ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den finansielle sektor er i høj grad afhængig af informations og kommunikationsteknologier (IKT). Den nuværende covid-19-pandemi vil sandsynligvis øge denne afhængighed i betragtning af de fordele, det giver at sikre løbende fjernadgang til finansielle tjenesteydelser. Afhængighed af digitale teknologier indebærer dog problemstillinger: Virksomheder skal være i stand til modstå potentielle IKT-forstyrrelser, således at digitale hændelser og trusler imødegås og tjenester opretholdes. Til trods for at dette gælder for alle økonomiske sektorer, er svagheder på grund af IKT-afhængighed særligt udprægede i en finansiel sektor med stor indbyrdes forbundethed, hvor der anvendes grænseoverskridende væsentlige tjenester, som realøkonomien er afhængig af, som følge af 1) dybtgående og omfattende brug af IKT og 2) risikoen for, at virkningerne af en driftshændelse i en finansiel virksomhed eller finansiel delsektor hurtigt kan sprede sig til andre virksomheder eller dele af den finansielle sektor og i sidste ende til resten af økonomien.

Selv om den finansielle sektor er meget langt fremme med hensyn til sin markeds- og reguleringsintegration og er velfungerende på grundlag af et fælles sæt harmoniserede regler — EU's fælles regelsæt — har EU's reaktion på øgede behov for operationel modstandsdygtighed på både horisontalt niveau og sektorniveau været enten

-baseret på minimal harmonisering og dermed givet plads til national fortolkning og fragmentering på det indre marked eller

-for generel og med begrænset anvendelse, idet den i varierende grad imødegår overordnede operationelle risici, navnlig ved at regulere visse elementer af digital operationel modstandsdygtighed (f.eks. IKT-risikostyring, indberetning af hændelser og IKT-risici for tredjeparter).

EU's indgriben har hidtil ikke imødegået operationelle risici på en måde, der modsvarer finansielle virksomheders behov for at modstå, reagere på og afhjælpe IKT-svagheder; den giver heller ikke finansielle tilsynsmyndigheder værktøjerne til at opfylde deres mandat til dæmme op for finansiel ustabilitet, som skyldes sådanne IKT-svagheder.

De nuværende mangler og uoverensstemmelser har ført til udbredelse af ukoordinerede nationale initiativer (f.eks. vedrørende afprøvning) og tilsynsmæssige tilgange (f.eks. til IKT-afhængighed af tredjeparter), som giver udslag enten i overlapninger, duplikeringer af krav og høje administrative omkostninger og overholdelsesomkostninger for grænseoverskridende virksomheder eller af IKT-risici, der ikke bliver opdaget og imødegået. Samlet set er der ingen garanti for stabilitet og integritet i den finansielle sektor, og det indre marked for finansielle tjenesteydelser er fortsat fragmenteret med en svækkelse af forbruger- og investorbeskyttelsen til følge.
For det første undersøger konsekvensanalysen konsekvenserne af manglen i benchmarkforordningen på reguleringsbeføjelser til at sikre en gnidningsløs overgang fra et kritisk benchmark (i dette tilfælde London Interbank Offered Rate eller "LIBOR", som forventes at ophøre ved udgangen af 2021). Værdien af beholdningen af tilbageværende kontrakter, der bruger USD LIBOR som reference på ophørsdatoen, anslås at være 8-12 billioner USD på verdensplan (hvoraf en stor del står på balancen hos banker i alle medlemsstater). Hvis der ikke findes en udpeget erstatningssats, er der stor risiko for forstyrrelser i mange af disse kontrakter. For det andet vurderer konsekvensanalysen benchmarkforordningens konsekvenser for europæiske aktører, der bruger valutaspotkurser som beskyttelse (afdækning) mod udsving i valutakurser. Da mange spotkurser forventes ikke at opfylde benchmarkforordningens krav for brug i EU, vil europæiske banker ikke længere udbyde afdækningskontraker forbundet med dem til europæiske eksportører og investorer.

