parlamentet ofte blot bekræfter allerede identificerede, formodede overtrædelser.

Endelig skal det nævnes, at antallet af tilfælde, som Kommissionen selv har opdaget, stort set har været uændret. Dog er der sket en mindre stigning i forhold til 1993.

Kommissionens indsats i 1994 i henhold til artikel 169 i EF-traktaten kan sammenfattes i følgende tal: institutionen indledte 974 overtrædelsesprocedurer (mod 1 209 i 1993), sendte 546 begrundede udtalelser (mod 352 i 1993) og indbragte 89 sager for Domstolen (mod 44 i 1993).

Hvad gemmer der sig nu bag disse tal?

Hvad er forklaringen på faldet i antallet af procedurer, der blev indledt i 1994?

Svaret fremgår af tabel 2.2 (bilag II), der viser, at nedgangen næsten udelukkende vedrører overtrædelsesprocedurer, der var indledt på grund af manglende meddelelse om nationale foranstaltninger til gennemførelse af direktiver. Da Kommissionen ikke har været mindre streng i sin overvågning, og da antallet af direktiver, der skulle være gennemført i 1994, har ligget på nogenlunde samme niveau som i 1993, er forklaringen, at medlemsstaterne har været flinkere til at træffe de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger. Nedenstående analyse af direktivgennemførelsen bekræfter dette.

Og hvad med den meget betydelige stigning i antallet af begrundede udtalelser?

Også denne stigning skyldes manglende meddelelse om nationale foranstaltninger til gennemførelse af direktiver, idet der på dette område ligefrem er sket en fordobling af antallet af begrundede udtalelser. Dette afspejler naturligvis, at Kommissionen nu ønsker at få afsluttet en lang række tidligere indledte procedurer, hvor der ikke er opnået positive resultater, skønt det drejer sig om direktiver, hvis manglende gennemførelse i høj grad skader Fællesskabet.

Det samme ræsonnement gælder i endnu højere grad for den betydelige stigning (102 %) i antallet af sager indbragt for Domstolen. Dette bryder den faldende tendens, der har kunnet konstateres de seneste fem år, men det må ikke glemmes, at Kommissionen kun tyr til indbringelse for Domstolen som den sidste udvej, og at sådanne sager fortsat udgør mindre end 20 % af antallet af begrundede udtalelser.

Der skal i denne forbindelse mindes om, at Kommissionen ser med stor bekymring på, at Domstolens domme fortsat først efterkommes med en vis forsinkelse. Den meddelte i juli 1994 samtlige medlemsstater, at den havde i sinde i fuldt omfang at iværksætte bestemmelserne i EF-traktatens artikel 171, som ændret ved traktaten om Den Europæiske Union, hvorved Domstolen får beføjelse til at pålægge en medlemsstat bødestraf, såfremt den ikke har efterkommet en dom. Siden da har Kommissionen systematisk i alle åbningsskrivelser og motiverede udtalelser, som den sender til en medlemsstat, der ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af en dom, gjort opmærksom på, at der eventuelt kan pålægges bøder. Størrelsen af disse oplyses, når sagen forelægges for Domstolen.

Ved siden af de formelle, traktatbestemte etaper i proceduren har Kommissionen fortsat sin informationsindsats og søgt at skabe regelmæssig kontakt med de nationale myndigheder. Det er baggrunden for, at den om nødvendigt lader afholde regelmæssige møder, såkaldte »pakke møder«, hvor man behandler en række overtrædelser, der hører sammen indbyrdes. Sådanne møder, der hidtil især har drejet sig om det indre marked, har i mange tilfælde ført til en mindelig løsning af overtrædelsessagerne. Desuden afholder Kommissionen møder, hvor man behandler samtlige tilfælde, hvor en bestemt medlemsstat ikke har gennemført direktiver. Derved bevidstgøres de nationale myndigheder, den gensidige information øges og dette fremmer gennemførelsen af direktiverne.

Disse møder og kontakter har efter Kommissionens opfattelse lige så stor betydning som den formelle procedure.

Men i øvrigt er fællesskabsinstitutionerne ikke alene om ansvaret for at overvåge, at forpligtelserne i henhold til fællesskabsretten overholdes. Kommissionen kan ikke nok som understrege, at de nationale retsinstanser på dette område spiller en fremtrædende rolle.

Resultaterne tyder på en stadig bedre overholdelse af fællesskabsretten

Umiddelbart gældende retsforskrifter

Kommissionen har ganske vist kunnet konstatere, at der i 1994 skete en yderligere forbedring på visse nøgleområder af Fællesskabets virksomhed, men har samtidig måttet notere, at visse vanskeligheder endnu ikke er overvundet.

F.eks. er der sket en klar forbedring for så vidt angår frie varebevægelser, hvor der fortsat har været en tendens til stigning i antallet af henlagte overtrædelsessager og nedgang i antallet af begrundede udtalelser og sagsanlæg i forbindelse med sager vedrørende ikketoldmæssige hindringer (artikel 30 ff.).

Derimod har der for så vidt angår offentlige kontrakter kunnet konstateres en betydelig stigning i antallet af klager over manglende overholdelse af fællesskabsbestemmelserne samt en fordobling af antallet af overtrædelsesprocedurer. Blandt de områder, hvor der er problemer, kan desuden nævnes momsen, hvor fællesskabsbestemmelserne stadig i visse tilfælde ikke overholdes, til trods for at overtrædelsessager desangående har kørt i årevis. Dette skyldes bl.a., at lovgivningsproceduren på skatteområdet undertiden er yderst kompliceret i medlemsstaterne.

Mere detaljerede oplysninger om de forskellige tilfælde findes under analysen af de enkelte sektorer og i oversigten i bilag II (oversigt over overtrædelser af traktater, forordninger, afgørelser og beslutninger).

Gennemførelse af direktiver

Nedenstående tabel giver en generel oversigt over gennemførelsen af de direktiver, der var gældende pr. 31. december 1994 (1). Det skal bemærkes, at antallet af gældende direktiver - ligesom det var tilfældet det foregående år - i 1994 steg med ca. 60.

>TABELPOSITION>

Som det ses, havde medlemsstaterne pr. 31. december 1994 i gennemsnit givet meddelelse om 91,89 % af de foranstaltninger, der var nødvendige for gennemførelsen af samtlige gældende direktiver. Der er således sket en klar forbedring i forhold til situationen pr. 31. december 1993.

Dette højst tilfredsstillende resultat dækker imidlertid over meget forskellige situationer, afhængigt af medlemsstat og emneområde. Det viser oversigten i bilag IV.

Hvis man ser på de vigtigste områder, når det gælder gennemførelse af direktiver, nemlig det indre marked, landbrug og miljø, kan det generelt konstateres, at mens der på de to første områder er sket en klar forøgelse af gennemførelsesprocenten, så har der været en vis stagnation for miljøområdets vedkommende.

Hvad angår det indre marked, har den kraftigste stigning i gennemførelsesprocenten fundet sted på områderne »finansielle tjenester«, »direkte beskatning« og »selskabsret« samt for så vidt angår direktiverne om »intellektuel og industriel ejendomsret«. Gennemførelsesprocenten er fortsat meget høj på toldområdet og området indirekte beskatning, hvor næsten alle retsakter er gennemført. På andre områder derimod har gennemførelsesprocenten været faldende. Det gælder bl.a. forbrugerpolitik og produktsikkerhed (et fald på 10,2 % i forhold til 1993).

Hvad angår landbrug, skyldes stigningen på 5 % utvivlsomt, at medlemsstaterne i 1994, efter gennemførelsen af en række overvejende praktiske foranstaltninger (indførelse af nye kontrolforanstaltninger på det veterinære og phytosanitære område), i højere grad har kunnet koncentrere sig om den formelle gennemførelse af direktiverne. Desuden har det lovgivningsarbejde, der blev påbegyndt inden 1994, kunnet afsluttes.

Hvad angår miljø, viser det ganske lille fald i gennemførelsesprocenten (1,1 %), at medlemsstaterne har fortsat deres indsats, til trods for en række vanskeligheder, der navnlig skyldes problemer med den administrative koordination.

Ud over den kvantitative kontrol med fællesskabsrettens gennemførelse i medlemsstaterne understreger Kommissionen betydningen af beskaffenheden af de nationale gennemførelsesbestemmelser, idet de jo skal sikre den faktiske gennemførelse af fællesskabsretten. Kommissionen bestræber sig for at øge sin indsats på dette område.

Der er således sket en klar forbedring af situationen med hensyn til gennemførelsen af fællesskabsretten. Men alligevel er situationen ikke acceptabel. Hvorfor? Fordi tiderne har ændret sig. I et område uden indre grænser er virkningerne af overtrædelser af fællesskabsbestemmelserne eller af forsinket gennemførelse af direktiverne langt mere mærkbar end tidligere.

Desuden forlanger borgerne åbenhed. De forstår ikke, at områder af fællesskabsretten kun fungerer på papiret. Fællesskabets politikker har kun konkrete virkninger for borgerne, hvis de gennemføres på tilfredsstillende måde. Bestemmelserne må nøje overholdes, hvis EU-borgerne fortsat skal have tillid til vore institutioner.

Derfor tillægger Kommissionen sin rolle som fællesskabsrettens vogter stor betydning, således som den anførte i sit program for 1995. Det er også baggrunden for dens bestræbelser for at gøre det lettere at anvende fællesskabsretten: den skal gøres lettere tilgængelig og lettere læselig. Herom vidner Kommissionens bestræbelser med henblik på forenkling, omskrivning og konsolidering, som omtalt i dens beretning om, hvorledes traktaten om Den Europæiske Union fungerer (2).

Kommissionen føler sig overbevist om, at den ved løsningen af disse opgaver kan regne med samarbejde fra de institutioner, som denne beretning er stilet til, nemlig Parlamentet og Rådet.

Opbygningen af den tolvte beretning

>START GRAFIK>

Beretningen indeholder:

- en gennemgang af de enkelte sektorer

- statistiske tabeller pr. 31. december 1994 vedrørende sager om formodede overtrædelser (bilag I) og de konstaterede overtrædelser (bilag II)

- en oversigt over sager vedrørende konstaterede overtrædelser af traktater, forordninger, beslutninger og afgørelser i 1994 (bilag III)

- status over medlemsstaternes gennemførelse af de direktiver, der var trådt i kraft den 31. december 1994, med oplysning om eventuelle overtrædelsessager (bilag IV)

- en oversigt over domme, der endnu ikke var efterkommet (bilag V)

- en oversigt over fællesskabsrettens anvendelse ved de nationale domstole (bilag VI).>SLUT GRAFIK>

ET OMRÅDE UDEN INDRE GRÆNSER

1. INDLEDNING

I 1994 gik det indre marked ind i sit andet år. Det mål, der er fastlagt i traktatens artikel 7 A, nemlig oprettelsen af et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital er i stor udstrækning nået. Næsten al den lovgivning, der er nævnt i hvidbogen fra 1985, er blevet vedtaget.

Men selvom de lovgivningsmæssige rammer er på plads, må der gøres en stadig indsats for at sikre, at den fælles lovgivning også anvendes, i almindelighed forstås og håndhæves og om nødvendigt på kohærent vis udvikles, så den opfylder de nye behov. Det er baggrunden for, at Kommissionen i slutningen af 1993 offentliggjorde sit strategiske program »Optimering af det indre marked« med prioritering af målene for de kommende år. Det strategiske program sætter fingeren på, hvilke af lovgivningsforslagene fra den oprindelige hvidbog, der endnu ikke er blevet vedtaget af Rådet, f.eks. forslag vedrørende selskabslovgivning og direkte beskatning, og kommer med nye forslag om den fri bevægelighed for personer og behovet for at få indført konkurrence i beskyttede sektorer som f.eks. på energi-, telekommunikations- og postområdet.

