BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

EU-borgere og -virksomheder, der ønsker at få en retsafgørelse, der er truffet i EU, anerkendt og fuldbyrdet i et land uden for EU, står i øjeblikket over for et spredt juridisk landskab, da der mangler en overordnet international ramme for anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område. Det betyder, at den, der har fået medhold i retsafgørelsen, skal navigere gennem et kludetæppe af nationale love i lande udenfor EU om accept af udenlandske retsafgørelser samt bilaterale, regionale og multilaterale traktater. For at have en chance for at få afgørelsen fuldbyrdet, skal de, der anlægger internationale retssager, derfor bruge ressourcer, tid og ofte ekstern ekspertise for at udarbejde en solid strategi for gennemførelsen af en sådan retssag. Denne kompleksitet samt de med en sådan sag forbundne omkostninger og manglende retssikkerhed, er afskrækkende faktorer, der kan få virksomheder og borgere til enten at undgå retssager og søge andre former for tvistbilæggelse, opgive at forfølge deres krav eller beslutte helt at undlade at indgå i internationale aftaler. Dette kan igen have en negativ indvirkning på EU's virksomheders og borgeres vilje til at engagere sig internationale handels- og investeringsaktiviteter. Da fuldbyrdelsen af EU-retsafgørelser i lande uden for EU er usikker, udgør det endvidere en hindring for EU's virksomheders og borgeres adgang til at få løst deres tvister ad domstolsvejen. Væksten i de internationale handels- og investeringsstrømme øger disse juridiske risici for EU's virksomheder og borgere, men denne situation kan afhjælpes ved hjælp af et forudsigeligt system for grænseoverskridende anerkendelse og fuldbyrdelse af civil- og handelsretlige retsafgørelser. Indtil for nylig var anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område imidlertid ikke udtømmende reguleret på internationalt plan, selv om der findes visse bilaterale eller multilaterale aftaler med begrænset rækkevidde. Denne situation har ændret sig med vedtagelsen af konventionen om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område.

("domskonventionen") i juli 2019.

Domskonventionen, der blev vedtaget inden for rammerne af Haagerkonferencen om International Privatret (HCCH), har potentiale til at forbedre det nuværende system for udveksling af udenlandske retsafgørelser. Konventionen har til formål at fremme effektiv adgang til domstolene for alle og at lette regelbaseret multilateral handel og investeringer samt mobilitet ved hjælp af retligt samarbejde.

EU har altid støttet oprettelsen af et multilateralt system for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område og har således været aktivt involveret i de forhandlinger, der gik forud for konventionens vedtagelse, med henblik på en eventuel tilslutning til denne fremtidige internationale ordning. På grundlag af det mandat, som Rådet gav Europa-Kommissionen i maj 2016, varetog Kommissionen Unionens interesser under forhandlingerne i HCCH.

Dette forslag er i overensstemmelse med Kommissionens mål i de politiske retningslinjer for Europa-Kommissionen (2019-2024), navnlig i forbindelse med prioriteten "Et nyt skub i det europæiske demokrati". Det er i overensstemmelse med Unionens engagement i multilateralisme i internationale forbindelser, og det vil sandsynligvis tilskynde andre lande og EU's handelspartnere til at tiltræde domskonventionen. EU's tiltrædelse af en multilateral konvention om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område vil også være i overensstemmelse med den del af Unionens politik, der tager sigte på at øge væksten i international handel og udenlandske investeringer og borgernes mobilitet rundt om i verden.

•Sammenhæng med de gældende regler på samme område

EU har et veludviklet system for gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område mellem medlemsstaterne, som blev indført som et nødvendigt supplement til det indre marked. Bruxelles Ia-forordningen finder imidlertid ikke anvendelse på anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, der er truffet i lande uden for EU. På internationalt plan har EU indgået en international konvention med EØS-staterne og Schweiz (Luganokonventionen af 2007). Desuden har et første forsøg på at etablere en multilateral ramme for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser ført til indgåelse af værnetingskonventionen fra 2005. Denne konvention sikrer anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i sager, hvor parterne har aftalt, hvilken ret der har kompetence til at påkende tvisten. Unionen ratificerede denne konvention i 2015, hvilket betyder, at den nu er en del af gældende EU-ret. Ud over værnetingskonventionen fra 2005, som kun har et begrænset anvendelsesområde, findes der ingen global multilateral ramme for udvekslingen af retsafgørelser. Domskonventionen vil således supplere de eksisterende retlige rammer i Unionen og dermed sikre udveksling af udenlandske retsafgørelser ud over den eksisterende ordning, der gælder mellem EU-staterne på den ene side og EØS-staterne og Schweiz på den anden side.

Den interne EU-ret vil ikke blive ændret ved tiltrædelse af konventionen, hvis der ikke afgives nogen erklæring, fordi de to instrumenter finder anvendelse i forskellige sammenhænge. Dette skyldes, at Bruxelles Ia-forordningen finder anvendelse på anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser inden for EU, mens konventionen finder anvendelse på retsafgørelser, der hidrører fra lande uden for EU. Det er imidlertid nødvendigt med en erklæring for at sikre, at opfyldelsen af de politiske mål i Bruxelles Ia-forordningen ikke påvirkes af tiltrædelsen af konventionen. Mere specifikt giver Bruxelles Ia-forordningen i sager om erhvervsmæssig leje eller forpagtning af fast ejendom enekompetence til retterne i den medlemsstat, hvor den faste ejendom er beliggende. Domskonventionen indeholder ikke sådanne regler om enekompetence i relation til erhvervslejemål. I medfør af konventionen vil medlemsstaterne derfor være forpligtet til at anerkende og fuldbyrde tredjelandes retsafgørelser om erhvervsmæssig leje eller forpagtning af fast ejendom, der er beliggende på deres område. Dette ville være i modstrid med det politiske mål bag Bruxelles Ia-forordningen om at tillægge domstole i EU enekompetence i tvister vedrørende fast ejendom beliggende i EU.

Derfor bør der ved tiltrædelsen afgives en målrettet erklæring, der udelukker anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende erhvervsmæssig leje og forpagtning af fast ejendom beliggende i EU. Denne begrænsede erklæring sikrer, at konventionen er i overensstemmelse med gældende EU-ret, uden at erklæringen er til hinder for fuld opfyldelse af alle de politiske mål med dette forslag.

•Sammenhæng med Unionens politik på andre områder