EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 27.11.2018 COM(2018) 787 final RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET om den seneste udvikling for så vidt angår euromønter



RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET om den seneste udvikling for så vidt angår euromønter Afsnit 1. Indledning Indførelsen af euroen som en fælles europæisk valuta var et stort skridt fremad i den europæiske integration. Eurokontanter er et dominerende betalingsmiddel, og euromønter spiller en vigtig rolle. Borgere og detailhandlere benytter euromønter i daglige transaktioner til at foretage betalinger eller som byttepenge. Selv om euromønter udstedes på nationalt plan, er det Rådet, som standardiserer deres pålydende værdi og tekniske specifikationer. Siden indførelsen af eurosedler og -mønter den 1. januar 2002 har eurolandene sammen udstedt næsten 127 mia. euromønter til en samlet anslået værdi af i alt ca. 28 mia. EUR. Euromønterne, som omfatter otte pålydende værdier fra 1 eurocent til 2 EUR, har været uændrede lige siden. Nytten af de to mindste pålydender (1 og 2 eurocent) har været genstand for debat, siden de blev indført. De vigtigste aspekter af denne debat er disse mønters høje produktions- og håndteringsomkostninger i forhold til deres pålydende værdi, det store tab af disse mønter og nedgangen i købekraften for disse to små mønter mere end 16 år efter indførelsen af eurosedler og -mønter. Kommissionen foretog som led i udarbejdelsen af meddelelsen fra 2013 en konsekvensanalyse vedrørende udstedelsen af 1- og 2-eurocentmønter. Denne konsekvensanalyse blev fremlagt som et ledsagende arbejdsdokument til meddelelsen. Deri blev der fremhævet fire mulige scenarier, der strækker sig fra status quo til at tage mønterne ud af omløb og indførelse af afrundingsregler. I forbindelse med de efterfølgende drøftelser gik et flertal af medlemsstaterne ind for at fortsætte med at udstede 1- og 2-eurocentmønter og samtidig undersøge mulige måder at mindske produktionsomkostningerne på uden at ændre mønternes udseende og parametre. Denne nye rapport er en opfølgning på betragtning 7 i forordning (EU) nr. 651/2012 om udstedelse af euromønter (EUT L 201 af 27.7.2012, s. 135), hvori det fastsættes, at den "nuværende brug af forskellige pålydende værdier på euromønter og eurosedler skal regelmæssigt og omhyggeligt undersøges af de kompetente institutioner i forhold til kriterierne om omkostninger og offentlig accept". Den ajourfører også konklusionerne fra meddelelsen fra 2013. I afsnit 2 gøres der status for anvendelsen af 1- og 2-eurocentmønter og de skiftende opfattelser af dem. Der fremlægges desuden mulige politiske løsningsmodeller til yderligere drøftelse. En omfattende høring af interessenterne har for nyligt fundet sted om spørgsmålene i forbindelse med disse mønter som bebudet i den køreplan, der iværksatte denne rapport. De hørte interessenter og resultaterne af høringerne er beskrevet i del I i bilaget til denne rapport. De politiske løsningsmodeller for disse mønter i denne rapport stammer fra høringen. I afsnit 3 ses der nærmere på den seneste udvikling inden for mønternes sikkerhedselementer. Det er afgørende, at borgere og detailhandlere har tillid til euromønter med alle pålydende værdier, hvis de fortsat skal være et effektivt og attraktivt betalingsmiddel. Det samlede antal afslørede og indberettede falske euromønter (50 eurocent, 1 EUR og 2 EUR) i omløb har altid været forholdsvis stabilt. Selv om møntfremstillingsteknologien i forhold til at gøre mønterne endnu mere sikre er blevet udviklet, og der er indført automatisk autentificering af mønter som et middel til at afsløre forfalskninger, er kvaliteten af nogle forfalskninger også blevet bedre. I afsnit 4 fremsættes der som afslutning forslag til, hvordan der kan følges op på rapportens vigtigste resultater. Afsnit 2. 