ISSN 1831-0796
DEN EUROPÆISKE 
REVISIONSRET
2013
DA
Særberetning nr. 17
EU’S KLIMAFINANSIERING INDEN FOR 
RAMMERNE AF EKSTERN BISTAND

EU’S KLIMAFINANSIERING INDEN FOR 
RAMMERNE AF EKSTERN BISTANDSærberetning nr. 17  2013
(artikel 287, stk. 4, andet afsnit, TEUF)
DEN EUROPÆISKE REVISIONSRET
DEN EUROPÆISKE REVISIONSRET
12, rue Alcide  De Gasperi
1615 Luxembourg
LUXEMBOURG
Tlf. +352 4398-1
Fax +352 4398-46410
E-post: eca-info@eca .europa .eu
Internet : http ://eca.europa .eu
Særberetning  nr. 17  2013
Yderligere oplysninger om EU fås på internet via Europaserveren ( http://europa.eu )
Katalogoplysninger findes bagest i denne publikation
Luxembourg: Den Europæiske Unions Publikationskontor, 2014
ISBN 978-92-9241-586-0
doi:10.2865/16878
© Den Europæiske Union, 2014
Eftertryk tilladt med kildeangivelse
Printed  in Luxembourg
INDHOLD
Punkt
 FORKORTELSER OG AKRONYMER
I-VI RESUMÉ
1-14  INDLEDNING
1-2 UDFORDRINGER I  FORBINDELSE MED KLIMAÆNDRINGER
3-6 DEN INTERNATIONALE DAGSORDEN OM KLIMAÆNDRINGER OG KLIMAFINANSIERING
7-9 EU’S POLITIK FOR KLIMAFINANSIERING INDEN FOR RAMMERNE AF EKSTERN BISTAND
10-14  EU’S OG MEDLEMSSTATERNES KLIMAFINANSIERING INDEN FOR RAMMERNE AF EKSTERN BISTAND
15-16  REVISIONENS OMFANG OG REVISIONSMETODEN
17-64  BEMÆRKNINGER
17-25   KOMMISSIONEN FORVAL TEDE DEN KLIMARELATEREDE STØTTE, DER FINANSIERES OVER EU-BUDGETTET 
OG EUF, FORNUFTIGT
18-20  KOMMISSIONEN ØGEDE PRIORITERINGEN AF KLIMAFINANSIERING
21-25  KOMMISSIONEN SKRÆDDERSYEDE SIN KLIMAFINANSIERING TIL PARTNERLANDETS SÆRLIGE FORHOLD
26-64   SAMORDNINGEN AF KOMMISSIONENS OG MEDLEMSSTATERNES BISTAND TIL UDVIKLINGSLANDENE 
TIL LØSNING AF PROBLEMERNE FORBUNDET MED KLIMAÆNDRINGERNE ER UTILSTRÆKKELIG
28-39  SAMORDNINGEN MELLEM EU’S OG MEDLEMSSTATERNES LANDEPROGRAMMER BØR FORBEDRES
40-41   KOMMISSIONEN OG MEDLEMSSTATERNE ER IKKE BLEVET ENIGE OM, HVORDAN DE SKAL ØGE 
KLIMAFINANSIERINGEN PÅ LANG SIGT
42-51  DER ER ENDNU IKKE ETABLERET ET EFFEKTIVT OVERVÅGNINGS-, RAPPORTERINGS- OG VERIFIKATIONSSYSTEM
52-55  DET ER UKLART, I  HVILKET OMFANG HSF-TILSAGNET ER BLEVET OPFYLDT
56-64   KOMMISSIONEN OG MEDLEMSSTATERNE SAMARBEJDEDE IKKE OM AT GØRE KLIMAFINANSIERINGEN 
MINDRE  FRAGMENTERET3
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
65-69  KONKLUSIONER OG ANBEFALINGER
 BILAG I  — MINDST UDVIKLEDE LANDE, SMÅ UDVIKLINGSØSTATER OG AFRIKA
 BILAG II  — EUROPEAIDS KLIMAFINANSIERING 2003-2012
 BILAG III  — EU’S KLIMAFINANSIERINGSSTRØMME TIL UDVIKLINGSLANDE — 2007-2013
 BILAG IV  — REVISIONSMETODE OG INDSAMLING AF REVISIONSBEVIS
 BILAG V  — VIGTIGSTE POTENTIELLE INDTÆGTSKILDER TIL EN FORØGELSE 
AF KLIMAFINANSIERINGEN IDENTIFICERET AF KOMMISSIONEN
 BILAG VI  — DEFINITIONER AF »NY OG SUPPLERENDE« ANVENDT AF KOMMISSIONEN 
OG FIRE EU-MEDLEMSSTATER UDVALGT I  FORBINDELSE MED REVISIONEN
KOMMISSIONENS OG EU-UDENRIGSTJENESTENS SVAR4
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
AVS : Landene i Afrika, Vestindien og Stillehavet
COP : Partskonference
CTF : Fond for ren teknologi 
DCI : Instrumentet for udviklingssamarbejde
Dipecho : ECHO’s katastrofeberedskabsprogram
ECHO : Generaldirektoratet for Humanitær Bistand og Civilbeskyttelse