Tiltaget har til formål at indføre: i) nye regeludstedende beføjelser i henhold til benchmarkforordningen til at gøre det muligt for benchmarkreguleringsmyndigheder at indføre krav om, at en tidsbegrænset erstatningssats for et kritisk benchmark, der afvikles, såsom LIBOR, bruges i eksisterende kontrakter ii)en målrettet undtagelse fra benchmarkforordningen for visse valutaspotkurser.
Problemstillingerne vedrører a) begrænset indberetning af beløb, der indtjenes via digitale platforme, og b) manglende effektivitet i samarbejdet mellem skattemyndighederne. Efterhånden som den digitale økonomi udvides og forventes at vokse i de kommende år, forventes problemerne at blive værre, hvis EU ikke griber ind. I evalueringen af direktivet om administrativt samarbejde blev det påpeget, at selv om rammerne overordnet set er solide, er det ikke alle medlemsstater, der udnytter værktøjerne på samme måde. En præcisering af specifikke træk ved det administrative samarbejde (definition af forventet relevans, fælles revisioner, gruppeanmodninger) forventes at forbedre det administrative samarbejdes virkning og effektivitet. Den digitale platformsøkonomis digitale og globale karakter, der er forbundet med en fragmentering af indtægter indtjent via forskellige platforme, samt forskelle i indberetningskravene på tværs af landene udgør en udfordring med hensyn til korrekt indberetning af beløb, der indtjenes via digitale platforme. Medlemsstaterne er af den opfattelse, at indberetningen ret ofte er begrænset. En uensartet gennemførelse og anvendelse af oplysninger gør samarbejdet ineffektivt. Digitale platforme og skattemyndigheder er de mest berørte parter.
Arbejdstagernes eksponering for kræftfremkaldende stoffer og mutagener udgør en betydelig risiko for arbejdstagernes sundhed. Ifølge EU-OSHA tilskrives 52 % af de årlige arbejdsrelaterede dødsfald i EU kræft. Derfor fortsætter Kommissionen sin proces med at ajourføre direktivet om kræftfremkaldende stoffer og mutagener ved at foreslå denne fjerde pakke af yderligere grænseværdier for erhvervsmæssig eksponering (OEL'er). Dette er i overensstemmelse med direktivet om kræftfremkaldende stoffer og mutagener, som kræver, at der fastsættes OEL'er for alle de kræftfremkaldende stoffer og mutagener, for hvilke dette er muligt på baggrund af de foreliggende oplysninger.

Over 1 mio. arbejdstagere i EU eksponeres i øjeblikket for de tre stoffer, der er omfattet af dette initiativ, nemlig akrylonitril, nikkelforbindelser og benzen. Hvis der ikke gøres noget på EU-plan, vil den erhvervsmæssige eksponering for disse tre stoffer føre til næsten 2000 kræfttilfælde og andre arbejdsrelaterede sygdomstilfælde i løbet af de næste 60 år.
Den finansielle sektor beror i vid udstrækning af informations- og kommunikationsteknologier (IKT). Den nuværende covid-19-pandemi vil sandsynligvis øge dette fænomen, da det indebærer fordele at sikre løbende fjernadgang til finansielle tjenesteydelser. Afhængighed af digitale teknologier indebærer dog visse problemstillinger: Virksomheder skal være i stand til at modstå potentielle IKT-forstyrrelser, således at digitale hændelser og trusler imødegås og tjenesterne opretholdes. Selv om sårbarheder, der skyldes IKT-afhængighed, gør sig gældende i alle økonomiske sektorer, er de særligt udtalte i den finansielle sektor, hvor der er en høj grad af indbyrdes forbundethed, og hvor der tages grænseoverskridende vigtige tjenester i brug, som realøkonomien er afhængig af. Dette skyldes 1) den dybtgående og udbredte brug af IKT og 2) potentialet for, at virkningerne af en operationel hændelse i en finansiel virksomhed eller finansiel delsektor hurtigt kan sprede sig til andre virksomheder eller dele af den finansielle sektor og i sidste ende til resten af økonomien.