1- og 2-eurocentmønter: udvikling og drøftelser efter Kommissionens meddelelse fra 2013 2.1 Brug af 1- og 2-eurocentmønter til betaling 1- og 2-eurocentmønter bruges til at købe varer eller tjenester, hvis samlede pris ikke ender på 0 eller 5 eurocent (dvs. prisen for et enkelt køb eller summen af alle indkøb er ikke et rundt tal), og hvor kontant betaling forventes eller er det fremherskende betalingsmiddel. Generelt er dette tilfældet for relativt små indkøb af fødevarer og varige produkter i supermarkeder, bagerier og mindre detailhandlere og for løse varer købt efter vægt, volumen m.v. på ugentlige markeder eller ved slagtere eller tankstationer. Udgifter i supermarkeder og mindre butikker tegner sig stadig for en stor andel af forbrugernes husholdningsbudget. Men de fleste forbrugsvarer falder ikke længere ind under denne kategori, da priserne på enkelte varer er højere og derfor normalt afrundes, og/eller fordi betalingerne foretages med andre betalingsmidler end kontanter. Indebærer kontantbetalinger brug af 1- og 2-eurocentmønter, anvendes disse pålydende værdier for det meste til byttepenge ("envejsanvendelse"). Forbrugerne modtager typisk flere 1- og 2-eurocentmønter, end de bruger. 2.2. Ændringer i udstedelsen af 1- og 2-eurocentmønter Udstedelsen af 1- og 2-eurocentmønter er fortsat øget siden 2002, og udstedelsesprisen stiger hurtigere end for de øvrige euromønters pålydende. Statistisk set ejer hver borger i euroområdet i dag 181 af disse mønter, mens hver borger på tidspunktet for offentliggørelsen af Kommissionens meddelelse i 2013 ejede 145 mønter. I dag er næsten halvdelen af alle udstedte euromønter 1- og 2-eurocentmønter. År Alle euromønter (mia.) Alle 1- og 2-eurocentmønter (mia.) Procentdel af 1- og 2-eurocentmønter (af alle mønter udstedt i euroområdet) December 2002 40 14 35 % Udgangen af 2004 54 21 39 % Udgangen af 2007 73 31 42 % Udgangen af 2012 102 47 46 % Udgangen af 2017 126 61 48 % (Kilde: Den Europæiske Centralbank; alle tal er afrundet)

Andelen af 1- og 2-eurocentmønter, der returneres til de nationale centralbanker, er det laveste af alle pålydender. Ensidig anvendelse, lav returnering til nationale centralbanker og en støt stigning i udstedelsen af 1- og 2-eurocentmønter underbygger den antagelse, at disse pålydender ikke cirkulerer effektivt mellem økonomiske operatører, men hovedsagelig hamstres eller går tabt. 2.3 Omkostninger ved "ensidig anvendelse" og stor udstedelse af 1- og 2-eurocentmønter Euromønter er lovlige betalingsmidler, og det koster at forsyne offentligheden med lovlige betalingsmidler. De omkostninger, som følger af 1- og 2-eurocentmønter, vedrører produktion af blanketter samt prægning, udstedelse, håndtering og omløb eller fornyet omløb af disse mønter. Tabte mønter har også miljømæssige omkostninger. Da der ikke er nogen effektiv tilskyndelse for at sætte disse pålydender i fornyet omløb, udstedes der flere og flere 1- og 2-eurocentmønter, hvilket øger de samlede omkostninger yderligere. Generelt er møntningsgevinsten ved udstedelsen af 1-eurocentmønter negativ, da købsprisen allerede overstiger møntens pålydende værdi alene. Fra et finansielt perspektiv er udstedelsen af mønter med denne pålydende værdi en tabsgivende aktivitet for medlemsstaterne. Ved høringen af de berørte parter i 2017 rapporterede de fleste lande i euroområdet, at anskaffelsesomkostningerne for 2-eurocentmønterne fortsat ligger under deres pålydende værdi. 