Det strategiske program behandler også den nye opgave med at forvalte Unionens område, dvs. sikre, at fællesskabslovgivningen håndhæves korrekt og ensartet, og at den med jævne mellemrum evalueres for at sikre, at enkeltpersoner og firmaer nyder godt af det indre marked. Med dette for øje udarbejdede Kommissionen til Rådets møde om det indre marked den 8. december 1994 en beretning, der giver en idé om, hvor langt man i medlemsstaterne er nået med gennemførelsen af hvidbogens foranstaltninger og af anden lovgivning af afgørende betydning for det indre markeds funktion. Beretningen behandler 276 gældende lovforanstaltninger, hvoraf 219 kræver nationale gennemførelsesforanstaltninger. Efterhånden som det indre marked har udviklet sig, er nogle af hvidbogens foranstaltninger blevet overflødige og afskaffet eller erstattet med andre og mere relevante. Kommissionen har derfor ændret grundlaget for de statistiske beregninger af gennemførelsen af hvidbogens foranstaltninger. Beretningen om det ændrede statistiske grundlag, som Rådet fik forelagt i december 1994, markerer begyndelsen til en proces, der skal sikre kvaliteten af medlemsstaternes gennemførelsesforanstaltninger.

Alt i alt har medlemsstaterne indtil videre vedtaget 89 % af de nationale foranstaltninger, der er påkrævet for at gennemføre lovgivningen om det indre marked. Hvor langt medlemsstaterne er nået, varierer fra en procent, der ligger betydeligt over (Frankrig og Danmark, begge 95,9 %) til en procent, der ligger betydeligt under dette gennemsnit (Tyskland 82,6 % og Grækenland 79 %).

En lang række overtrædelser er resultatet af den manglende gennemførelse af fællesskabsdirektiverne i national ret inden for de givne frister. Ofte er grunden til forsinkelserne fremgangsmådeproblemer forbundet med beslutningsprocessen i medlemsstaterne eller teksternes tekniske kompleksitet. For at råde bod på dette forhold undersøger Kommissionen systematisk, hvorledes de direktiver, der er trådt i kraft, anvendes, og den vil fortsat evaluere de nationale lovbestemmelser, den får meddelelse om, i det omfang, dens ressourcer tillader det, og energisk forfølge overtrædelser både gennem konsultationer med den pågældende medlemsstat og om nødvendigt ved at indlede en formel overtrædelsessag.

Sutherland-rapporten og det strategiske program har peget på det administrative samarbejde som en nøglefaktor i det indre markeds funktion. Med afskaffelsen af barriererne mellem medlemsstaterne opstår der en ny situation, hvor fællesskabslovgivningen og den måde den anvendes på i de andre medlemsstater bliver af større betydning for Unionens borgere og erhvervsliv. Der er behov for at kunne stole på, at lovgivningen administreres lige så pålideligt og effektivt, som det er tilfældet med deres egne nationale bestemmelser. Det er derfor af afgørende betydning, at de myndigheder, der har ansvaret for at håndhæve det indre markeds lovgivning, arbejder nært sammen og holder hinanden informeret. Det administrative samarbejde fungerer allerede godt inden for mange områder (såsom veterinær- og plantesundhedskontrol, lægemidler, levnedsmidler, told og indirekte beskatning), men for at det indre marked kan gøres helt færdigt, skal det undersøges nøje, hvordan samarbejdet fungerer inden for alle områder.

Med dette for øje oprettede Kommissionen i 1993 et program til fremme af administrativt samarbejde. I februar 1994 fremsendte den en meddelelse til Rådet og Parlamentet med rammerne herfor. Som svar vedtog Rådet i juni 1994 en resolution, hvori Kommissionen opfordres til af videreføre sit program sammen med repræsentanter for medlemsstaterne med henblik på at identificere behovene i de forskellige områder og sektorer.Resolutionen opfordrede også medlemsstaterne til inden udgangen af 1994 at meddele Kommissionen kontaktsteder, der kan bruges til gensidig hjælp i håndhævelsesspørgsmål. Dette punkt er med jævne mellemrum blevet drøftet i Det Rådgivende Koordineringsudvalg for det Indre Marked.

De eksisterende ordninger for udveksling af embedsmænd mellem medlemsstaterne som KAROLUS- og MATTHAEUS-programmerne for toldembedsmænd er én måde at gøre embedsmænd i medlemsstaterne fortrolige med andre medlemsstaters procedurer og måde at tænke på. Programmerne er en del af den støtte, Kommissionen giver til det administrative samarbejde, og vil blive videreført for at bidrage til at skabe tillid mellem medlemsstaternes administrationer.

2. SITUATIONEN I DE FORSKELLIGE SEKTORER

2.1. Fjernelse af fysiske hindringer

2.1.1. Toldunionen

På toldområdet er der i 1994 ikke fremsendt nogen begrundede udtalelser til medlemsstaterne. Derimod har Kommissionen anlagt sag ved Domstolen mod Tyskland for manglende overholdelse af de minimumspriser, der er aftalt i den internationale ordning for mælkeprodukter (GATT) som led i proceduren for aktiv forædling.

Domstolen har den 5. februar 1994 afsagt dom i sagen C-119/92, Kommissionen mod Italien, om de italienske toldklarereres eneret til at repræsentere ladningsejeren og om den tarif, de anvender. Domstolen har generelt givet Kommissionen ret i det første punkt, idet den italienske lovgivning ikke reelt giver importørerne mulighed for at vælge mellem direkte repræsentation, som er forbeholdt de autoriserede toldklarerere, og en indirekte repræsentation, som er fuldstændig uafhængig. Domstolen afviste endvidere i dommen, at ansatte, der repræsenterer det firma, de er ansat i, og selvstændige erhvervsdrivende kan underkastes samme undersøgelse af deres faglige kvalifikationer. Derimod anså Domstolen ikke toldklarerernes bindende tariffer for at udgøre afgifter med tilsvarende virkning som told.

Endvidere kan nævnes afgørelsen af 9. august 1994 i de præjudicielle spørgsmål C-363 og 407-411/93, Lancry et al., hvori Domstolen anså den havneafgift, der pålægges importen i franske oversøiske departementer, for at udgøre en afgift med tilsvarende virkning som told og derfor for at være i modstrid med EF-traktatens artikel 9, uanset at den kun pålægges varer fra fastlandet Frankrig.

2.1.1.1. >TABELPOSITION>

2.1.2. Fri bevægelighed for landbrugsvarer

Et af de grundlæggende principper for den fælles landbrugspolitik og de fælles markedsordninger er at sikre den fri bevægelighed for landbrugsvarer i det indre marked.

EF-Domstolen har gentagne gange slået fast, at EF-traktatens artikel 30 og 34 er en integrerende del af de fælles markedsordninger, selv om det siden den 1. januar 1970 har været overflødigt udtrykkeligt at henvise til dem.

Kommissionen har i 1994 fortsat holdt nøje øje med situationen for hurtigt at kunne fjerne hindringer for handelen med landbrugsvarer i Fællesskabet. Opmærksomheden har især været henledt på ophævelsen af kontrollen ved de indre grænser.

2.1.2.1. Importkontrol

Før ophævelsen af de indre grænser var importkontrol den mest almindelige og den mest varierede form for handelshindring.

Efterhånden som harmoniseringsinstrumenterne i den veterinære og den fytosanitære sektor er trådt i kraft i forbindelse med etableringen af det indre marked, har man kunnet konstatere en positiv udvikling i en lang række overtrædelsessager. Disse sager kan opdeles i følgende kategorier:

a) Dobbelt kontrol og systematisk kontrol

I forbindelse med gennemførelsen af direktiv 91/493/EØF om sundhedsmæssige betingelser for produktion og afsætning af fiskerivarer mener Italien at have efterkommet Domstolens dom i sag C-228/91, hvori medlemsstaten blev dømt for systematisk at føre kontrol med fiskesendinger fra andre medlemslande og fra Norge. Kommissionen ønsker dog alligevel at undersøge, hvilke konkrete foranstaltninger der er truffet for at efterkomme dommen.

Kommissionen har endvidere afgivet en begrundet udtalelse over for Tyskland, der gør importen af frisk svinekød fra Danmark afhængig af krav, der ikke fremgår af fællesskabslovgivningen, og fører systematisk kontrol i modstrid med direktiv 89/662/EØF og 91/497/EØF.

b) Krav om licenser eller tilladelser, før varerne indføres

Denne fremgangsmåde praktiseres i Irland i forbindelse med sæd fra okser og svin bestemt til insemination samt i Italien i forbindelse med plantemateriale, der er følsomt over for angreb af ildsot.

I sin dom af 17. november 1992 i sag C-235/91 udtalte Domstolen, at Irland ved at stille krav om importlicens og indføre en række restriktioner for indførsel af sæd fra okser og svin havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 30 i EF-traktaten, forordning (EØF) 805/68, forordning (EØF) 827/68 om en fælles markedsordning for visse varer, der er anført i bilag II til traktaten, direktiv 74/504/EØF om avlskvæg af ren race og beslutning 88/124/EØF om en fælles markedsordning for oksekød. De irske myndigheder har sidenhen afgivet meddelelse om Statutory Instrument no. 297 af 20. september 1994, hvormed Irland efterkommer dommen.

I forbindelse med gennemførelsen og iværksættelsen af direktiv 77/93/EØF, der indeholder de nye fælles bestemmelser for den fytosanitære sektor, havde de italienske myndigheder med henvisning til en ministeriel afgørelse opgivet at kræve forudgående tilladelse for import af plantemateriale, der er følsomt over for angreb af ildsot, i den periode, hvor der ikke er importforbud.

Kommissionen ønskede imidlertid, at der skulle træffes en principiel afgørelse i sagen, og fandt det derfor ikke hensigtsmæssigt at hæve den. Domstolen afsagde dom i sagen den 30. september 1994 (sag C-249/92), og udtalte heri, at Den Italienske Republik ved at kræve forhåndstilladelse til import af plantemateriale, der er følsomt over for angreb af ildsot (Erwinia amylorora), har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 11 i direktiv 77/93/EØF om foranstaltninger mod indslæbning af skadegørere på planter eller planteprodukter i medlemsstaterne, samt i henhold til artikel 30 i EØF-traktaten sammenholdt med artikel 10, stk. 1, i forordning (EØF) 234/68 om oprettelse af en fælles markedsordning for levende planter og blomsterdyrkningens produkter.

2.1.2.2. Importforbud

Også i år har medlemsstaternes gradvise gennemførelse af harmoniseringsdirektiverne gjort det muligt at hæve en række importforbud.

Siden december 1993 har Kommissionen på grundlag af direktiv 90/425/EØF arbejdet på at få Portugal til at ophæve dets stop for import af levende svin og svinekød.

Som følge af Kommissionens aktion har de portugisiske myndigheder ophævet forbuddet (jf. den ellevte årsberetning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten, KOM(94) 500 endelig udg. og EFT nr. C 154 af 6. 6. 1994, s. 11).

2.2. Fjernelse af tekniske hindringer

2.2.1. Frie varebevægelser

2.2.1.1. EF-traktatens artikel 30 ff.

EF-traktatens artikel 30 ff. forbyder kvantitative indførsels- og udførselsrestriktioner samt foranstaltninger med tilsvarende virkning (3).

Det er Kommissionens opgave at sikre, at retsforskrifterne om det indre marked anvendes korrekt og dermed at kontrollere, at medlemsstaterne overholder bestemmelserne heri. Kommissionen bestræber sig derfor på at fjerne tekniske hindringer for samhandelen og udvikle instrumenter, der kan forhindre, at der skabes nye hindringer. Afskaffelsen af kontrollen med varerne ved Unionens indre grænser, som i dag er en realitet, udgør en vigtig etape i gennemførelsen af det indre marked.