På trods af at den finansielle sektor er meget avanceret på sit marked og med hensyn til lovgivningsmæssig integration, og at den er velfungerende på baggrund af et sæt harmoniserede regler — det fælles EU-regelsæt — har EU's indsats i forhold til behovene for øget operationel modstandsdygtighed både på horisontalt plan og sektorplan været enten:

-baseret på minimumsharmonisering og dermed givet mulighed for nationale fortolkninger og fragmentering i det indre marked eller

-for generel og med begrænset anvendelse, idet den i varierende grad imødegår overordnede operationelle risici, delvist regulerer nogle komponenter af digital operationel modstandsdygtighed (f.eks. IKT-risikostyring, indberetning af IKT-hændelser og IKT-tredjepartsrisici) og samtidig udelader andre (afprøvning).

EU's indsats har indtil videre ikke imødegået operationelle risici på en måde, der modsvarer finansielle virksomheders behov for modstandsdygtighed og indsats over for og genopretning efter IKT-sårbarheder. Den udstyrer heller ikke finansielle tilsynsmyndigheder med de værktøjer, de skal bruge, for at opfylde deres mandat til at dæmme op for finansiel ustabilitet, der opstår som følge af sådanne IKT-sårbarheder.

De nuværende huller og uoverensstemmelser har ført til en udbredelse af ukoordinerede nationale initiativer (f.eks. vedrørende afprøvning) og tilsynsmæssige tilgange (f.eks. til afhængighed af IKT-tredjeparter), som udmønter sig enten i overlapninger, duplikationer af krav og høje administrative omkostninger og overholdelsesomkostninger for grænseoverskridende finansielle virksomheder eller i, at IKT-risici ikke detekteres og imødegås. Overordnet set er der ikke sikret stabilitet og integritet i den finansielle sektor, og det indre marked for finansielle tjenesteydelser er fortsat fragmenteret, hvilket medfører, at forbruger- og investorbeskyttelsen svækkes.
For at sikre rimelige arbejds- og levevilkår samt at opbygge retfærdige og robuste økonomier og samfund er det afgørende at sikre, at EU's arbejdstagere tjener tilstrækkeligt. I de seneste årtier har lave lønninger imidlertid ikke fulgt med andre lønninger i mange medlemsstater, hvilket har ført til mere fattigdom blandt personer i arbejde og mere lønulighed samt forværret de lavtlønnedes evne til at håndtere økonomiske problemer.

Mindstelønninger spiller en vigtig rolle i denne overordnede kontekst. Beskyttelse af mindstelønninger kan sikres ved kollektive overenskomster (som det er tilfældet i seks medlemsstater) eller ved lovbestemte mindstelønninger (som det er tilfældet i 21 medlemsstater). Når de fastsættes på et passende niveau, sikrer de en værdig tilværelse for arbejdstagerne, samtidig med at de opretholder den indenlandske efterspørgsel, styrker incitamenterne til at arbejde samt mindsker fattigdom blandt personer i arbejde og ulighed i den lave ende af lønskalaen. De fremmer også ligestilling mellem kønnene, da flere kvinder end mænd har lønninger på niveau med eller tæt på mindstelønnen.

Mange arbejdstagere i EU er imidlertid ikke beskyttet af passende mindstelønninger på nuværende tidspunkt. I de fleste medlemsstater med nationale lovbestemte mindstelønninger er mindstelønnen for lav i forhold til andre lønninger og/eller til at sikre en værdig tilværelse. Dette kan illustreres ved hjælp af almindeligt anvendte referenceværdier: i) nationale lovbestemte mindstelønninger er lavere end 60 % af medianlønnen eller 50 % af gennemsnitslønnen i næsten alle medlemsstater. Desuden er særlige grupper af arbejdstagere ikke omfattet af den beskyttelse, som nationale lovbestemte mindstelønninger giver. I medlemsstater, der benytter sig af kollektive overenskomstforhandlinger, har nogle arbejdstagere ikke nogen mindstelønsbeskyttelse gennem kollektive overenskomster. Andelen af arbejdstagere, der ikke er dækket, er mellem 10 % og 20 % i fire lande og 55 % i ét land.