2.4 Sådan reagerer medlemsstaterne på stigende omkostninger og udstedelse af 1- og 2-eurocentmønter Medlemsstaterne har håndteret omkostninger og efterspørgsel på forskellige måder. Én mulighed er afrunding opad eller nedad til nærmeste 5 eurocent ved kontant betaling. Det endelige samlede beløb for indkøb, der slutter på 1, 2, 6 eller 7 eurocent, rundes ned, mens et beløb, der slutter på 3, 4, 8 eller 9 eurocent, rundes op. For et endeligt beløb på 3,58 EUR eller 3,62 EUR skal der f.eks. betales 3,60 EUR kontant, mens der for beløb på 3,63 EUR eller 3,67 EUR skal betales 3,65 EUR kontant. En sådan afrunding betyder, at der tabes eller vindes højst to eurocent ved den endelige afrunding, og at gevinster og tab udjævnes over tid. Dette mindsker derfor effektivt anvendelsen af 1- og 2-eurocentmønter. Et stigende antal lande følger denne tilgang: Siden 2002 har det været obligatorisk at afrunde det endelige beløb ved kontant betaling i Finland til nærmeste 5 eurocent. I 2004 blev afrunding almindelig praksis i Nederlandene. I 2014 indførte Belgien en lov om frivillig afrunding efterfulgt af Irland i 2015. I 2017 vedtog Italien en lov om at gøre afrunding obligatorisk og ophørte med at præge 1- og 2-eurocentmønter. Afrunding er dog endnu ikke blevet sædvane i hverken Belgien eller Italien. Visse medlemsstater veksler euromønter med forskellig pålydende værdi til 1-eurocentmønter fra andre EU-landes møntlagre til pålydende værdi for at begrænse produktions- eller indkøbsomkostninger for denne pålydende værdi. 2.5 Detailhandlernes svar på omkostninger som følge af 1- og 2-eurocentmønter Detailhandlere (inkl. supermarkeder) er naturligvis nødt til at tilpasse sig forbrugernes betalingsvaner og -præferencer. Detailhandlere spiller en central rolle, da de er de vigtigste aktører, der indleder ensidig anvendelse med 1- og 2-eurocentmønter som byttepenge. Dette forventes at vare, så længe der ikke er nogen afrunding, og omkostningerne som følge af anvendelsen af disse pålydende værdier fortsat afholdes af kunderne. I nogle tilfælde kan det være billigere for detailhandlerne at anskaffe nye 1- og 2-eurocentmønter fra en forretningsbank via den nationale centralbank end at anskaffe mønter i omløb fra virksomheder, der håndterer kontanter erhvervsmæssigt, da den anden mulighed indebærer højere administrationsomkostninger. Selv om forretningsbanker opkræver et gebyr for at tage nye 1- og 2-eurocentmønter ud af omløb, betaler detailhandlerne ofte mindre for nye mønter, end hvad de ville skulle betale, hvis de bestilte mønter fra virksomheder, der håndterer kontanter erhvervsmæssigt. Som følge heraf udstedes der nye mønter, mens møntlagrene i virksomheder, der håndterer kontanter erhvervsmæssigt, bliver større og større. 2.6 Det synes offentligheden om 1- og 2-eurocentmønter Siden 2014 har Kommissionen gennemført årlige opinionsundersøgelser om disse mønter. Det langt overvejende flertal af borgerne i euroområdet går ind for at afskaffe disse pålydende værdier, som det fremgår af besvarelserne fra spørgeundersøgelsen nedenfor. Der er kun sket få ændringer i dette store flertal i årenes løb. Hvis man ser på resultaterne fra eurolandene i dag, har ingen af dem længere et absolut flertal, der stadig går ind for at beholde disse to pålydende værdier. (Kilde: Eurobarometer 2017) 2.7 Bekymringer om, at afrunding til nærmeste fem cent ville øge forbrugerpriser og inflation

Et andet vigtigt spørgsmål i debatten om, hvorvidt 1- og 2-eurocentmønterne skal tages ud af omløb, er inflationen og den opfattede inflation. Afrunding af det endelige beløb kan få forbrugerne til systematisk at forvente en opadgående afrunding eller direkte prisstigninger i fremtiden. Denne bekymring holder faktisk, hvis afrundingen påvirker varer, der købes hyppigt og typisk betales kontant, og som derfor kan påvirke inflationsforventningerne ("den opfattede inflation"). Men afskaffelsen af 1- og 2-eurocentmønter og anvendelsen af afrundingsreglerne forventes ikke i væsentlig grad at påvirke prisstabiliteten, fordi: ·Lavere omkostninger ved håndtering