EFC : Det Økonomiske og Finansielle Udvalg 
ENPI : Det europæiske naboskabs- og partnerskabsinstrument
ENRTP : Tematisk program for miljø og bæredygtig forvaltning af naturressourcer, herunder energi 
EPC : Udvalget for Økonomisk Politik 
ETS : Emissionshandelssystem
EUF : Den Europæiske Udviklingsfond
EU-Udenrigstjenesten : Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil
FCPF : Forest Carbon Partnership Facility
FLEGT : Retshåndhævelse, god forvaltningspraksis og handel på skovbrugsområdet
FTI: Fast Track-initiativet
GCCA : Den globale klimaalliance
GCF : Den Grønne Klimafond
GEEREF : Den Globale Fond for Energieffektivitet og Vedvarende Energi 
GEF : Den globale miljøfacilitet
GFDRR : Den globale facilitet for katastrofeforebyggelse og genopbygning
HSF : Hurtig startfinansiering
IMF : Den Internationale Valutafond
LDC : Mindst udviklede lande
MMR : En mekanisme til overvågning og rapportering af drivhusgasemissioner
MRV : Måling, rapportering og verifikationFORKORTELSER OG AKRONYMER5
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
NGO : Ikkestatslig organisation
ODA : Officiel udviklingsbistand
OECD : Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling
REDD : Reduktion af emissioner fra skovrydning og skovforringelse
SIDS : Små udviklingsøstater
UNDP : De Forenede Nationers Udviklingsprogram
UNEP : De Forenede Nationers Miljøprogram
UNFCCC : De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer
USD : US-dollar6
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
RESUMÉ
I.
Klimaændringer er blandt de største miljømæssige, 
sociale og økonomiske trusler mod vores planet. Mil -
lioner af mennesker i udviklingslandene kan blive 
skubbet tilbage i fattigdom som følge af klimaæn -
dringer, som udgør en grundlæggende trussel for den 
økonomiske udvikling og opfyldelsen af millenniums -
udviklingsmålene. De udviklede lande har givet tilsagn 
om at øge deres bistand til udviklingslandene for at 
støtte dem i deres bestræbelser på at tilpasse sig til 
og afbøde virkningerne af klimaændringerne. Samlet 
betragtet er EU sammen med EU-medlemsstaterne den 
største yder af klimafinansiering til udviklingslande.
II.
Revisionsretten gennemgik EU’s klimafinansiering til 
udviklingslande. Den undersøgte, om Kommissionen 
har forvaltet de klimarelaterede udgifter, der finan -
sieres over EU-budgettet og Den Europæiske Udvik -
lingsfond (EUF), fornuftigt. Retten undersøgte også, 
om Kommissionen har truffet hensigtsmæssige for -
anstaltninger til at fremme samordningen med EU-
medlemsstaterne med hensyn til klimafinansiering 
til udviklingslande, og om en sådan samordning har 
været tilstrækkelig.
III.
For så vidt angår forvaltningen af den klimarelaterede 
støtte, der finansieres over EU-budgettet og EUF, har 
Kommissionen opnået gode resultater. I overensstem -
melse med de politiske forpligtelser har Kommissionen 
støt øget de klimarelaterede midler, der finansieres 
over EU’s budget og EUF. Den har fokuseret på rele -
vante prioriteter og skræddersyet sine programmer til 
de særlige forhold, der gør sig gældende i de enkelte 
partnerlande.7
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
IV.