Det bemærkes, at Kommissionen i denne forbindelse støtter sig til EF-Domstolens domsafsigelser, hvoraf flere i 1994 har bekræftet de principper, Kommissionen lægger til grund for sin indsats.

Kommissionens indsats

Ud af de ca. 800 sager, Kommissionens tjenestegrene har behandlet i 1994, er det blevet besluttet at henlægge 216, og kun i to tilfælde er der anlagt sag ved Domstolen. Disse tal viser, i hvor høj grad Kommissionens tjenestegrene bestræber sig på at løse de tvister, de skal behandle, hurtigt og uden sagsanlæg. Med dette mål for øje pågår der til stadighed en dialog med de nationale myndigheder i forbindelse med de såkaldte »pakkemøder«, der med mellemrum afholdes i medlemsstaterne. I 1994 har der været afholdt sådanne møder, der efterhånden er blevet en fast tradition, med Tyskland, Spanien, Italien, Grækenland, Portugal og for første gang med Nederlandene, hvilket viser, at begge parter er opmærksomme på de positive resultater, dette samarbejde giver. Samarbejdet har også pædagogisk værdi, da det vænner de forskellige nationale forvaltninger til at tage højde for de grundlæggende krav, fællesskabsretten indebærer - såsom princippet om varernes fri bevægelighed - når de fastsætter deres bestemmelser.

De resultater, Kommissionen har opnået ved hjælp af »pakkemøderne«, kan illustreres med tre karakteristiske eksempler fra henholdsvis levnedsmiddel-, lægemiddel- og motorkøretøjssektorerne, hvor der er flest tilfælde af praksis og nationale regler i modstrid med traktatens bestemmelser:

- Ifølge lovgivningen i en af medlemsstaterne krævedes der for at kunne indføre lægemidler ikke blot samme tilladelse som for produkter fremstillet i den pågældende stat, men også en særlig importlicens. Da de nationale myndigheder ikke kunne begrunde denne fremgangsmåde med hensynet til beskyttelsen af folkesundheden, måtte de erkende, at loven ikke var i overensstemmelse med traktatens bestemmelser og ændre den.

- Levnedsmidler med tilsætningsstoffer, der endnu ikke var blevet godkendt i en medlemsstat, blev underkastet en særlig langvarig godkendelsesprocedure forud for markedsføringen. Under henvisning til Domstolens domspraksis har Kommissionens tjenestegrene kunnet gøre gældende, at en sådan fremgangsmåde kun var lovlig, hvis den blev gennemført inden for en rimelig tidsfrist. Lovgivningen i medlemsstaten er derfor blevet ændret, så den opfylder de krav, Domstolen stiller til denne type fremgangsmåde.

- Efter et pakkemøde i en af medlemsstaterne ændrede myndighederne dér visse af bestemmelserne i statens færdselslov, der viste sig at være uforenelige med traktatens artikel 30. Nogle af disse bestemmelser krævede faktisk, at producenten skulle levere et oprindelsescertifikat for køretøjet, eller fastlagde bestemte mål gældende for campingvogne, hvad der lagde hindringer i vejen for markedsføringen af køretøjer fra andre medlemsstater henholdsvis forbød kørsel med campingvogne, der var fremstillet og markedsført lovligt i andre medlemsstater, fordi de ikke havde de krævede mål.

I de fleste tilfælde henlægges sagen, efter at medlemsstaten har ændret den omtvistede lovgivning. Men indtil lovgivningen ændres formelt, hvilket ofte først sker efter et vist tidsrum, træffer medlemsstaterne hyppigt midlertidige forholdsregler, såsom offentliggørelse af en bekendtgørelse i statstidende eller af en meddelelse i nyhedsbrevet fra de forvaltninger, der har ansvaret for gennemførelsen af de pågældende foranstaltninger, hvori de erhvervsdrivende gøres opmærksom på, at de omtvistede nationale bestemmelser skal fortolkes i overensstemmelse med de krav, der følger af princippet om varernes fri bevægelighed, og at de offentlige myndigheder vil anvende bestemmelserne i overensstemmelse hermed. En af medlemsstaterne har således offentliggjort en meddelelse i statens officielle tidende om, at den hidtidige supplerende afprøvning af jagtammunition ikke længere er nødvendig, hvis der allerede i fabrikationslandet er foretaget en afprøvning i overensstemmelse med de sikkerhedskrav, der gælder i henhold til den europæiske standard.

Medlemsstaterne bruger også offentliggørelse af meddelelser i den officielle tidende til at supplere eller præcisere den nationale lovgivning for at bringe den i overensstemmelse med fællesskabsretten. En medlemsstat har f.eks. offentliggjort en meddelelse i den officielle tidende, hvori der henvises til en ministeriel bekendtgørelse om fremstilling, indførsel og distribution af cement, der i overensstemmelse med princippet om gensidig anerkendelse forklarer den forenklede typegodkendelsesprocedure, erhvervslivet skal følge.

Eftersom Kommissionen til enhver tid bestræber sig på at få etableret et samarbejde med medlemsstaterne, bliver det lettere at sikre, at opgaverne varetages på en ensartet og sammenhængende måde. Kommissionens tjenestegrene gennemfører således både tværgående undersøgelser og samarbejdsprojekter med det formål at gøre status over de nationale bestemmelser inden for en bestemt erhvervssektor. I 1994 er der gennemført to undersøgelser om hhv. installering og markedsføring af parabolantenner til tv og markedsføring af modermælkserstatning.

Det skal endvidere understreges, at Kommissionens indsats også har til formål at forebygge, at der skabes nye hindringer for varernes fri bevægelighed ved at opfordre medlemsstaterne til at indføje bestemmelser om gensidig anerkendelse i den nationale lovgivning. Kommissionen anmoder således ved hjælp af udførlige udtalelser de nationale myndigheder om at indføje bestemmelser om gensidig anerkendelse i de udkast til tekniske forskrifter, de skal afgive meddelelse om i henhold til den informationsprocedure, der er indført med direktiv 83/189/EØF. Disse bestemmelser om gensidig anerkendelse kan være udformet som:

- bestemmelser om gensidig anerkendelse af nationale standarder, forskrifter og tekniske specifikationer. Kommissionen har således i forbindelse med et udkast til bestemmelser om produktionsegenskaber for cement bedt en medlemsstat vedtage en bestemmelse om anerkendelse af standarder, der giver et tilsvarende sikkerhedsbeskyttelsesniveau

- bestemmelser om gensidig anerkendelse af tests og certificeringer fra registrerede laboratorier. Kommissionen har anmodet om at få indføjet en bestemmelse om gensidig anerkendelse i et udkast til lovgivning om apparatur til måling af alkoholprocent, således at tests, der allerede er udført på apparaturet i oprindelsesmedlemsstaten, anerkendes

- bestemmelser om gensidig anerkendelse af organisationer og laboratorier. Et lovudkast, der begrænsede udstedelsen af overensstemmelsescertifikater til de organisationer, det nationale institut for kvalitetskontrol havde godkendt, er i en medlemsstat blevet ændret i overensstemmelse med Kommissionens henstilling, således at certifikater udstedt af organisationer, der opfylder kravene om uafhængighed og faglig kompetence, også anerkendes.

Afskaffelse af varekontrollen ved de indre grænser

Fra 1985 har det været Kommissionens opfattelse, at den endelige gennemførelse af det indre marked forudsatte fuldstændig afskaffelse af al kontrol ved Fællesskabets indre grænser, og den 1. januar 1993 blev fastsat som frist herfor.

Arbejdet med at afskaffe kontrollen påbegyndtes i 1992, fortsattes i 1993 og er nu ved at være afsluttet for varernes vedkommende. I forbindelse med en første status fastslår Kommissionen, at alle medlemsstater i 1994 bekræfter, at varekontrollen ved de indre grænser er afskaffet.

Det er i denne forbindelse på grundlag af de forskellige situationer i medlemsstaterne muligt at opdele disse i tre grupper, nemlig i:

- stater, der har vedtaget et enkelt lovgivningsinstrument til afskaffelse af kontrollen (Italien, Grækenland)

- stater, der har tilpasset deres lovgivning, hvor det har været påkrævet (Tyskland, Belgien, Danmark, Luxembourg, Nederlandene, Irland, Det Forenede Kongerige og Portugal) og

- stater, der har ændret deres nationale lovgivning med henblik på at afskaffe kontrollen, og som samtidig har flyttet noget af den kontrol, der føres med følsomme varer (våben, sprængstoffer, narkotika, varer med to anvendelsesformål, kunstværker) ind på deres område (Frankrig og Spanien).

Der mindes om, at afskaffelsen af kontrollen ved Unionens indre grænser, til trods for at EF-traktatens artikel 7 A sætter et klart mål, der ikke giver mulighed for skøn, på ingen måde fratager medlemsstaterne muligheden for at foretage kontrol hvor som helst inden for deres område, når blot kontrollen er begrundet, herunder i henhold til traktatens artikel 36, og ikke diskriminerende. En sådan kontrol skal da foregå ved stikprøver, og den må ikke være systematisk. Den skal opfylde de samme betingelser som den kontrol, der normalt udføres på hele området.

I sin egenskab af traktatens vogter er Kommissionen til stadighed opmærksom på, at der ikke sættes spørgsmålstegn ved de resultater, der er opnået. Det er i denne forbindelse vigtigt at understrege den rolle, som erhvervslivet spiller for tilsynsarbejdet.

Afskaffelsen af kontrollen ved de indre grænser, der er gennemført i nært samarbejde med medlemsstaterne, er et positivt resultat, der markerer, at endnu en etape på vejen mod en stadig stærkere Union mellem folkene og staterne i Europa er tilbagelagt.

EF-Domstolens afgørelser

Domstolen har flere gange i løbet af 1994 truffet afgørelser vedrørende den fri bevægelighed for varer og i denne forbindelse i sine domme præciseret og stadfæstet de principper, der ligger til grund for Kommissionens kontrolarbejde. Følgende domme skal her fremhæves:

- Salgsnavn for et kosmetisk produkt (4)

Domstolen har anlagt den anskuelse, at en national foranstaltning, der forbyder indførsel og markedsføring af et produkt, der er klassificeret og præsenteres som et kosmetisk middel, hvor forbudet er begrundet i, at produktet bærer betegnelsen »Clinique«, er uforenelig med traktatens artikel 30 og 36 og med artikel 6, stk. 2, i direktiv 76/768/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om kosmetiske midler.

Da de pågældende produkter fremstilles som kosmetiske midler og ikke som lægemidler, er det Domstolens opfattelse, at forbudet ikke var påkrævet af forbrugerbeskyttelses- eller folkesundhedshensyn. I øvrigt markedsføres produkterne i de andre medlemsstater fast under navnet »Clinique«, uden at det fører til fejltagelser hos forbrugerne.

- Krav om godkendelsesprocedure i forbindelse med markedsføring af radiosendere/-modtagere (5)

Helt i overensstemmelse med sin tidligere domspraksis har Domstolen vurderet, at et godkendelsessystem, der anvendes specifikt på alle radiomodtagere, med apparater udelukkende beregnet til modtagelse af lyd- og TV-radiospredningsprogrammer som eneste undtagelse, er uforeneligt med traktatens artikel 30. Det kan ikke begrundes med at være et ufravigeligt krav eller under henvisning til artikel 36 i traktaten.

- Forbud mod at udøve visse kommercielle aktiviteter om søndagen (6)

Domstolen har vurderet, at denne type forbud ikke kan forhindre produkter stammende fra andre medlemsstater i at komme ind på markedet eller besværliggøre dem adgangen til markedet i højere grad, end det er tilfældet for nationale produkter. Et sådant forbud ligger dermed uden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 30 i traktaten.

Domstolen har hermed anvendt de betingelser, der er nævnt i betragtning 16 og 17 i dommen »Keck og Mithouard«.