Nogle af årsagerne til dette problem er fælles for begge systemer, nemlig: en faldende tendens i overenskomstforhandlinger og en manglende overholdelse af eksisterende nationale bestemmelser. Andre årsager er specifikke for de lovbestemte mindstelønsordninger, nemlig: manglen på klare og stabile kriterier for fastsættelse og ajourføring af mindstelønninger, utilstrækkelig inddragelse af arbejdsmarkedets parter, anvendelse af lavere satser for bestemte grupper (variationer), anvendelse af reduktioner baseret på værdien af udstyr eller andre omkostninger (nedsættelser) og anvendelse af undtagelser.
Flere lovgivningsmæssige og ikkelovgivningsmæssige løsningsmodeller har været overvejet. Nogle løsningsmodeller blev forkastet på et tidligt tidspunkt: Oprettelsen af en særskilt juridisk enhed blev forkastet, da løsningen ville være uforholdsmæssig i forhold til de begrænsede opgaver, enheden ville skulle håndtere. Desuden blev brugen eller udviklingen af et alternativt system forkastet, hovedsagelig fordi den nuværende e-CODEX-løsning har vist sig at være meget virkningsfuld og effektiv i forbindelse med de procedurer, som den allerede anvendes til, og der med rimelighed kan forventes et afkast på de 24 mio. EUR, der er investeret i at udvikle e-CODEX. En kommerciel løsning ville også give anledning til bekymring om den langsigtede bæredygtighed og om fortroligheden og integriteten af de udvekslede data, da ejeren af løsningen i teorien ville kunne få adgang til de data, der overføres via en sådan løsning. Overdragelse af e-CODEX til en medlemsstat eller et konsortium af medlemsstater kunne ikke overvejes, da medlemsstaterne klart har afvist denne mulighed. Deres præference som udtrykt i flere af Rådets konklusioner er at få eu-LISA til at sikre den fortsatte evolutive vedligeholdelse af e-CODEX.

Under disse forudsætninger blev to muligheder vurderet i forhold til referencescenariet, dvs. at der ikke foretages nogen permanent vedligeholdelse, hvilket vil føre til, at e-CODEX bliver forældet. Af disse blev muligheden for at overdrage e-CODEX til et agentur anset for at være den mest hensigtsmæssige. Den alternative mulighed, som er, at Kommissionen pålægges at sørge for vedligeholdelsen af e-CODEX, blev anset for at være mindre hensigtsmæssig, da denne mulighed ville gøre det vanskeligere at sikre medlemsstaternes deltagelse i forvaltningen af systemet — hvilket medlemsstaterne betragter som vigtigt for at sikre retsvæsenets uafhængighed. Et agentur kan også udgøre en mere fleksibel løsning, der gør det muligt i højere grad at tage hensyn til input fra interessenter. Blandt de eksisterende agenturer er Det Europæiske Agentur for den Operationelle Forvaltning af Store IT-systemer inden for Området med Frihed, Sikkerhed og Retfærdighed (eu-LISA) det eneste med relevant erfaring med at forvalte store IT-systemer, og det bør derfor overdrages opgaven med at forvalte e-CODEX. For at muliggøre vedtagelsen af et retsgrundlag for e-CODEX og for at sikre en passende overdragelsesproces vil det nuværende konsortium af medlemsstater eller en ny enhed skulle fortsætte med at vedligeholde e-CODEX i perioden 2021-2023.
Konsekvensanalysen har fokus på fire indsatsområder: mekanismer til øget videreanvendelse af data fra den offentlige sektor, foranstaltninger til at skabe tillid til dataformidlere, foranstaltninger til fremme af dataaltruisme og oprettelse af en europæisk mekanisme til koordinering og styring af de horisontale aspekter af forvaltningen. For hvert område blev der i konsekvensanalysen overvejet bløde løsninger såsom vejledning eller henstillinger og to hårde lovgivningsmodeller, der er forskellige med hensyn til deres intensitet.

Analysen konkluderede, at bløde lovgivningsforanstaltninger ikke kan forventes at skabe den nødvendige tillid til datadeling på de forskellige indsatsområder. F.eks. har dataaltruisme en stærk forbrugerbeskyttelseskomponent, hvis mål er vanskelige at nå udelukkende på grundlag af bløde foranstaltninger.