Samordningen mellem Kommissionen og medlemssta -
terne med hensyn til klimafinansiering til udviklings -
lande er utilstrækkelig. Kommissionen har ikke udvist 
tilstrækkeligt lederskab på en række områder, og med -
lemsstaterne har ikke været tilstrækkeligt lydhøre over 
for nogle af dens initiativer. Der bør gøres en væsentlig 
større indsats for at sikre komplementaritet mellem 
EU’s og medlemsstaternes landeprogrammer. Kom -
missionen og medlemsstaterne er ikke blevet enige 
om, hvordan de skal opfylde forpligtelsen om at øge 
klimafinansieringen inden 2020. Der er endnu ikke 
etableret et solidt overvågnings-, rapporterings- og 
verifikationssystem, der giver dækkende og pålidelige 
oplysninger om Kommissionens og medlemsstaternes 
klimarelaterede udgifter, og som gør det muligt at 
overvåge, om de indgåede forpligtelser overholdes, og 
det er ikke klart, i hvilket omfang tilsagnet om hurtig 
startfinansiering er blevet opfyldt. Der er ikke gjort 
forsøg på at reducere spredningen af klimamidler. Der 
er behov for væsentlig mere samordning mellem Kom -
missionen og medlemsstaterne om forebyggelse og 
bekæmpelse af korruption.
V.
Retten konkluderer, at Kommissionen har forvaltet 
de klimarelaterede udgifter, der finansieres over EU’s 
budget og EUF, fornuftigt. Men hvis EU skal maksimere 
bistandens internationale effekt, skal Kommissionens 
og medlemsstaternes samordning om klimafinansie -
ring til udviklingslande forbedres betydeligt.RESUMÉ
VI.
Retten anbefaler følgende:
a) Kommissionen bør:
 — fremsætte forslag til en køreplan for en for -
øgelse af klimafinansieringen med henblik på 
at nå Københavnsaftalens 2020-mål
 — få foretaget en uafhængig evaluering af den 
globale klimaalliance.
b) Kommissionen og EU-Udenrigstjenesten bør:
 — rapportere om, i hvilket omfang målet om at 
anvende 20 % af EU-budgettet og EUF i perio -
den 2014-2020 på klimarelaterede foranstalt -
ninger er blevet implementeret i forbindelse 
med udviklingsbistand.
c) Kommissionen og medlemsstaterne bør:
 — inden for rammerne af forordningen om over -
vågningsmekanismen vedtage fælles standar -
der for overvågning, rapportering og verifi -
kation af klimafinansiering til udviklingslande
 — intensivere deres samarbejde om at imple -
mentere EU-adfærdskodeksen om arbejdsde -
ling på området klimafinansiering.8
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
UDFORDRINGER I  FORBINDELSE MED 
KLIMAÆNDRINGER
1. Det er almindeligt anerkendt, at menneskelige aktiviteter har en stadigt 
stigende negativ indvirkning på jordens klima gennem brug af fossilt 
brændsel, skovrydning og husdyravl. De globale gennemsnitstempera -
turer stiger, og ekstreme vejrforhold som f.eks. orkaner, oversvømmelser 
og tørke bliver mere og mere almindelige. Klimaændringer indvirker 
direkte på menneskers sundhed, liv og livsgrundlag og inddirekte på 
fødevaresikkerheden og bæredygtigheden for økonomier, der er baseret 
på naturressourcer.
2. I De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer (UNFCCC) 
anføres det, at klimaændringer potentielt kan underminere bæredygtig 
udvikling, øge fattigdommen og forsinke eller forhindre opfyldelsen af 
millenniumudviklingsmålene1. Mange udviklingslande er sårbare over for 
klimaændringer. De har ofte ikke tilstrækkelige ressourcer til at håndtere 
de stadigt stigende trusler mod vand- og energikilder, jordbund, skove, 
vådområder, vildtbestande og fiskebestande, som de er direkte afhæn -
gige af til opretholdelse af deres livsgrundlag.
DEN INTERNATIONALE DAGSORDEN OM 
KLIMAÆNDRINGER OG KLIMAFINANSIERING
3. UNFCCC er det globale forum for en samordnet international indsats 
til modvirkning af klimaændringer og tilpasning til virkningerne heraf. 
Et centralt UNFCCC-princip er princippet om »fælles, men differentieret 
ansvar«, dvs. at de udviklede lande bør gå i spidsen for bekæmpelsen af 
klimaændringer og støtte udviklingslandene i deres tilpasnings- og mod -
virkningsbestræbelser, eftersom udviklingslandene har bidraget mindre 
til ophobningen af drivhusgasser i atmosfæren end de udviklede lande, 
men vil blive hårdere ramt af dem. Med andre ord: Forureneren bør betale.