- Fri bevægelighed for genstande i ædelt metal - obligatorisk stempling (7)

Domstolen har i overensstemmelse med sin dom i sagen »Robertson« (8) vurderet, at en medlemsstat kan forbyde salg af genstande i metal, der ikke er forsynet med et lødighedsstempel, som opfylder kravene i medlemsstatens lovgivning, forudsat at de pågældende genstande ikke i udførselsmedlemsstaten er blevet forsynet med et stempel med oplysninger svarende til det stempel, indførselsmedlemsstatens lovgivning foreskriver, og forudsat at stemplet er forståeligt for forbrugerne i denne stat.

2.2.1.2. De forebyggende bestemmelser i direktiv 83/189/EØF

Den informationsprocedure, der er indført med direktiv 83/189/EØF, som ændret ved direktiv 88/182/EØF, er af afgørende betydning for forebyggelsen af hindringer for den gensidige informationsudveksling. Direktivet forpligter medlemsstaterne til som led i informationsproceduren at fremlægge forslag til tekniske forskrifter til kontrol, inden retsakten vedtages endeligt. Tekniske forskrifter udfærdiget som led i gennemførelsen af fællesskabsdirektiver i national ret er undtaget fra denne procedure.

Blandt de 389 meddelelser om forslag til tekniske forskrifter, som Kommissionen har modtaget i år (i 1993 blev der modtaget 385), er der blevet afgivet en udførlig udtalelse om 79 (9) af dem, som har bevirket, at de foreslåede bestemmelser skal ændres, så de bringes i overensstemmelse med den afledte fællesskabsret, eller så de hindringer for varernes fri bevægelighed, de kunne tænkes at medføre, begrænses. Medlemsstaterne har for deres del afgivet 69 (10) udførlige udtalelser. I ét tilfælde (11) meddelte Kommissionen, at den havde til hensigt at foreslå harmoniserede fællesskabsbestemmelser, og anmodede i denne forbindelse de pågældende medlemsstater om at udsætte vedtagelsen af den ændrede nationale foranstaltning i et år.

Rådet og Europa-Parlamentet vedtog den 23. marts 1994 direktiv 94/10/EF med anden ændring af direktiv 83/189/EØF. Det nye direktiv træder i kraft den 1. juli 1995. Det klarlægger og udvider det ændrede direktivs anvendelsesområde og præciserer de fremgangsmådebestemmelser, der gælder for medlemsstaterne og Kommissionen.

I 1994 har man registreret ca. 2 200 nationale lovbestemmelser, hvoraf 30 % er tekniske forskrifter, der ikke er fremsendt meddelelse om i overensstemmelse med direktivets bestemmelser, eller som ligger uden for dets anvendelsesområde. Efter at have undersøgt, om forskrifterne burde have været meddelt i henhold til direktivet, indledte man i 1993 31 overtrædelsesprocedurer på industriområdet og 5 på landbrugsområdet. I 1994 er der i 4 tilfælde anlagt sag ved Domstolen.

2.2.2. Status over gennemførelsen af direktiverne inden for de enkelte sektorer som led i etableringen af fri bevægelighed for varer

2.2.2.1. Levnedsmidler

I løbet af 1994 har de ansvarlige tjenestegrene undersøgt 97 tilfælde af overtrædelser. I 85 af tilfældene var der tale om manglende meddelelse af de nationale gennemførelsesbestemmelser, i de 16 øvrige om manglende overensstemmelse med allerede gennemførte direktiver.

En stor del af sagerne vedrørende manglende meddelelse er blevet indstillet, eftersom der i 62 tilfælde har fundet gennemførelse sted i løbet af året. I 1994 blev der sendt 32 åbningsskrivelser og 8 begrundede udtalelser til medlemsstater, der havde undladt at gennemføre direktiver inden for de fastsatte frister. I øvrigt har medlemsstaterne allerede i flere af overtrædelsessagerne givet Kommissionens tjenestegrene meddelelse om forslag til gennemførelsesforanstaltninger.

Endvidere er der foretaget en grundig undersøgelse af de 16 tilfælde af manglende overensstemmelse, hvilket har resulteret i fremsendelse af én begrundet udtalelse, to åbningsskrivelser og 10 administrative breve. Halvdelen af disse tilfælde angår direktiv 79/112/EØF om mærkning af levnedsmidler. Dette direktiv indeholder bl.a. en udtømmende liste over de oplysninger, der skal fremgå af mærkningen. Nogle medlemsstater vil imidlertid gerne stille krav om yderligere oplysninger for - som de siger - at sikre en bedre forbrugerinformation ved f.eks. at fremhæve en bestemt ingrediens eller anføre en advarsel. Men det er fastlagt i direktivet, at den slags krav, der kan skabe hindringer for samhandelen i Fællesskabet, skal meddeles Kommissionen og de øvrige medlemsstater, hvorefter det kan besluttes at tillade eller forbyde de pågældende nationale bestemmelser, eventuelt indtil der er vedtaget tilsvarende fællesskabsbestemmelser. Rent faktisk er der lige præcis sket det, at nogle af medlemsstaterne ikke har fulgt denne procedure, men foretrukket af stille ensidige krav om, at mærkningen skal indeholde visse oplysninger, som ikke er omfattet af direktiv 79/112/EØF.

Mange af overtrædelsessagerne for manglende overensstemmelse har kunnet løses tilfredsstillende inden for en rimelig frist gennem afholdelse af uformelle møder mellem Kommissionens tjenestegrene og myndighederne i medlemsstaterne.

2.2.2.2. >TABELPOSITION>

2.2.2.3. Lægemidler

I årets løb er der undersøgt 133 overtrædelsessager, hvoraf 131 for manglende meddelelse om nationale gennemførelsesforanstaltninger. I disse sidstnævnte tilfælde er der fremsendt åbningsskrivelser. Endvidere er der fremsendt 48 begrundede udtalelser til medlemsstaterne.

En stor del af disse procedurer har dog kunnet indstilles i løbet af 1994, efter at medlemsstaterne havde givet meddelelse om, hvilke gennemførelsesforanstaltninger de havde truffet. De løbende sager vedrører hovedsagelig direktiverne om veterinærmedicin og homøopatisk medicin. For disse sager har de fleste af de berørte medlemsstater til Kommissionens tjenestegrene fremsendt forslag til foranstaltninger eller foreløbige oplysninger om, hvor langt man er nået med gennemførelsen. I betragtning af de modtagne oplysninger må det forventes, at status over gennemførelsen hurtigt bliver bedre i løbet af de kommende måneder.

2.2.2.4. >TABELPOSITION>

2.2.2.5. Kemiske produkter

Ud af de i alt 72 overtrædelsessager, der i løbet af året er indledt for manglende meddelelse om nationale gennemførelsesbestemmelser, er der i 21 tilfælde sket gennemførelse på nationalt plan. Af de resterende 51 sager er der sendt begrundede udtalelser i 13 og åbningsskrivelser i 18.

Som begrundelse for forsinkelsen anfører medlemsstaterne som regel problemer i forbindelse med ansvarsfordelingen mellem ministerierne eller de lange parlamentariske procedurer.

2.2.2.6. >TABELPOSITION>

2.2.2.7. Motorkøretøjer, traktorer og motorcykler

Gennemførelsen af direktiverne inden for området motorkøretøjer, traktorer og motorcykler er i det store og hele yderst tilfredsstillende. Faktisk viser gennemførelsesprocenten for samtlige ikrafttrådte direktiver, at næsten alle direktiver på området er gennemført.

Eftersom disse direktiver er meget detaljerede og tekniske i deres indhold, henviser flere medlemsstater simpelthen til fællesskabsretsakten i deres egen statstidende, hvilket letter såvel gennemførelsen som kontrollen med overensstemmelsen med fællesskabsretten. I andre medlemsstater forekommer der hyppigere forsinkelser, fordi gennemførelsesproceduren er tungere, idet der skal vedtages en særlig national lov. Forsinkelserne er dog sjældent på mere end et par måneder.

I løbet af 1994 har Kommissionen konstateret og undersøgt 22 tilfælde af manglende meddelelse, hvoraf de 16 sager blev indstillet i løbet af året, efter at der var modtaget meddelelse om de nationale gennemførelsesforanstaltninger. Endvidere blev der, for så vidt angår kvaliteten af de nationale gennemførelsesbestemmelser, i årets løb indledt fire overtrædelsesprocedurer for ukorrekt gennemførelse af direktiverne, hvoraf de to startede med klager indgivet i løbet af året.

De to første procedurer vedrører ukorrekt anvendelse af direktiverne om emission af forurenende luftarter fra dieselmotorer. De to andre vedrører nogle mere specifikke og rent tekniske problemer. Også på dette plan anses situationen generelt for tilfredsstillende.

2.2.2.8. >TABELPOSITION>

2.2.2.9. Byggevarer

På nuværende tidspunkt har 11 medlemsstater gennemført direktiv 89/106/EØF om byggevarer i deres nationale ret. Efter at Grækenland har bragt sine forhold i orden, mangler direktivet nu kun at blive gennemført i Belgien, hvor overgangen fra den ene administrative fase i vedtagelsesproceduren til den næste er meget langsommelig.

2.2.2.10. Udstyr (mekanisk udstyr, personlige værnemidler, færdigpakninger, metrologi, elektroteknik og medicinsk apparatur)

Inden for dette område er der 90 direktiver, der skulle have været gennemført inden den 31. december 1994.

Det drejer sig specielt om direktiver efter den nye metode, der udelukkende fastsætter de væsentligste sikkerhedskrav og ordninger for markedsføring af og fri bevægelighed for sikkert apparatur inden for Fællesskabet.

Eftersom der findes detaljerede sikkerhedsbestemmelser i medlemsstaterne, kan indføringen af principperne fra den nye metode i de nationale systemer godt gå hen at blive en kompliceret affære.

Den kvalitetsanalyse, Kommissionens tjenestegrene foretager af gennemførelserne, har resulteret i, at der er indledt sager i flere formodede tilfælde af overtrædelser (manglende overensstemmelse), som er blevet afsløret ved rutinemæssige undersøgelser, og som for størstepartens vedkommende endnu befinder sig i den administrative fase. Den foretagne analyse er meget detaljeret; der er generelt ikke tale om »tilsigtet« manglende overensstemmelse, men om fejlagtig fortolkning af direktivets bestemmelser eller om tvetydige formuleringer i gennemførelsesbestemmelserne, hvilket har betydning for de erhvervsdrivendes retssikkerhed. I enkelte tilfælde er der dog tale om betydelige problemer.

I øjeblikket er antallet af overtrædelser og klager vedrørende ukorrekt anvendelse ret begrænset. Det skyldes især, at direktiverne ikke træder i kraft på én gang, men først lidt efter lidt (de nationale bestemmelser anvendes fortsat i en overgangsperiode). Desuden har Kommissionens tjenestegrene ofte ved deres forebyggende arbejde i konstant kontakt med de nationale myndigheder været i stand til at rydde stridspunkter af vejen, der kunne have givet anledning til en ukorrekt anvendelse af direktiverne.

2.2.2.11. >TABELPOSITION>

2.2.3. Markedet for tjenesteydelser

2.2.3.1. Den audiovisuelle sektor

Direktiv 89/552/EØF om fjernsyn uden grænser skal sikre den frie bevægelighed for tv-udsendelser og tilskynde til distribution og produktion af europæiske tv- og videoprogrammer for dermed at bidrage til oprettelsen af et europæisk audiovisuelt område. Selv om direktivet, hvis gennemførelsesfrist var fastsat til oktober 1991, er gennemført i alle medlemsstater, er der dog stadig en række problemer, især med tilhørskriterierne samt princippet om, at kontrollen udføres i oprindelsesstaten, mediernes kronologi og reklame. Kommissionen besluttede således i 1994 at fortsætte de overtrædelsesprocedurer, der var indledt tidligere. Den besluttede således at afgive en begrundet udtalelse til Irland, Nederlandene, Grækenland og Portugal for manglende overensstemmelse mellem den nationale lovgivning og direktivets bestemmelser.