Hvad angår bedre genanvendelse af data fra den offentlige sektor, blev der overvejet både en centraliseret og en decentraliseret model for håndtering af videreanvendelse af data. For så vidt angår foranstaltninger, der har til formål at skabe tillid til dataformidlere, varierede mulighederne med hensyn til, om mærknings-/certificeringsordningen skulle være frivillig eller obligatorisk. Med hensyn til dataaltruisme blev mulighederne for en frivillig certificeringsordning og en obligatorisk tilladelsesordning vurderet. For at oprette en europæisk mekanisme til koordinering og styring af de horisontale aspekter af forvaltningen var én mulighed at oprette et selvstændigt retligt organ, og en anden mulighed var at Kommissionen skulle nedsætte en ekspertgruppe.

I vurderingen blev det konkluderet, at løsningsmodellen med lavere intensitet var at foretrække på tre indsatsområder. Med hensyn til dataaltruisme var den højere intensitet imidlertid at foretrække: Obligatoriske tilladelser, der udstedes af en offentlig myndighed, vil skabe den nødvendige tillid til mekanismer til dataaltruisme. Med hensyn til mærkning eller certificering af dataformidlere vil den obligatoriske ordning med højere intensitet også være et gennemførligt alternativ, da dette vil fastsætte klare regler for erhvervsaktivitet på det europæiske datamarked og skabe større tillid til disse formidleres tjenester.
1.Øge cyberrobustheden i et omfattende sæt af virksomheder, der opererer i Den Europæiske Union, på tværs af alle relevante sektorer ved at indføre regler, der sikrer, at alle offentlige og private enheder i hele det indre marked, som varetager vigtige funktioner for økonomien og samfundet som helhed, er forpligtet til at træffe passende cybersikkerhedsforanstaltninger.

Modstandsdygtigheden over for cybertrusler i hele Unionen kan ikke være effektiv, hvis der gribes ind på en uensartet måde gennem nationale eller regionale siloer. NIS-direktivet har til formål at afhjælpe denne mangel ved at fastlægge en ramme for net- og informationssystemernes sikkerhed på nationalt plan og EU-plan. Omsætningen og gennemførelsen af direktivet afslørede imidlertid også iboende mangler ved visse bestemmelser eller fremgangsmåder, såsom den uklare afgrænsning af NIS-direktivets anvendelsesområde. Siden covid-19-krisen er den europæiske økonomi desuden blevet mere afhængig af net- og informationssystemer end nogensinde før, og sektorer og tjenester er i stigende grad indbyrdes forbundne. Den første periodiske evaluering af NIS-direktivet skabte derfor mulighed for yderligere EU-tiltag. En EU-indsats, der går videre end de nuværende foranstaltninger i NIS-direktivet, er primært begrundet i: i) problemets grænseoverskridende karakter, ii) EU-indsatsens potentiale til at forbedre og fremme effektive nationale politikker og iii) bidraget fra samordnede og samarbejdsbaserede politiske foranstaltninger vedrørende net og informationssikkerhed til effektiv beskyttelse af databeskyttelse og privatlivets fred.

Hvilke forskellige løsninger er der for at nå målene? Foretrækkes en bestemt løsning frem for andre? Hvis ikke, hvorfor?
Man har overvejet fire politiske løsningsmodeller.

Løsningsmodel 1 omfatter frivillige, ikkelovgivningsmæssige foranstaltninger for at tilskynde til mere fælles tilgange og informationsudveksling som et supplement til det eksisterende direktiv om europæisk kritisk infrastruktur.

Løsningsmodel 2 indebærer en revision af det eksisterende direktiv om europæisk kritisk infrastruktur for at bringe sektordækningen i overensstemmelse med det eksisterende direktiv om net- og informationssystemer (NIS) og for at finjustere udvælgelseskriterierne for og kravene til operatører af europæisk kritisk infrastruktur, f.eks. ved at opretholde planer for operatørernes modstandsdygtighed. Både medlemsstaterne og de udpegede operatører af europæisk kritisk infrastruktur vil også skulle foretage risikovurderinger.