4. Parterne i UNFCCC har mødtes årligt siden 1995 for at vurdere de frem -
skridt, der er sket med hensyn til håndtering af klimaændringerne. Disse 
møder er kendt som COP eller partskonferencer. De seneste partskon -
ferencer blev afholdt i Doha i november 2012 (COP 18) og i Warszawa 
i november 2013 (COP 19).INDLEDNING
1 UNFCCC: Climate change 
Impacts, vulnerabilities and 
adaptation in developing 
countries , 2007, s. 42.9
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
5. På COP 15 (København 2009) enedes de udviklede lande om at indgå 
en frivillig forpligtelse (Københavnsaftalen) om »ny og supplerende« fi -
nansiering med det formål at støtte udviklingslandenes håndtering af de 
udfordringer, der er forbundet med klimaændringer, gennem modvirk -
ning, tilpasning, teknologiudvikling og -overførsel samt foranstaltninger 
til kapacitetsopbygning. Aftalen omfattede:
a) En kortsigtet forpligtelse, kaldet hurtig startfinansiering (HSF), til 
et beløb på ca. 30 milliarder USD for perioden 2010-2012. Målet 
med HSF var at bistå udviklingslandene med øjeblikkeligt at gen -
nemføre akutte foranstaltninger til håndtering af klimaændringer 
og sætte dem i stand til at absorbere et større finansieringsbeløb 
på længere sigt.
b) En mere langsigtet forpligtelse til at øge beløbet til klimafinansie -
ring til 100 milliarder USD om året inden 2020. Finansieringen skulle 
komme fra en bred vifte af finansieringskilder, både offentlige og pri -
vate, bilaterale og multilaterale, og herunder også innovative finan-  
sieringskilder.
6. COP 16 (Cancún 2010) byggede videre på Københavnsaftalen ved at ved -
tage, at der etableres en global grøn klimafond (GCF), som hovedparten 
af denne finansiering skal kanaliseres igennem. COP 16 bekræftede tidli -
gere forpligtelser om, at finansiering af tilpasning til klimaændringer er 
en prioritet for de mest sårbare udviklingslande, dvs. de mindst udviklede 
lande (LDC), små udviklingsøstater (SIDS) og Afrika (jf. bilag I ).
EU’S POLITIK FOR KLIMAFINANSIERING INDEN FOR 
RAMMERNE AF EKSTERN BISTAND
7. EU’s politik for klimafinansiering til udviklingslande stammer fra 20032. 
Politikken er siden blevet opdateret med henblik på at indarbejde og 
styrke en række områder, navnlig tilpasning3 (2004), katastroferisikore -
duktion4 (2009) og støtte til kapacitetsudvikling og teknologioverførsel 
i de bæredygtige landbrugs- og energisektorer, herunder strategier for 
tilpasning til og modvirkning af klimaændringer5 (2011).2 KOM(2003) 85 final af 
11. marts 2003.
3 Rådets konklusioner 
nr. 15164/04 af 
24. november 2004 
om klimaændring og 
udviklingssamarbejde 
(http://consilium.europa.eu ).
4 KOM(2009) 84 final af 
23. februar 2009.
5 KOM(2011) 637 final af 
13. oktober 2011.10
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
8. Klimaændringer prioriteres højt i EU’s udenrigspolitik. EU-Udenrigstje -
nestens og Kommissionens fælles dokument fra 2011 advarede om, at 
klimaændringerne har alvorlige sikkerhedsmæssige konsekvenser. Doku -
mentet anerkendte den vigtige rolle, som den højtstående repræsentant, 
Kommissionen og EU-Udenrigstjenesten kan spille ved samarbejde med 
medlemsstaterne om klimadiplomati, og tilskyndede til fælles program -
mering af støtten med det formål at maksimere synergier og undgå dob -
beltarbejde6. I 2003 etablerede Rådet EU’s Netværk for Grønt Diplomati 
og opfordrede til »en mere proaktiv og målrettet dagsorden for EU’s 
klimadiplomati med sigte på at maksimere vores kollektive indsats og 
yderligere styrke EU’s stemme på klimaområdet internationalt«7.
9. EU og medlemsstaterne deler ansvaret for at samordne udviklingsbistan -
den. I artikel 210 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde 
fastsættes det, at dette er »for at styrke komplementariteten og effek -
tiviteten«, og at »Kommissionen kan tage ethvert […] initiativ« til dette 
formål8. For at sikre en sådan samordning tilsluttede Kommissionen sig 
Pariserklæringen om bistandseffektivitet (2005), og Rådet vedtog den 
europæiske konsensus om udvikling (2006): EU og medlemsstaterne er 
forpligtede til at fremme en bedre samordning og komplementaritet 
mellem donorerne og bør påtage sig en ledende rolle med hensyn til 
implementeringen af Pariserklæringen. I 2008 iværksatte Kommissionen 
og medlemsstaterne Fast Track -initiativet (FTI) vedrørende arbejdsdeling 
for at forbedre bistandseffektiviteten med gennemførelsen af EU -ad-
færdskodeksen om arbejdsdeling9.