Der er blevet anlagt sag ved Domstolen mod Det Forenede Kongerige (sag C-222/94) for manglende overholdelse af tilhørskriteriet, som er afgørende for en medlemsstats beføjelser i forhold til radiospredningsvirksomheder, samt for at have indført en dobbelt ordning for radiospredningsvirksomheder alt afhængig af, hvilket publikum der sigtes mod. Kommissionen har anlagt sag ved Domstolen mod Belgien (sag C-11/95), fordi man i denne medlemsstat har gjort kabeldistribution af fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater afhængig af en forudgående godkendelse, og mod Italien, som har tilladt, at der i film indlægges yderligere reklameblokke. På grund af de ændringer, der siden da er sket i den pågældende italienske lovgivning, har Kommissionen imidlertid stillet sagsanlægget i bero.

Kommissionen har desuden sendt en begrundet udtalelse til de britiske myndigheder om udstedelse af licenser til radiospredningsorganer, som på ingen måde overholder bestemmelserne om fremme af europæiske produktioner.

2.2.3.2. Intellektuel og industriel ejendomsret

Blandt Fællesskabets nyskabelser på området for industriel ejendomsret er forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker, som trådte i kraft den 15. marts 1994. Et EF-varemærke er gyldigt i ti år, men det kan fornys. Det udstedes af harmoniseringskontoret for det indre marked (varemærker, mønstre og modeller), som oprettes i henhold til denne forordning, og som har hovedsæde i Alicante i Spanien. Rådet udpegede henholdsvis den 16. og 27. juni formanden og næstformændene for harmoniseringskontoret. I 1995 vil der blive gjort en aktiv indsats for at få iværksat nogle gennemførelsesforanstaltninger for den pågældende forordning, så harmoniseringskontoret bliver fuldt funktionsdygtigt. Efter planen vil de første ansøgninger om registrering af EF-varemærker kunne indgives til harmoniseringskontoret efter den 1. januar 1996.

Fællesskabsordningen gør det muligt gennem en enkelt procedure at opnå en beskyttelse, der gælder for hele Fællesskabet. Beskyttelsen øges yderligere af, at der findes nogle retslignende organer, nemlig harmoniseringskontorets appelkamre, hvis afgørelser kan indbringes for Domstolen. Desuden vil kampen mod efterligninger blive mere effektiv, idet medlemsstaterne udpeger et begrænset antal første- og andeninstansdomstole, som vil have enebeføjelse til at afgøre sager om efterligning af EF-varemærker.

Samtidig med at det behandler forslaget til forordning om EF-mønstre og -modeller (KOM(93) 342 endelig udg.), gennemgår Europa-Parlamentet forslaget til direktiv om retlig beskyttelse af mønstre og modeller på nationalt plan (KOM(93) 344 endelig udg.). Dette forslag skyldes, at der i lighed med hvad der gælder for varemærkerne, også skal være nationale mønstre og modeller samtidig med EF-mønstrene og -modellerne. Sameksistensen forudsætter, at de nationale lovgivninger, som for øjeblikket er forskellige, harmoniseres på de væsentligste områder med det formål dels at skabe et egentligt indre marked på dette område, dels at gøre de nationale lovgivninger kompatible med den kommende EF-beskyttelsesordning. Mønstre og modeller er af stadig større betydning for en meget bred vifte af varer. For Fællesskabets virksomheder er industriel kvalitetsdesign et af de vigtigste aspekter i konkurrencen med industrivirksomheder fra tredjelande, hvor produktionsomkostningerne er mindre.

Kun halvdelen af medlemsstaterne (Danmark, Grækenland, Spanien, Frankrig, Italien og Det Forenede Kongerige) har meddelt, hvordan de har til hensigt at gennemføre direktiv 89/104/EØF om varemærker i deres nationale lovgivning.

Ophavsrettigheder og tilsvarende rettigheder

Direktiv 91/250/EØF om retlig beskyttelse af edb-programmer skulle være gennemført af medlemsstaterne inden den 1. januar 1993. Kun Danmark, Italien og Det Forenede Kongerige har truffet de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger inden fristen. I løbet af 1993 blev der truffet gennemførelsesforanstaltninger i yderligere fire medlemsstater; først i 1994 blev der truffet lignende foranstaltninger i Frankrig, Belgien, Nederlandene og Portugal. Luxembourg er det eneste land, som endnu ikke har vedtaget nogen bestemmelser desangående. Og Kommissionen har derfor besluttet at anlægge sag ved Domstolen.

Ifølge direktiv 92/100/EØF om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret blev medlemsstaterne pålagt at gennemføre de nødvendige bestemmelser til opfyldelse af direktivets forpligtelser inden den 1. juli 1994. Belgien har vedtaget en række nationale gennemførelsesforanstaltninger, og de franske myndigheder har givet Kommissionen meddelelse om, at den nationale lovgivning og grundlaget for dets gennemførelse stemmer overens med fællesskabskravene på dette område. Kommissionen vil ikke undlade at træffe de nødvendige foranstaltninger over for de medlemsstater, som ikke opfylder de forpligtelser, der følger af direktivet.

Endelig skal det understreges, at Kommissionen har fortsat sin overtrædelsesprocedure mod den græske regering for mangelfuld gennemførelse af direktiv 87/54/EØF om retlig beskyttelse af halvlederprodukters topografi.

2.2.3.3. >TABELPOSITION>

2.2.3.4. Telekommunikation

Med hensyn til de tre frekvensdirektiver (87/372/EØF (GSM), 90/544/EØF (Ermes) og 91/287/EØF (DECT) har alle medlemsstaterne med undtagelse af Irland, som endnu ikke har meddelt gennemførelsesteksten til direktiv 90/544/EØF, givet meddelelse om de nationale gennemførelsesforanstaltninger. De irske myndigheder har dog givet Kommissionen et endeligt udkast til teksten om gennemførelse af det pågældende direktiv. Kommissionen har godkendt det fremsendte udkast. På grundlag af en gennemgang af de indberettede nationale foranstaltninger mener Kommissionen, at de fleste gennemførelsestekster opfylder fællesskabskravene.

Rammedirektivet 90/387/EØF, som anviser, hvilke principper der skal følges ved gennemførelsen af et åbent telekommunikationsnet, er blevet gennemført i samtlige medlemsstater.

Kommissionen er fortsat i færd med at gennemgå medlemsstaternes foranstaltninger til gennemførelse af det første ONP-særdirektiv, dvs. direktiv 92/44/EØF om etablering af et net for faste kredsløb. Det skal understreges, at det er blevet særlig vigtigt, at dette direktiv anvendes korrekt, efter at det med Bangemann-rapporten er blevet besluttet at indføre »informationssamfundet«. Kommissionen har fået meddelelse om gennemførelsesforanstaltningerne i ti medlemsstater, nemlig Belgien, Frankrig, Tyskland, Danmark, Det Forenede Kongerige, Portugal, Spanien, Italien, Irland og Nederlandene. Men kun Frankrigs meddelelse opfylder fællesskabskravene. De øvrige tekster er ved at blive gennemgået. Kommissionen har desuden besluttet at anlægge sag ved Domstolen mod de medlemsstater, som ikke har gennemført direktivet i deres nationale lovgivning.

I visse medlemsstater er der stadig problemer med gennemførelsen af beslutning 91/396/EØF om indførelse af »112« som et fælleseuropæisk alarmnummer. Medlemsstaterne er nemlig nødt til at ændre deres nationale nummereringsplaner, hvis det skal være muligt at indføre »112« som et fælleseuropæisk alarmnummer; det er i praksis ensbetydende med kostbare og komplicerede tekniske ændringer. Ud over de fem medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Luxembourg og Det Forenede Kongerige), der allerede har truffet de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af beslutningen, har fire andre medlemsstater (Frankrig, Irland, Italien og Nederlandene) anmodet Kommissionen om en undtagelse i henhold til beslutningens artikel 3, stk. 2. Spanien, Grækenland og Portugal har endnu ikke givet Kommissionen meddelelse om, hvilke gennemførelsesforanstaltninger de vil træffe.

Angående beslutning 92/264/EØF om indførelse af »00« som fælles præfiks for telefonopkald til udlandet har syv medlemsstater (Belgien, Tyskland, Grækenland, Luxembourg, Irland, Italien og Portugal) allerede gennemført denne beslutning. Kommissionen har i henhold til artikel 3, stk. 2, i beslutningen givet en yderligere udsættelse med gennemførelsen af beslutningen til tre medlemsstater (Frankrig, Danmark og Det Forenede Kongerige), som har angivet tekniske og finansielle årsager som begrundelse for den forsinkede indførelse af præfikset »00« i deres nationale nummereringsplaner.

Med hensyn til teleterminaludstyr har otte medlemsstater indtil videre givet Kommissionen meddelelse om, hvilke foranstaltninger de har truffet til gennemførelse af basisdirektivet (91/263/EØF). En gennemgang af de således fremlagte tekster har vist, at de vedtagne foranstaltninger kun i fem medlemsstater dækker hele direktivet (Danmark, Frankrig, Italien, Portugal og Det Forenede Kongerige). Tysklands, Spaniens og Nederlandenes gennemførelsesbestemmelser dækker kun delvis direktivet og er således ufuldstændige. Angående de fire medlemsstater, som ikke har meddelt, hvordan de vil gennemføre direktivet (Belgien, Grækenland, Irland og Luxembourg), har Kommissionen besluttet at fortsætte de overtrædelsesprocedurer, der blev indledt i 1993, og forelægge sagen for Domstolen.

Med henblik på ensretning af de forkortelser og bestemmelser, der anvendes ved EF-mærkning af produkter, har Rådet ved direktiv 93/68/EØF vedtaget en række ændringer af direktiverne om »en ny fremgangsmåde«, herunder bl.a. 91/263/EØF. Den 1. januar 1995, som var fristen for medlemsstaternes gennemførelse af disse bestemmelser havde Frankrig, Italien, Nederlandene og Portugal meddelt Kommissionen, hvilke foranstaltninger de havde truffet.

Herudover er anvendelsesområdet for direktiv 91/263/EØF blevet udvidet med direktiv 93/97/EØF, som drejer sig om udstyr til jordbaserede satellitkommunikationsstationer. De nationale gennemførelsesbestemmelser forventes at foreligge inden for den nærmeste fremtid, da medlemsstaternes frist er fastsat til den 1. maj 1995.

2.2.3.5. >TABELPOSITION>

2.2.3.6. Fri bevægelighed for finansielle tjenesteydelser

I 1994 registrerede Kommissionen seks klager om overtrædelse af traktaten og forskellige fællesskabsdirektiver (dette antal er så godt som uændret i forhold til tidligere år). Der er tre klager vedrørende sektoren for værdipapirer, to vedrørende banksektoren og en vedrørende forsikringssektoren.

Kommissionen er desuden indgået i en dialog (der er ikke tale om retstvister) med de fleste medlemsstater om en række unøjagtigheder, som Kommissionens tjenestegrene er blevet opmærksom på i forbindelse med kontrollen af, om den nationale lovgivning stemmer overens med fællesskabsdirektiverne. For øjeblikket er der i ca. femten tilfælde indledt en af disse uformelle procedurer omfattende de tre nævnte sektorer.

Fællesskabsdirektivernes anvendelse har ligeledes været genstand for en dialog i de grupper, der tager sig af den tekniske fortolkning af bestemmelserne. Den tekniske fortolkningsgruppe for bankdirektiver (GTIAD) har holdt fire møder, og gruppen for forsikringssektoren har holdt tre møder. Der findes endnu ikke stricto sensu en sådan gruppe for værdipapirer.