Løsningsmodel 3 indebærer, at det eksisterende direktiv om europæisk kritisk infrastruktur erstattes af en overordnet rammelovgivning med henblik på at øge modstandsdygtigheden hos kritiske enheder i det mindste i de sektorer, der er omfattet af det eksisterende NIS-direktiv, og forbedre det indre markeds funktion i denne henseende. Gennemførelsen vil blive understøttet af et videncenter i Kommissionen. Medlemsstaterne skal på grundlag af en risikovurdering identificere kritiske enheder, som vil være underlagt forskellige krav til styrkelse af modstandsdygtigheden. Både medlemsstater og kritiske enheder vil være forpligtet til at foretage risikovurderinger. Der vil også blive indført en procedure for identifikation af kritiske enheder med særlig europæisk betydning samt visse særlige regler, der gælder for disse enheder.

Løsningsmodel 4 omfatter alle de elementer, der er skitseret i løsningsmodel 3. Desuden vil Kommissionen spille en mere aktiv rolle med hensyn til at udpege kritiske enheder, og der vil blive oprettet et særligt EU-agentur for kritisk infrastrukturs modstandsdygtighed.

Efter at man har overvejet de forventede virkninger og værdien af de enkelte løsningsmodeller, er den foretrukne løsningsmodel løsningsmodel 3, som vil resultere i en mere omfattende ramme for modstandsdygtighed, der tager højde for eksisterende EU-foranstaltninger og særlige nationale forhold.
For det tredje er medlemsstaterne begyndt at regulere digitale tjenester på nationalt plan, hvilket har skabt nye hindringer i det indre marked. Dette giver etablerede meget store platforme og digitale tjenester en konkurrencefordel.

For det andet er tilsynet med onlineplatforme mere generelt i vid udstrækning ukoordineret og ineffektivt i EU på trods af den systemiske betydning af sådanne tjenester. Den begrænsede ramme for administrativt samarbejde i direktivet om e-handel for håndtering af grænseoverskridende aspekter er ikke tilstrækkelig præcis, og den anvendes uensartet i medlemsstaterne.

For det første udsættes borgerne for stigende risici og skader online — lige fra spredning af ulovlige aktiviteter til risici for deres grundlæggende rettigheder og andre samfundsmæssige skader. Disse problemer er udbredte i hele onlineøkosystemet, men indvirkningen er størst på meget store onlineplatforme i betragtning af deres rækkevidde.

Digitale tjenester har ændret EU's økonomi og samfund gennem de seneste to årtier, navnlig med udviklingen af onlineplatforme. Dette initiativ bygger på evalueringen af direktivet om e-handel fra 2000. Den vedlagte evaluering af direktivet viser, at dets centrale principper fortsat er gyldige, men nogle af de specifikke regler skal ajourføres i lyset af de nye specifikke udfordringer, navnlig i forbindelse med onlineformidlere og onlineplatforme. På denne baggrund er der i konsekvensanalysen fokus på tre centrale problemer og årsagerne hertil.

Det overordnede mål er at sikre et velfungerende indre marked, navnlig levering af grænseoverskridende onlineformidlingstjenester. De specifikke mål er i) at bevare et sikkert onlinemiljø, ii) at forbedre betingelserne for innovative grænseoverskridende digitale tjenester, iii) at styrke brugerne og beskytte deres grundlæggende rettigheder online og iv) at etablere et effektivt tilsyn med digitale tjenester og samarbejde mellem myndigheder.

Tilgængeligheden af indhold og tjenester via internettet er typisk tværnational. Parallel og divergerende regulering i de enkelte medlemsstater hæmmer leveringen af formidlingstjenester i hele EU og er ineffektiv med hensyn til at garantere sikkerheden og beskyttelsen af alle europæiske borgere. Handling på EU-plan vil mindske den retlige fragmentering og overholdelsesomkostningerne, øge retssikkerheden, sikre lige beskyttelse af borgerne og lige vilkår for virksomhederne, styrke det indre markeds integritet og muliggøre et effektivt tilsyn på tværs af grænserne. Ingen medlemsstat kan løse disse problemer alene.

Hvilke forskellige løsninger er der for at nå målene?