EU’S OG MEDLEMSSTATERNES KLIMAFINANSIERING 
INDEN FOR RAMMERNE AF EKSTERN BISTAND
10.  EU og medlemsstaterne gav tilsagn om at bidrage med 7,2 milliarder euro 
(10 milliarder USD) til HSF-initiativet (jf. punkt 5) med en afbalanceret for -
deling mellem tilpasnings- og modvirkningsforanstaltninger, som krævet 
i Cancúnaftalen. Kommissionens andel af det samlede tilsagn beløb sig 
til 150 millioner euro for perioden 2010-2012.
11.  Den mere langsigtede forpligtelse i Københavnsaftalen gik ud på, at der 
skulle mobiliseres 100 milliarder USD om året inden 2020, men fordelin -
gen mellem de udviklede lande var ikke fastlagt. Kommissionen skønner 
imidlertid, at EU’s og medlemsstaternes bidrag til denne globale indsats 
ligger på mellem 29 % og 38 % af det samlede beløb (dvs. mellem 22 mil -
liarder og 29 milliarder euro)10.6 http://eeas.europa.eu/
environment/docs/2011_
joint_paper_euclimate_
diplomacy_en.pdf
7 http://consilium.europa.
eu/uedocs/cms_data/
docs/pressdata/EN/
foraff/137587.pdf
8 Artikel 210, stk. 1: For at 
styrke komplementariteten 
og effektiviteten af deres 
indsats samordner Unionen 
og medlemsstaterne 
deres politik med hensyn 
til udviklingssamarbejde 
og fører samråd om deres 
bistandsprogrammer, 
herunder i internationale 
organisationer og på 
internationale konferencer. 
De kan iværksætte fælles 
aktioner. Medlemsstaterne 
bidrager om nødvendigt til 
iværksættelsen af Unionens 
bistandsprogrammer.  
Artikel 210, stk. 2: 
Kommissionen kan tage 
ethvert passende initiativ 
for at fremme den i stk. 1 
omhandlede samordning.
9 Ministerrådet, 
den 15. maj 2007, 
dokument 9558/07.
10 SEK(2011) 487 final 
af 8. april 2011, s. 18 
(http://ec.europa.eu/
economy_finance/articles/
financial_operations/pdf/
sec_2011_487_final_en.pdf ).11
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
12.  Kommissionen finansierer klimafinansiering inden for rammerne af 
ekstern bistand ydet over EU-budgettet og de europæiske udviklings -
fonde (EUF). I perioden 2003-2012 indgik EuropeAid forpligtelser for ca. 
4 650 millioner euro til klimafinansiering, og GD for Humanitær Bistand  
og Civilbeskyttelse (ECHO) indgik forpligtelser for 155 millioner euro til 
finansiering af klimarelateret katastrofeberedskab. Jf. bilag II  for nærmere 
oplysninger.
13.  Der ydes klimafinansiering både under tematiske programmer11 og under 
geografiske programmer. Kommissionens klimafinansiering kanaliseres 
primært gennem bilaterale programmer med partnerlande og regionale 
organisationer. Bilag III  er en oversigt over disse leveringskanaler.
14.  Tilpasningsstøtten hjælper partnerlandene med at opbygge modstands -
dygtighed over for klimaændringernes negative virkninger. Program -
merne fokuserer på at beskytte infrastruktur, industri og landbrug mod 
de ændrede vejrmønstre og den stigende vandstand i havene samt på 
investeringer i vandforvaltning og afgrøder, der kan modstå tørke. Støt -
ten til modvirkning af klimaændringer sigter mod at fremskynde over -
gangen til en global lavemissionsøkonomi. Programmerne fokuserer på 
udvikling af rene energiteknologier, energieffektivitet og reduktion af 
drivhusgasemissioner gennem bæredygtig forvaltning og bevarelse af 
skove og kulstoflagre.11 Primært det tematiske 
program for miljø og 
bæredygtig forvaltning af 
naturressourcer, herunder 
energi (ENRTP) og det 
tematiske program for 
fødevaresikkerhed (FSTP).12
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
15.  Retten gennemgik EU’s klimafinansiering til udviklingslande. Beretningen 
er koncentreret om følgende to spørgsmål:
a) Har Kommissionen forvaltet den klimarelaterede støtte, der finan -
sieres over EU-budgettet og EUF, fornuftigt?
b) Har Kommissionen truffet hensigtsmæssige foranstaltninger til at 
fremme samordning med EU-medlemsstaterne med hensyn til kli -
mafinansiering, og har en sådan samordning været tilstrækkelig?