For øjeblikket er tre sager om finansielle tjenesteydelser til behandling ved Domstolen. Det drejer sig om:

- En overtrædelsesprocedure i henhold til artikel 169 mod Italien (sag C-101/94) vedrørende lov nr. 1/91 (den såkaldte SIM-lov) om intermediære finansielle institutioner (jf. den 10. og 11. rapport). Den skriftlige del af domstolsproceduren er næsten færdig, men der vil næppe blive afsagt dom inden udgangen af næste år.

- En præjudiciel sag (artikel 177), der føres i forlængelse af en tvist mellem et nederlandsk selskab og den nederlandske stat (sag C-389/93). Selskabet mener, at de nederlandske myndigheder uberettiget hindrer det i gennem uopfordrede henvendelser (cold calling) at skabe sig en kundekreds, der er interesseret i købs- og salgstjenesteydelser for biprodukter fra handel med råstoffer. Sagen har almen interesse, eftersom den drejer sig om den forholdsvis sjældne situation, at begrænsningen betragtes som ikke-diskriminatorisk ved eksport af tjenesteydelser fra serviceyderens oprindelsesland. Der vil sandsynligvis blive afsagt dom i andet halvår af 1995.

- En anden præjudiciel sag, der indgår i en retstvist mellem en række privatpersoner og den luxembourgske stat (sag C-484/93). Sagen drejer sig om, hvorvidt det er foreneligt med fællesskabsretten, at rentegodtgørelse ved byggelån i henhold til den luxembourgske lovgivning kun kan bevilges, hvis lånet ydes af et i Storhertugdømmet Luxembourg godkendt kreditinstitut.

2.2.3.7. >TABELPOSITION>

2.2.3.8. Direkte beskatning

Kommissionen har stoppet overtrædelsesprocedurerne for manglende skattefradragsmulighed for forsikringspræmier, der betales til udenlandske forsikringsselskaber: for Tysklands vedkommende er fradragsmuligheden blevet udvidet til at omfatte præmier til forsikringsselskaber, der er godkendt i EF- og EØS-området, hvorimod forskelsbehandlingen i Irland er blevet fjernet ved fuldstændig at afskaffe fradragsmuligheden.

Kommissionen har modtaget adskillige klager over den nye italienske lov om opkrævning af en kommunal skat på bygninger. Eftersom skatten ikke er diskriminerende, og den ikke strider mod andre bestemmelser i fællesskabsretten, bl.a. det indre markeds grundliggende frihedsrettigheder, har man været nødt til at afvise klagerne.

I oktober 1994 blev det sidste ratifikationsdokument indleveret for »konventionen om ophævelse af dobbeltbeskatning i forbindelse med regulering af forbundne foretagenders overskud« af 23. juli 1990 (EFT nr. L 225 af 20. august 1990, s. 10), hvorefter konventionen trådte i kraft den 1. januar 1995 i de tidligere tolv medlemsstater. Den udvides til at omfatte de nye medlemsstater ved hjælp af et tillæg, som vil blive undertegnet i begyndelsen af 1995, men som først træder i kraft, når alle medlemsstaterne har ratificeret det.

2.2.3.9. >TABELPOSITION>

2.2.3.10. Selskabsret

Kommissionen har besluttet at anlægge sag ved Domstolen mod Forbundsrepublikken Tyskland for mangelfuld gennemførelse af direktiv 68/151/EØF (første direktiv om »selskabsret«). I strid med direktivets bestemmelser og den tyske gennemførelseslov nægter ca. 90% af alle selskaber med begrænset ansvar at offentliggøre deres årsregnskaber ved at indlevere dem til handelsregistret. Situationen skyldes sandsynligvis, at sanktionsmulighederne i den tyske lovgivning ikke er tilstrækkelige. Allerede i 1993 havde Kommissionen besluttet at anlægge sag ved Domstolen, men efter nogle kontakter med de tyske myndigheder besluttede den at udsætte sagsanlægget for at give den tyske regering den nødvendige tid til at rette op på situationen. Regeringen synes imidlertid ikke at være i stand til at bringe overtrædelsen til ophør, og Kommissionen har derfor besluttet at indlede domstolsproceduren.

2.2.3.11. >TABELPOSITION>

2.2.4. Fri bevægelighed for kapital

Direktiv 88/361/EØF om kapitalbevægelser er blevet gennemført inden for den fastsatte frist i alle medlemsstater eller under alle omstændigheder inden for de tilladte undtagelser. Grækenland var et af de lande, som havde fået bevilget en undtagelse, men med virkning fra den 16. maj 1994 har de græske myndigheder ophævet de begrænsninger for den frie bevægelighed for kapital, som de havde fået tilladelse til at opretholde indtil den 30. juni 1994 i henhold til Rådets direktiv 92/122/EØF af 21. december 1992. Med ophævelserne af de sidste begrænsninger i Grækenland er der fri bevægelighed for kapital overalt i Unionen.

Med traktaten om Den Europæiske Union er der blevet indført en ny ordning for kapitalbevægelser og betalinger. Med virkning fra den 1. januar 1994 er EØF-traktatens artikel 67-73 blevet erstattet af unionstraktatens artikel 73B-74G i kapitel 4 om kapital og betalinger, hvorefter der ikke længere er brug for afledt ret, eftersom den frie bevægelighed for kapital og betalinger er direkte gældende. Forpligtelsen til at liberalisere kapital- og betalingsbevægelserne er desuden med den nye ordning blevet udvidet til også at omfatte tredjelande, ekskl. visse konkrete tilfælde.

På visse områder er der dog stadig nogle indirekte begrænsninger og andre hindringer for den frie bevægelighed for kapital. Hindringerne har bl.a. form af krav, der stilles til institutioners investeringer i udlandet, selv om de ikke er berettiget i sikkerhedshensyn, skattediskrimination i strid med fællesskabsretten, bestemmelser om udstedelse af værdipapirer, bestemmelser om overførsel af betalingsmidler og diverse andre hindringer. Kommissionen har taget skridt til at få disse hindringer fjernet.

2.2.5. Offentlige kontrakter

Kommissionens arbejde

Kommissionen har øget kontrollen med direktivernes gennemførelse ved at lægge sag an mod de medlemsstater, som ikke har overholdt deres generelle meddelelsespligt, og ved at gennemgå de gennemførelsesforanstaltninger, som medlemsstaterne har iværksat for de direktiver, der er trådt i kraft i årets løb (de kodificerede direktiver 93/36/EØF og 93/38/EØF om henholdsvis leverancer og særlige sektorer), og for ældre direktiver.

Når man ser bort fra Spaniens, Grækenlands og Portugals undtagelse med hensyn til gennemførelsesfristen for direktiv 93/38/EØF (dette gælder også for direktiv 90/531/EØF), må det konstateres, at flertallet af medlemsstaterne ikke har overholdt forpligtelsen til at gennemføre direktiv 93/36/EØF og 93/38/EØF inden henholdsvis den 14. juni 1994 og 1. juli 1994, og at der stadig er store forsinkelser i gennemførelsen af en række ældre direktiver, bl.a. direktiv 92/50/EØF (tjenesteydelser) og direktiv 92/13/EØF (klager - undtagne sektorer).

Ved gennemgangen af de indberettede foranstaltninger har det desuden vist sig, at der er en række problemer, som undertiden skyldes principielle spørgsmål, der kan bringe den frie adgang til de offentlige indkøbsaftaler, som de pågældende medlemsstater har indgået, i fare.

Med hensyn til direktiv 92/50/EØF er situationen bekymringsvækkende, idet størstedelen af medlemsstaterne ikke har givet meddelelse om deres nationale gennemførelsesforanstaltninger. Desuden er der blandt de foranstaltninger, der er blevet givet meddelelse om, en række meget kritisable foranstaltninger. Kommissionen har derfor været nødt til at indlede flere overtrædelsesprocedurer mod medlemsstaterne for manglende overholdelse af bestemmelserne.

Kommissionen har selvfølgelig fortsat undersøgelsen af de sager, der blev indledt i forbindelse med kontrollen af, hvordan de tidligere direktiver (det ændrede direktiv 71/305/EØF om anlægsarbejder og det ændrede direktiv 88/295/EØF om leverancer) er blevet gennemført. Der er i denne forbindelse blevet anlagt sag ved Domstolen mod Tyskland for mangelfuld gennemførelse.

Med hensyn til de ordregivende myndigheder har Kommissionen i det forløbne år især koncentreret sig om de enkelte medlemsstaters betingelser for tildeling af lægemiddelkontrakter.

Kommissionen har desuden gennemgået alle klagerne og de tilfælde, hvor det umiddelbart fremgår, at den gældende fællesskabsret vedrørende offentlige udbud ikke er blevet overholdt (direktiver og traktatsartikler). Antallet af disse sager er fordoblet i forhold til sidste år, hvilket efter al sandsynlighed skyldes, at direktivbestemmelserne gradvist er blevet udvidet som følge af de nyeste tekster, der er trådt i kraft.

Kommissionen har afsluttet en række sager, inden overtrædelsesprocedurerne var ført til ende på normal vis. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at der er blevet indført en dialog- og samrådsprocedure (bl.a. i form af »pakkedrøftelser«) med det formål at tilbyde medlemsstaterne den nødvendige juridiske og tekniske bistand og i fællesskab at forsøge at finde en løsning på retstvisterne på grundlag af fællesskabsretten.

Som eksempel kan nævnes følgende:

- Da der i en medlemsstat skulle udføres nogle omfattende vandingsarbejder, blev der i forbindelse med kontrakttildelingen konstateret en række uregelmæssigheder, som bl.a. bestod i en markant begrænsning af udbuddet og et »buy national«-krav, kompensationsfordele, og desuden godkendte man, at et tilbud blev tilpasset, da det ikke opfyldte udbudsbetingelserne. Som en følge af Kommissionens indgreb afbrød de nationale myndigheder til sidst proceduren og annullerede tildelingen.

- I et andet tilfælde, hvor der skulle bygges en bro, krævede myndighederne i den pågældende medlemsstat en kaution enten i form af indbetaling af et beløb eller deponering af værdipapirer udstedt af medlemsstaten eller noteret på børsen i medlemsstatens hovedstad eller i form af en bankgaranti fra et pengeinstitut med sæde i medlemsstaten. De nationale myndigheder fjernede denne bestemmelse fra kontrakten, inden der blev indledt en overtrædelsesprocedure.

- I forbindelse med en leverance af edb-materiel udelukkede det kompetente statsorgan under gennemgangen af buddene de to bedst placerede bud med henvisning til kriterier, som hverken var at finde i udbudsmaterialet eller udbudsbekendtgørelsen. Kommissionen konstaterede desuden, at man havde overtrådt traktatens artikel 30 og 59. Til slut annullerede de nationale myndigheder kontrakten og indledte en ny procedure.

- I en anden medlemsstat fandtes i en del af landet en regional præferenceordning, som bevirkede, at 30 % af myndighedernes kontrakter om leverancer og tjenesteydelser skulle gå til de lokale virksomheder. Domstolen havde allerede i sin dom af 20. marts 1990 (»Dupont de Nemours«) fastslået, at denne ordning var i strid med traktatens artikel 30. Ved Kommissionens mellemkomst har de nationale myndigheder besluttet at ændre lovgivningen ved at ophæve de omstridte bestemmelser og dermed sætte punktum for overtrædelsen af fællesskabsretten.

- I en given medlemsstat havde man forenklet reglerne for indgåelse af visse offentlige indkøbsaftaler om køretøjer, men kun for køretøjer produceret i landet. Bl.a. var de fritaget for den kontrol, der foretages af visse nationale organer. Da denne procedure er i strid med traktatens artikel 30, anmodede Kommissionen de nationale myndigheder om at ændre lovgivningen, hvilket man gjorde ved at indføje en bestemmelse om, at den såkaldte »forenklede« procedure blev udvidet til at omfatte alle offentlige indkøbsaftaler om køretøjer under en vis grænse, som indgås med en EU-virksomhed.