af kontanter kan give detailhandlere mulighed for at sænke priserne. ·Hvis der indføres afrunding, vil der ikke være nogen ændring i den måde, hvorpå inflationen måles, ved hjælp af harmoniserede forbrugerprisindekser eller i målingen af det private forbrug. Der vil således ikke være nogen "nye tal". De statistiske myndigheder vil fortsat anvende de noterede priser (dvs. ikke-afrundede priser) uden systematisk forudindtagethed i summeringen ved beregning af prisindekser. ·Afskaffelsen af 1- og 2-centmønter kan give producenter og detailhandlere mulighed for at ændre et bredere sæt individuelle priser på samme tid. Det kunne så føre til en vis stigning i det generelle prisniveau og – i det mindste som et engangstilfælde – til højere inflation. Men prisgennemsigtighed, forbrugerbevidsthed og konkurrencen i detailsektoren kan imidlertid forventes at begrænse denne risiko. Ifølge én interessent kan man ikke udelukke muligheden for, at det endelige købsbeløb faktisk kan rundes ned i almindelighed på mellemlangt sigt som følge af konkurrencesituationen. ·Erfaringerne i de lande, der begrænser brugen af 1- og 2-eurocentmønter for kontantbetalinger, såsom Finland, Nederlandene og Irland, bekræfter, at praksis med at afrunde kontantbetalinger ikke har haft nogen målelig indvirkning på inflationen i forbrugerpriserne målt ved det harmoniserede forbrugerprisindeks eller privatforbrugsdeflatoren. 2.8 Undersøgelse af udstedelsen af 1- og 2-eurocentmønter i forhold til kriterierne om omkostninger og offentlig accept Anvendelsen af kriterierne om omkostninger og offentlig accept af 1- og 2-eurocentmønter viser følgende: 1)På grund af deres mindre købekraft anvendes 1- og 2-eurocentmønter hovedsageligt ensrettet, hvilket fører til hamstring og tab af mønter. 2)Myndigheder, der udsteder disse mønter, taber på dem med negativ møntningsgevinst (i det mindste for 1-eurocentmønter). 3)Omkostningerne ved håndtering af mønter er høje sammenlignet med mønternes pålydende værdi. Detailhandlere betaler op til 1 EUR for én rulle mønter med 50-eurocentmønter. 4)I offentligheden er der et stabilt flertal for at afskaffe 1- og 2-eurocentmønter, hvilket fremgår af oplysningerne i tabellen ovenfor. 5)Nedbringelsen af produktionsomkostninger er begrænset. I forbindelse med positiv inflation skaber det kun forbigående virkninger, indtil produktionsomkostningerne igen overstiger den pålydende værdi, og det tager ikke hånd om de andre udfordringer i forbindelse med 1- og 2-eurocentmønter: Hamstring og tab vil fortsætte. Afskaffelsen af disse mønter vil give mulighed for at håndtere de ulemper og udfordringer, der som fremhævet ovenfor er forbundet med deres anvendelse. Der bør dog foretages en yderligere analyse af følgerne af enhver eventuel afskaffelse. Som udgangspunkt kan medlemsstaterne udstede euromønter, forudsat at ECB godkender antallet af udstedte mønter. I forordning (EU) nr. 651/2012 fastsættes der på den anden side bindende regler for udstedelsen af euromønter med det formål at forhindre forskellig praksis blandt medlemsstaterne og opnå en tilstrækkelig integreret ramme for den fælles valuta. I følgende to underafsnit drøftes fordelene og ulemperne ved både udtagelsen af omløb og udfasningen af disse mønter. 2.8.1 Fordele og ulemper ved udtagelse af omløb og hurtigt tab af status som lovligt betalingsmiddel Denne løsning indebærer, at udstedelsen af disse mønter vil ophøre, og de vil derfor miste deres status som lovlige betalingsmidler forholdsvis hurtigt, eventuelt med ret til at indløse dem i centralbanker, også efter tabet af denne status. Det ville være nødvendigt at indføre obligatorisk afrunding af de endelige beløb til nærmeste 5 eurocent i hele euroområdet for at sikre, at de gælder på samme måde for hele området. Mønterne vil aktivt skulle tages ud af omløb. Fordelene ved denne løsning vil være: ·umiddelbare besparelser: ikke flere produktions- eller udstedelsesomkostninger og ingen negativ møntningsgevinst ·ikke flere håndteringsomkostninger for 1- og 2-eurocentmønter