16.  Revisionen omfattede de initiativer til finansiering af bekæmpelsen af 
klimaændringer, som Kommissionen har truffet i perioden 2007-2013 
med virkning indtil 2020. Den omfattede dokumentgennemgang, skri -
vebordskontrol af programmer i 16 lande og 2 regioner, interview og 
besøg på stedet i 4 lande: Bangladesh, Indonesien, Tanzania og Uganda. 
Revisionskriterierne og metoderne til indsamling af revisionsbevis be -
skrives mere detaljeret i  bilag IV .REVISIONENS OMFANG  
OG REVISIONSMETODEN13
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
KOMMISSIONEN FORVAL TEDE DEN KLIMA-  
RELATEREDE STØTTE, DER FINANSIERES OVER 
EU-BUDGETTET OG EUF, FORNUFTIGT
17.  I denne del undersøges det, om de finansielle ressourcer, Kommis -
sionen havde afsat til at imødegå udfordringerne i forbindelse med 
klimaændringer,
a) på tilfredsstillede vis afspejlede de politiske forpligtelser, og
b) var skræddersyet til partnerlandenes og -regionernes særlige forhold.
KOMMISSIONEN ØGEDE PRIORITERINGEN AF KLIMAFINANSIERING
18.  Kommissionen øgede støt de klimarelaterede midler til udviklingslande 
finansieret over EU’s almindelige budget og EUF i den tiårsperiode, der 
sluttede i 2012 (jf. figur 1 ), og som omfattede et supplerende bidrag på 
155 millioner euro, som blev ydet under HSF-initiativet. I programme -
ringsperioden 2007-2013 blev der indgået forpligtelser for ca. 3,7  mil-
liarder euro til klimarelaterede programmer frem til udgangen af 2012, 
dvs. ca. 8 % af den samlede udviklingsstøtte, der ydes over EU-budgettet 
og EUF (jf. bilag II , tabel 1 ).
19.  For perioden 2014-2020 har Det Europæiske Råd12 vedtaget at målrette 
mindst 20 % af de samlede EU-udgifter mod klimarelaterede foranstalt -
ninger, hvilket afspejler EU’s strategiske prioritering af modvirkning 
af klimaændringer. Dette mål på 20 % er medtaget i udkastet til for -
ordning om instrumentet for udviklingssamarbejde (DCI) for perioden 
2014 til 202013 og i programlægningsinstrukserne for den 11. EUF14. For -
udsat at 20 %-målet blev anvendt på al ekstern bistand, ville dette give 
et skønnet beløb på 11,6 milliarder euro til klimaændringer under ekstern 
bistand, dvs. mere end tre gange så meget, som der blev indgået for -
pligtelser for vedrørende perioden 2007-2013.
20.  Gennemførelsen af en sådan politisk forpligtelse vil kræve en betydelig 
indsats fra Kommissionens, EU-Udenrigstjenestens og partnerlandenes 
side. Drøftelser med EU- delegationerne i de fire lande, som Retten be -
søgte, viste imidlertid, at delegationerne ikke altid tog det nødvendige 
hensyn til målene for indsatsen mod klimaændringer i den fremtidige 
programmering: I Bangladesh havde delegationen ingen planer om at 
øge indsatsen mod klimaændringer i samarbejdsstrategien og -program -
merne, mens det var tilfældet i Uganda og Tanzania15.BEMÆRKNINGER
12 Det Europæiske 
Råds konklusioner fra 
7. og 8. februar 2013 om den 
flerårige finansielle ramme 
for 2014-2020 (EUCO 37/13), 
punkt 10: »[...] Målene 
for indsatsen mod 
klimaændringer vil udgøre 
mindst 20 % af EU’s udgifter 
i perioden 2014-2020 [...]«.
13 KOM(2011) 840 endelig af 
7. december 2011.
14 »Instructions for 
the programming of 
the 11th EDF and the 
DCI 2014-2020« (Instrukser 
for programlægning 
af 11. EUF og DCI 
for 2014-2020), udarbejdet 
af EU-Udenrigstjenesten 
og Europa-Kommissionen, 
15. maj 2012 (jf. s. 3, 
fodnote 2).
15 Indonesien er en af 
de 19 vækstøkonomier, 
der vil være omfattet 
af det nyoprettede 
partnerskabsinstrument, 
og landet vil derfor ikke 
længere være berettiget 
til bilateral støtte under DCI 
fra og med 2014.14
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
EUROPEAIDS FORPLIGTELSER MED HENSYN TIL 
KLIMAFINANSIERING — 2003 -2012
Kilde:  Europa-Kommissionen.