- I en af medlemsstaterne havde nogle kommunale myndigheder offentliggjort en bekendtgørelse om levering af betonsveller, hvori de udelukkende baserede sig på de interne standarder i landets eget jernbaneselskab og kun godkendte erfaring fra levering af lignende produkter, hvis den var dokumenteret af det nationale jernbaneselskab. Efter forhandlinger mellem Kommissionen og de nationale myndigheder afbrød den udbydende myndighed proceduren og indvilgede i at indlede en ny procedure under hensyntagen til Kommissionens bemærkninger.

Blandt de store sager, der for øjeblikket er til afgørelse i Domstolen, bør der nævnes fire; Domstolen forventes desuden inden længe at afsige dom i en række sager, som for øjeblikket er til behandling.

Dom af 3. marts 1994, sag C-328/92, Kommissionen mod Spanien (»farmaceutiske produkter«)

Domstolen har fastslået, at den grundliggende socialsikringslovgivning er i strid med direktiv 77/62/EØF, eftersom den gør det muligt for myndighederne at indgå offentlige indkøbsaftaler om levering af farmaceutiske produkter til institutioner, som er omfattet af socialsikringen, ved hjælp af underhåndsaftaler og at tildele næsten alle leverancer af farmaceutiske produkter uden forudgående offentliggørelse. Domstolen henviste til, at den i sin dom af 17. november 1993 (sag C-71/92, Kommissionen mod Spanien) fastslog, at man ikke kunne tillade andre undtagelser i forbindelse med anvendelsen af direktiv 77/62/EØF end dem, der udtrykkeligt var nævnt, og at man burde være meget nøje i sin fortolkning af, hvornår man kunne afvige fra bestemmelserne ud fra et ønske om at sikre de traktatfæstede rettigheder vedrørende offentlige indkøbsaftaler. Domstolen understregede desuden, at det påhviler den, der ønsker at gøre brug af en undtagelse, at føre bevis for, at de usædvanlige forhold, der kræves, rent faktisk foreligger. Endelig understregede Domstolen, at i henhold til gængs retspraksis vil undtagelsesmuligheden ikke kunne benyttes, medmindre alle de betingelser, der er anført i den pågældende bestemmelse, er opfyldt.

Kendelse afsagt af Domstolens præsident den 22. april 1994 i sag C-87/94, Kommissionen mod kongeriget Belgien (»vallonske busser«)

Domstolens præsident har afvist anmodningen om at suspendere en aftale om levering af busser. Der er ikke hermed taget stilling til Kommissionens klage vedrørende grundlaget, og Kommissionen har fortsat ret til i kraft af sin stilling som traktatens vogter at forsøge at få iværksat nogle foreløbige foranstaltninger med det formål at bringe den alvorlige og uoprettelige skade til ophør, som den omstridte kontrakt risikerer at udgøre for overholdelsen af fællesskabslovgivningen vedrørende offentlige udbud. I det konkrete tilfælde fulgte præsidenten efter en interesseafvejning de belgiske myndigheders argument om, at busserne var i meget dårlig stand. Præsidenten mente ikke, at man burde bidrage til en forværring af sikkerhedsforholdene for passagererne og personalet i busselskabet og de øvrige trafikanter ved at forsinke udskiftningen af de nuværende busser.

Der røres ikke ved princippet om forebyggende kontrolforanstaltninger og om, at intervention som foreslået i dette tilfælde skal have suspenderende virkning. Tværtimod, da det i afgørelsen antydes, at Kommissionen ikke skal acceptere kendsgerningerne, og at det ved hjælp af det i EF-traktatens artikel 186 omtalte instrument stadig er muligt at anmode Domstolen om at suspendere kontrakter, der er indgået i strid med fællesskabsreglerne om offentlige udbud, også selvom de allerede er indgået eller er ved at blive gennemført. Denne retspraksis vil kunne fungere som en advarsel til de ordregivende myndigheder, der bryder fællesskabsreglerne om offentlige udbud i overbevisning om, at en overtrædelsesprocedure som beskrevet i traktatens artikel 169 generelt er uden virkning, når overtrædelsen er begået.

Desuden vil virksomheder, som i strid med fællesskabsreglerne forbigås i forbindelse med offentlige udbud, få sikkerhed for, at Fællesskabet sikrer deres grundliggende ligebehandlingsrettigheder.

Domstolens dom af 14. april 1994 i sag C-389/92, Ballast nedam groep mod den belgiske stat

Denne præjudicielle afgørelse drejer sig om, hvorvidt den pågældende medlemsstat kan afvise at opføre selskaber, som ikke selv råder over materiel og personale, men som er knyttet til selskaber med disse midler, på listen over anerkendte entreprenører.

I overensstemmelse med Kommissionens tese og generaladvokatens konklusioner har Domstolen afgjort, at et selskab (»holding«) i henhold til direktivet om offentlige bygge- og anlægskontrakter ikke nødvendigvis skal være lig med en entreprenør eller leverandør af de varer, som udbuddet drejer sig om, for at kunne deltage i et offentligt udbud. Et holdingselskab, som ikke selv udfører arbejdet, vil således ikke kunne udelukkes fra at deltage i offentlige udbud om bygge- og anlægsarbejder med henvisning til, at det er dets underafdelinger, der er selvstændige juridiske personer, der udfører arbejdet. Hvis tilbudsgiveren ikke selv har de nødvendige midler til at gennemføre kontrakten, har den ordregivende myndighed dog ret til at kontrollere, om tilbudsgiveren på grund af de særlige bånd rent faktisk har mulighed for at benytte sig af de midler, som de nævnte andre selskaber råder over.

Domstolens dom af 26. april 1994 i sag C-272/91, Kommissionen mod den italienske stat (»Lottomatica«)

Domstolen har taget stilling til et offentligt udbud om automatisering af det italienske finansministeriums lottospil. Kontrakten, som strækker sig over en niårs periode, drejer sig om levering, installering, vedligeholdelse og drift af et edb-system til brug i forbindelse med lottospillet. Udbuddet blev ikke offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende og var forbeholdt selskaber og sammenslutninger, hvis kapital overvejende var ejet af det offentlige. Kontrakten blev tildelt konsortiet Lottomatica.

Ved Domstolens kendelse af 31. januar 1992 (bekræftet den 12. juni 1992) pålagde Domstolens præsident Italien at udsætte retsvirkningerne af dekretet og gennemførelsen af den kontrakt, man havde indgået med selskabet Lottomatica. Italien efterlevede ikke denne kendelse førend den 27. maj 1993. Domstolen har senere afgivet en dom, som imødekommer Kommissionens krav, og som er baseret på artikel 52 og 59 og på direktivet om offentlige indkøbsaftaler.

Domstolen har ved at basere sig på artikel 52 og 59 fastslået, at udarbejdelsen og forvaltningen af et edb-system er at betragte som tekniske aktiviteter, der omfattes af artikel 52 og 59, og den har dermed tilbagevist de italienske argumenter om, at der var tale om aktiviteter i forbindelse med udøvelse af offentlig myndighed som beskrevet i traktatens artikel 55.

Kommissionen har desuden videreført sine kontrolforanstaltninger i forbindelse med projekter og programmer, som finansieres af strukturfondene og de andre fællesskabsinstrumenter.

Endelig har den støttet en række uddannelses- og oplysningsforanstaltninger, bl.a. ved den 14. og 15. januar 1994 at arrangere et seminar om »liberalisering af de offentlige udbud i forbindelse med det indre marked og små og mellemstore virksomheders mulighed for at byde«. Til seminaret var indbudt en række fagfolk, såsom jurister, offentlige indkøbere, virksomhedsledere og repræsentanter for fagorganisationer.

Et af hovedemnerne på dette seminar var de små og mellemstore virksomheders problemer med at få adgang til de offentlige udbud. For at få størst muligt udbytte af åbningen af de offentlige udbud, blev det understreget, at hvis de ønskede at få tildelt en kontrakt, så skulle de bl.a. råde over lokale partnere, gode bistandsmuligheder, hurtige, præcise og pålidelige oplysninger samt et veluddannet personale.

Rettet mod de central- og østeuropæiske lande har Kommissionen desuden tilrettelagt et seminar for Unionen og SIGMA-programmet vedrørende offentlige udbuds betydning for den europæiske integration.

2.2.5.1. >TABELPOSITION>

2.3. Fjernelse af skattegrænserne

Moms

Kommissionen afgav i 1994 ni begrundede udtalelser, som var rettet til henholdsvis:

- Portugal for i strid med direktivet om momssatser at have opretholdt en forhøjet sats, for at have nægtet fritagelse for rejsebureauers tjenesteydelser, som enten helt eller delvist præsteres i tredjelande, samt for at kræve, at der ved anmodning om tilbagebetaling af moms indbetalt af udenlandske afgiftspligtige anvendes en anden formular end den, der er angivet i det 8. direktiv.

- Spanien for at begrænse fritagelsen til sportsorganisationer efter størrelsen af deres medlemsbidrag samt for ikke at overholde det 8. direktiv med hensyn til tilbagebetalingsfristen, som er fastsat til maksimalt 6 måneder.

- Frankrig for uretmæssigt at have bevilget momsfritagelse, som om der var tale om leje af en møbleret beboelse, ved indlogering i lette fritidsboliger med karakter af en fast installation, som dog er at betragte som løsøre og ikke fast ejendom, for at have begrænset fritagelsen for prøver til 200 FRF samt for at have nægtet fradrag af moms for transportmidler (køretøjer anvendt af køreskoler, helikoptere osv.), som den afgiftspligtige anvender i sit erhverv.

- Italien for at nægte momsfritagelse ved videresalg af genstande, der anvendes i momsfritaget virksomhed.

Det har været muligt at standse tre procedurer, efter at de pågældende medlemsstater har iværksat foranstaltninger, der er i overensstemmelse med det 6. direktiv. Dette gælder:

- Frankrig, som har tilpasset ordningen for fastsættelse af de faste landbrugskompensationssatser ved at afskaffe de forhøjede satser, der gjaldt for produkter, som blev forhandlet af kooperativer.

- Spanien, som har fulgt Domstolens dom af 17. november 1993 (sag C-73/92) vedrørende moms på reklamevirksomhed. Man udelukker således ikke længere såkaldte »salgsfremstød« fra denne kategori.

- Danmark, som har afskaffet arbejdsgiverbidraget, den såkaldte »Ambi«, endnu inden Domstolens afgørelse forelå (sag C-200/90 og C-234/91). Det blev hermed slået fast, at bidraget stred mod artikel 33 i det 6. direktiv, hvori »konkurrerende« afgifter forbydes.

- Kommissionen har derimod været nødt til at lægge sag an ved Domstolen mod Grækenland, som dels havde fritaget visse former for transport, som i princippet var afgiftspligtige i henhold til det 6. momsdirektiv, dels havde opkrævet moms på rejsebureauers tjenesteydelser uden for EU i forbindelse med pakkerejser.

Domstolens præjudicielle afgørelse af 3. marts 1994 i Tolsma-sagen (sag C-16/93) bør ligeledes nævnes. Heri blev det fastslået, at det 6. momsdirektiv forbyder medlemsstaterne (i det pågældende tilfælde Nederlandene) at opkræve moms af en person, som spiller musik på offentlige veje og til gengæld beder de forbipasserende om et bidrag. Denne virksomhed falder ikke ind under momsens anvendelsesområde, eftersom den ikke er at betragte som en tjenesteydelse, der leveres mod en veldefineret modydelse.

Afgifter - artikel 95 og 96 i EF-traktaten - afgiftsfritagelse

Der er ikke indledt nogen procedurer på afgiftsområdet eller for manglende overensstemmelse mellem de nationale skatter og traktatens artikel 95 og 96.