·hurtig reaktion på borgernes præferencer. Ulempen vil være engangsomkostningerne ved udtagelse af omløb. For at foretage et skøn vil det være nødvendigt med en yderligere analyse. 2.8.2 Fordele og ulemper ved udfasning af mønter og intet umiddelbart tab af deres status som lovligt betalingsmiddel Denne løsning indebærer, at der heller ikke længere vil udstedes mønter, mens deres status som lovligt betalingsmiddel først inddrages senere. Ophøres produktionen og udstedelsen af disse mønter, ville dette have en virkning svarende til det første scenario. De ville dog stadig være i omløb, men forsvinde lidt efter lidt, da et stort antal mønter fortsat går tabt, og der ikke udstedes nye. Mønternes status som lovligt betalingsmiddel vil tidligst kunne tilbagekaldes, når der kun er et meget lille antal tilbage i omløb, evt. med ret til at indløse dem i centralbankerne, selv efter at de ophører med at have status som lovligt betalingsmiddel. Denne foranstaltning vil skulle ledsages af obligatorisk afrunding, så snart mønterne ikke længere udstedes, ligesom i det første scenario. Fordelene ved denne løsning vil være: ·Der vil ikke være nogen omkostninger ved at tage mønterne ud af omløb. ·1- og 2-eurocentmønter vil fortsat kunne anvendes i længere tid til at foretage betalinger. Sammenlignet med løsning 1 ville ulemperne være: ·Der vil være færre økonomiske fordele pga. de fortsatte håndteringsomkostninger for 1- og 2-eurocentmønter i omløb, indtil de svinder i antal. ·Detailhandlere vil pga. afrunding fortsat skulle tage højde for håndtering af 1- og 2-eurocentmønter, om end i mindre omfang. ·Det vil ikke være nogen umiddelbar reaktion på ønskerne hos de fleste mennesker i de berørte medlemsstater. Afsnit 3. Beskyttelse af euromønter mod falskmøntneri: forbedring af sikkerhedselementerne i euromønter for at bevare mønterne som et sikkert betalingsmiddel EU har udviklet en retlig ramme og fremmet samarbejde med medlemsstater og nationale myndigheder for at sikre, at eurokontanter er pålidelige, og at pengeomløbet er sikkert og effektivt. Der er indført regler (herunder strafferetlige bestemmelser) for at beskytte euromønterne mod forfalskning og for at verificere disse. De er suppleret med bestemmelser om reproduktion og om medaljer og møntefterligninger for at sikre, at kun ægte mønter er egnede til at være i omløb og anvendes i kontantkredsløbet. Antallet af falske euromønter (50 eurocent, 1 EUR og 2 EUR) i omløb, som er blevet opdaget og indberettet, er med et årligt gennemsnit på omkring 150 000 falske mønter (svarende til en nominel værdi på omkring 240 000 EUR) forholdsvist stabilt. Antal indberettede falske euromønter for hver pålydende værdi

(Kilde: Det Europæiske Tekniske og Videnskabelige Center) Samtidig er det samlede antal mønter i omløb fortsat steget fra 40 milliarder i 2002 til 125 milliarder i slutningen af 2017. Som en følge heraf er antallet af afslørede falske mønter med tiden faldet markant fra én falsk mønt for hver 70 000 ægte mønter i 2007 til én falsk mønt for hver 120 000 ægte mønter i 2017 (idet der her kun tages 50-eurocentmønter og 1- og 2-euromønter i betragtning). Borgerne har begrænset fokus på mønters udseende og sikkerhedselementer. En stor del af mønterne bliver i tegnebøger og kasseapparater som byttepenge og bliver aldrig udsat for en reel ægthedskontrol. De tekniske specifikationer og karakteristika for euromønter af alle pålydender stammer fra midten af 1990'erne, mens både produktionsteknologi og "kvaliteten" af visse afslørede forfalskninger har udviklet sig.