KOMMISSIONEN SKRÆDDERSYEDE SIN KLIMAFINANSIERING TIL 
PARTNERLANDETS SÆRLIGE FORHOLD
21.  I perioden 2007-2013 var det fastsat i Kommissionens retningslinjer for 
programmering, at der skulle udarbejdes analyser af klimarelaterede risici 
og muligheder for hvert enkelt partnerland16. I 2009 udstedte den en 
række retningslinjer for EU- delegationerne med instrukser om, hvordan 
der skal tages hensyn til klimaændringer i specifikke sektorer17.
22.  Som anført i punkt 6 blev der i Københavnsaftalen og på COP 16 i Can -
cún lagt vægt på behovet for at prioritere foranstaltninger til tilpasning 
til klimaændringer, navnlig med hensyn til LDC, SIDS og de afrikanske 
lande18. Rådet godkendte disse prioriteter, dog uden at fastsætte kvan -
tificerede mål19. Kommissionens klimafinansieringsforpligtelser afspejler 
imidlertid disse prioriteter.FIGUR 1
900
800
700
600
500
400
300
200
 0100
2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012
millioner euro16 Landemiljøprofiler og 
regionale miljøprofiler. 
17 Der er vedtaget 
retningslinjer for, hvordan 
miljø og klimaændringer kan 
integreres i udviklingsbistand. 
Der er også udstedt 
retningslinjer for otte 
interventionsområder: 
sundhed, infrastruktur, 
landbrug og regional 
udvikling, energiforsyning, 
uddannelse, vandforsyning og 
sanitet, handel og investering 
samt forvaltning af fast affald.
18 http://unfccc.int/
cooperation_support/
financial_mechanism/
fast_start_finance/
items/5646.php
19 Rådets konklusioner 
nr. 15265/1/09 REV1 
af 1. december 2009, 
9437/1/10 REV1 af 
12. maj 2010, 14957/10 af 
14. oktober 2010 og 15353/11 
af 10. oktober 2011 
(http://consilium.europa.eu ).15
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
23.  I løbet af perioden 2003-2012 udgjorde tilpasningsstøtten lidt under 
halvdelen af Kommissionens klimafinansieringsforpligtelser (jf. figur 2 ), 
og dens andel er steget siden 2010. I hele perioden vedrørte halvdelen 
af tilpasningsforpligtelserne under landeprogrammerne20 støtte til tilpas -
ningsbestræbelser i LDC, SIDS og de afrikanske lande (jf. tabel 4  i bilag II ).
EUROPEAIDS TILDELINGER TIL KLIMAFINANSIERING — 
SKØNNET FORDELING MELLEM TILPASNING OG MODVIRKNING
Kilde:  Europa-Kommissionen. Retten har fortaget et skøn over fordelingen ved at anvende de 
forskellige procentsatser direkte på det samlede beløb (jf. tabel 3  i bilag II ).900
800700600500
400
300200100
0
2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012Modvirkning
Tilpasningmillioner euroFIGUR 220 Kommissionens data gør 
det ikke muligt at bestemme 
LDC’s, SIDS’ og de afrikanske 
landes andel af de regionale 
programmer.16
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
24.  For så vidt angår stikprøven med de seksten lande og to regioner, kon -
staterede Retten, at Kommissionen på tilfredsstillende vis fulgte de prio -
riteter med hensyn til klimaændringer, som var fastsat for de fleste af 
dem i programmeringen for perioden 2007-201321:
a) Kommissionen var særlig opmærksom på klimaændringerne i 13 lan-  
de og i Asien, hvor de enten blev behandlet som et specifikt priori -
teret område for dens samarbejdsstrategi22 eller under et prioriteret 
område med relation til miljø, forvaltning af naturressourcer, udvik -
ling af landdistrikter eller endda handel og investering23.
b) I fem lande24 førte midtvejsevalueringen af programmerne for pe -
rioden 2007 -2013 til beslutninger om at styrke den klimarelaterede 
bistand ved at tilføje nye interventionsområder eller øge beløbet 
for den tildelte finansiering.
25.  Blandt de 16 lande i stikprøven udtog Retten en delstikprøve på 8 lande 
og 2 regioner25, som den analyserede mere detaljeret for at undersøge, 
om Kommissionens klimarelaterede interventioner vedrørte de priori -
terede områder, som partnerlandene selv havde identificeret. Retten 
konstaterede, at programmerne var tilstrækkeligt målrettede.