Det har derimod været muligt at afslutte tre procedurer vedrørende gennemførelsen af direktiverne om »afgiftsfritagelse«, efter at de nationale foranstaltninger er blevet tilpasset fællesskabsbestemmelserne.

Disse sager vedrører:

- Spanien, som nu har gennemført direktivet om »midlertidig import af transportmidler«, efter at det den 1. januar 1993 blev delvis ophævet.

- Grækenland, der som et resultat af Domstolens dom af 2. august 1993 (sag C-9/92) har gennemført direktivet om »endelig import af personlige ejendele« og direktivet om »midlertidig import af transportmidler«.

2.3.1. >TABELPOSITION>

2.4. Fri bevægelighed for personer og etableringsret

2.4.1. Forbud mod forskelsbehandling

Domstolen afsagde den 15. marts 1994 dom i en traktatbrudssag, som Kommissionen havde anlagt vedrørende ligebehandling af alle fællesskabsborgere med hensyn til adgang til nationale museer i Spanien (sag C-45/93). Domstolen fastslog, at Spanien ved at opretholde et diskriminerende entresystem overtrådte bestemmelserne i EF-traktatens artikel 7 og 59.

Som et resultat af denne dom har den spanske regering ændret lovgivningen vedrørende visse museer under kulturministeriet. En række nye klager tyder dog på, at de nye bestemmelser ikke opfylder reglen om, at der heller ikke må diskrimineres ved adgang til andre offentlige museer i Spanien.

Med hensyn til gennemførelsen af forordning (EØF) nr. 1612/68 om fri bevægelighed for arbejdstagere er der indledt en række overtrædelsesprocedurer mod forskellige medlemsstater.

Med hensyn til mænds og kvinders lige adgang til beskæftigelse på skibe har tre ud af de fem sager, der var indledt ved udgangen af 1992 mod Belgien, Grækenland, Spanien, Frankrig og Italien kunnet henlægges som følge af ændringer i den nationale lovgivning, nemlig sagen mod Grækenland, Spanien og Italien. I sagen mod Belgien har Domstolen afsagt en dom, som giver Kommissionen medhold.

Kommissionen har desuden anlagt sag ved Domstolen mod Grækenland på grund af de betingelser, som borgere fra andre medlemslande skal opfylde for at kunne undervise i et fremmedsprog. Formålet er at sikre alle EU-borgere lige adgang til dette erhverv.

Der er endnu ikke afgivet dom i den overtrædelsessag mod Belgien, der er anlagt, fordi den belgiske lovgivning diskriminerer unge arbejdssøgende med en uddannelse fra en anden medlemsstat, idet de ikke er berettiget til den integrationsydelse, som er en forudsætning for at få adgang til at udøve visse erhverv i Belgien.

I en anden sag mod Belgien, hvor der i henhold til lovgivningen ikke kan ydes tilskud til universiteternes optagelse af studerende fra andre medlemsstater, som opholder sig i Belgien med det ene formål at følge undervisningen ved en højere læreanstalt, medmindre disse betaler et supplerende indskrivningsgebyr, afgav Domstolen dom den 4. maj 1994, og denne gik Belgien imod (sag C-47/93).

Der er desuden blevet indledt en sag mod Belgien (der er afgivet begrundet udtalelse), fordi der ydes stipendier på grundlag af et offentligt udvekslingsprogram mellem Belgien, Luxembourg og USA.

På skatteområdet har Kommissionen indbragt Luxembourg for Domstolen på grund af lønbeskatningen for arbejdstagere, der ikke har bopæl i landet. Det er Kommissionens opfattelse, at den luxembourgske lovgivning indirekte diskriminerer borgere fra de øvrige medlemslande, og at denne diskrimination er i strid med reglen om lønmæssig ligebehandling, som den er udlagt i Domstolens dom af 18. maj 1990 (sag C-175/89). I en overtrædelsessag mod Tyskland, som drejer sig om diskriminerende skattebestemmelser for EU-arbejdstagere, hvis familie ikke bor i Tyskland (ikke-bevilling af splitting), er der for øjeblikket ved at blive udarbejdet en begrundet udtalelse.

2.4.2. Indrejse og ophold

Kommissionen har henlagt klagerne vedrørende personkontrol ved de indre grænser efter den 31. december 1992 (registreret i 1993, jf. den ellevte årsberetning), idet målet i artikel 7A ikke vil kunne nås, medmindre de væsentlige ledsageforanstaltninger iværksættes. Kommissionen har med henblik herpå allerede fremsat en række forslag, herunder et forslag til Rådets afgørelse om en konvention om personkontrol ved passage af medlemsstaternes ydre grænser og et forslag til Rådets forordning om, hvilke tredjelandes borgere der skal have visum for at kunne passere en medlemsstats ydre grænser (EFT nr. C 11 af 15. 1. 1994), samt et forslag til Rådets forordning om en standardmodel for visa (EFT nr. C 238 af 26. 8. 1994). De nævnte forslag er stadig til behandling i Rådet.

Med hensyn til opholdsret for pensionerede arbejdstagere og selvstændige (direktiv 90/365/EØF), studerende (direktiv 93/36/EØF) og ikke-erhvervsaktive personer (direktiv 90/364/EØF) har Kommissionen besluttet at indlede en overtrædelsesprocedure i henhold til EF-traktatens artikel 169 mod ni medlemsstater for mangelfuld gennemførelse af et eller flere af disse direktiver.

2.4.2. >TABELPOSITION>

2.4.3. Faglige rettigheder

I sin dom af 4. juli 1991 (præjudiciel sag) fandt Domstolen, at den luxembourgske lovgivning var i strid med forordning (EØF) nr. 1612/68, eftersom den nægtede arbejdstagere fra Fællesskabet stemmeret ved valg af medlemmer til fagforeningsorganer. Luxembourg har efterkommet denne dom.

I denne dom tog Domstolen derimod ikke stilling til, om EU-borgere var valgbare til fagforeningsorganer. Kommissionen opretholdt derfor overtrædelsesproceduren mod Luxembourg og anlagde sag ved Domstolen, der i sin dom af 18. maj 1994 fastslog, at EU-borgere var valgbare (sag C-118/92).

2.4.4. Adgang til ansættelse i den offentlige administration

I flere år har Kommissionen systematisk arbejdet på at få de fire såkaldte prioriterede sektorer inden for den offentlige administration åbnet for Unionens borgere (undervisning i offentlige uddannelsesinstitutioner, forskning med civile formål, de operationelle dele af det offentlige sundhedsvæsen og organer med ansvar for forvaltning af kommercielle tjenester) (12).

Der er i denne forbindelse blevet indledt en række overtrædelsesprocedurer i henhold til EF-traktatens artikel 169 mod alle de medlemsstater, der ikke overholder bestemmelserne på dette område.

Efter at der var blevet afgivet en række begrundede udtalelser, ændrede visse medlemsstater i årene 1991-93 deres lovgivning og/eller administrative bestemmelser, således at der i disse medlemsstater ikke længere stilles noget nationalitetskrav ved besættelse af en lang række stillinger i den offentlige sektor. Som følge af denne udvikling har det været muligt at henlægge flere sager mod henholdsvis Danmark (5 sager), Det Forenede Kongerige (1 sag), Portugal (7 sager), Frankrig (8 sager), Belgien (2 sager) og Spanien (1 sag).

I 1994 fortsatte flere af medlemsstaterne med at ændre betingelserne for at få ansættelse i den offentlige sektor. Således blev der i juni 1994 henlagt 6 overtrædelsesprocedurer mod Tyskland, hvilket var et resultat af, at man i december 1993 havde vedtaget »den tiende lov om ændring af bestemmelserne om den offentlige administration«, hvorved kravet, om at man skulle være tysk statsborger for at kunne blive tjenestemand (Beamter) i Tyskland, blev fjernet.

Der har ligeledes været en positiv udvikling i lovgivningen i Italien (vedtagelse af 3 love) og i Spanien, hvor der i december 1993 blev vedtaget en lov, der åbner de fire prioriterede sektorer for statsborgere fra de øvrige medlemsstater. I den spanske lov fastsættes det imidlertid, at loven ikke vil kunne gennemføres i praksis, førend regeringen og de selvstændige samfund har truffet en række gennemførelsesforanstaltninger.

Herudover verserer der en særlig overtrædelsesprocedure mod Italien for bestemmelserne om beskæftigelse af udenlandske fremmedsprogslærere ved de italienske universiteter. I de præjudicielle sager C-33/88, C-259/91, C-331/91 og C-332/91 fastslog Domstolen, at den gældende italienske lovgivning diskriminerer disse arbejdstagere.

I Belgien blev der i september 1994 vedtaget to kongelige anordninger, hvorved man ændrede ansættelsesvilkårene for statsansatte og det videnskabelige personale ved statens videnskabelige institutioner.

Endelig har Kommissionen anlagt sag ved Domstolen mod Luxembourg (seks sager), Belgien (vand-, gas- og elforsyning) og Grækenland (8 sektorer).

Med hensyn til de andre sektorer i medlemsstaternes offentlige administration har Kommissionen taget stilling sag for sag. Det bør dog bemærkes, at den systematiske indsats i de prioriterede sektorer har smittet af på de øvrige sektorer, idet en række lovgivninger (bl.a. Frankrigs, som er fra juli 1991, og Tysklands, som er fra december 1993) ikke kun er begrænset til de prioriterede sektorer, men i princippet dækker hele den offentlige administration.

2.4.5. Socialsikring for vandrende arbejdstagere

Til dato er der ikke afgivet nogen begrundet udtalelse for manglende gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71. Kommissionen er imidlertid i færd med at undersøge de klager, som den har fået i løbet af 1994.

2.4.6. Anerkendelse af eksamensbeviser

Domstolens retspraksis

I 1994 fik Kommissionen ca. 40 klager over begrænsninger, som var i strid med traktatens artikel 52 og 59 og de direktiver, som skulle lette den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervsuddannelser. Nogle af klagerne har ført til, at der er blevet indledt en overtrædelsesprocedure, hvorimod andre er blevet henlagt.

Domstolen har desuden afsagt en række domme om etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser. Nærmere bestemt har den i forbindelse med proceduren for præjudicielle søgsmål afsagt nogle domme om, hvordan man skal fortolke traktatens artikel 52 og 59 og de direktiver, som er vedtaget på grundlag af traktatens artikel 49, 57 og 66. Her skal bl.a. nævnes:

- Domstolens dom af 9. februar 1994 i sag C-154/93, (»Tawil-Albertini«) om anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlægeuddannelser, som ikke er erhvervet i en af Fællesskabets medlemsstater. Med henvisning til artikel 7 i direktiv 78/686/EØF om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlæger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og den frie udveksling af tjenesteydelser, har Domstolen fastslået, at medlemsstaterne ikke har pligt til at anerkende eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som er erhvervet i et tredjeland, selvom de allerede er anerkendt i en anden medlemsstat.

- Domstolens dom i sag C-319/92, (»Salomone Haim«) om, hvordan artikel 20 i det ovenfor nævnte direktiv 78/686/EØF og artikel 52 i traktaten skal fortolkes. I denne dom skal især bemærkes Domstolens udlægning af artikel 52, hvorefter medlemsstaternes kompetente myndigheder ikke kan afvise at indgå sygesikringsaftale med en tandlæge, som er statsborger i en anden medlemsstat, og som ikke har et af de eksamensbeviser, der er nævnt i artikel 3 i direktiv 78/686/EØF, men som har tilladelse til, og som har udøvet sit erhverv både i værtslandet og i oprindelseslandet, med henvisning til at han ikke har gennemgået den forberedende turnus, der kræves i henhold til lovgivningen i den første medlemsstat, uden først at undersøge om hans hidtidige faglige erfaring opfylder kravene i den nationale lovgivning.

I forlængelse af kendelserne om fri udveksling af turistguidetjenesteydelser (sag C-180/89