SAMORDNINGEN AF KOMMISSIONENS 
OG MEDLEMSSTATERNES BISTAND TIL 
UDVIKLINGSLANDENE TIL LØSNING 
AF PROBLEMERNE FORBUNDET MED 
KLIMAÆNDRINGERNE ER UTILSTRÆKKELIG
26.  Artikel 210 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde giver 
Kommissionen en rolle med hensyn til at fremme samordningen mellem 
Unionen og medlemsstaterne. Klimaændringer er en vigtig prioritet for 
EU’s udenrigspolitik, og Kommissionen har tilsluttet sig Pariserklæringen 
om bistandseffektivitet (jf. punkt 8 og 9).
27.  I denne del vurderes de fremskridt, der er sket på en række områder med 
hensyn til at sikre, at EU’s og medlemsstaternes foranstaltninger reelt er 
komplementære og effektive. Retten undersøgte navnlig:
a) om Kommissionen samordnede sine landeprogrammer med med -
lemsstaternes landeprogrammer
b) om Kommissionen fremmede samordningen med medlemsstaterne 
med henblik på at overholde de langsigtede internationale forplig -
telser om klimafinansiering som fastsat i Københavnsaftalen fra 200921 Se bilag IV .
22 I Kina, Ukraine og det 
regionale program for Asien.
23 Bangladesh, Bolivia, 
Brasilien, Etiopien, Guyana, 
Indonesien, Mali, Marokko 
og Uganda.
24 Indonesien, Bolivia, Kina, 
Ukraine og Marokko.
25 Bangladesh, Etiopien, 
Indonesien, Mauritius, 
Nicaragua, Tanzania, Ukraine 
og Uganda, Østafrika 
og Asien.17
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
c) hvad der er opnået med hensyn til overvågning og kontrol af og 
rapportering om den klimafinansiering, der er givet tilsagn om, og 
som er blevet udbetalt
d) i hvilket omfang de fremskridt, der er sket på disse områder, gør det 
muligt at kontrollere og analysere de bidrag, som EU og medlems -
staterne har ydet til HSF, og
e) om EU har bidraget til at forenkle mekanismerne for levering af klima-  
finansiering (ved at mindske fragmenteringen).
SAMORDNINGEN MELLEM EU’S OG MEDLEMSSTATERNES 
LANDEPROGRAMMER BØR FORBEDRES
28.  I flere år har Rådet ofte i sine konklusioner understreget behovet for at 
samordne EU’s og medlemsstaternes eksterne bistand26. I henhold til 
Pariserklæringen og den europæiske konsensus om udvikling skal støtten 
koncentreres på de områder, hvor en donor har en komparativ fordel.
29.  Kommissionen og EU-Udenrigstjenesten mener, at arbejdsdelingen og 
de komparative fordele kun kan bestemmes på partnerlandsniveau og 
på kontekstspecifikt niveau. EU- delegationerne forventes at fremme ar -
bejdsdelingen. Der foretages ikke en specifik analyse: De komparative 
fordele måles normalt ved donorerens kapacitet til at integrere klima -
ændringsproblematikken i en specifik sektor, og der tages ikke hensyn til 
menneskelige ressourcer på regionalt eller centralt niveau. Kommissio -
nen og medlemsstaterne udveksler ikke oplysninger om tildelingerne pr. 
land under deres klimafinansieringsinitiativer, for eksempel med henblik 
på at identificere de lande, hvor der er en betydelig overlapning (fore -
trukne lande) eller huller (glemte lande) med hensyn til donoraktivitet 
og/eller bistandstildeling. EU-adfærdskodeksen fremmer komplementa -
riteten og arbejdsdelingen i forbindelse med udviklingspolitik27.
30.  Den tredje overvågningsrapport og statusrapport om Fast Track -initi -
ativet (jf. punkt 9) viste en række blandede resultater28. Der var blevet 
iværksat en pilotordning, der omfattede EU- delegationer og medlems -
staternes ambassader for et udvalgt antal lande (herunder Bangladesh), 
men resultaterne var skuffende af en række årsager, som både havde re -
lation til donorer og partnerlande29. Rettens revisionsresultater stemmer 
overens med resultaterne af OECD -DAC’s peer review af Den Europæiske 
Union (2012), som konkluderede, at en kombination af tekniske og po -
litiske hindringer har betydet, at EU-institutionerne ikke har gjort de 
fremskridt, de havde håbet på, med hensyn til fælles programmering30.26 Jf. for eksempel 
Rådets konklusioner 
af 14. oktober 2010 
(Forberedelser til 16. samling 
i partskonferencen (COP16) 
under De Forenede 
Nationers rammekonvention 
om klimaændringer 
(UNFCCC) og 6. samling 
i den partskonference, 
der tjener som møde for 
parterne i Kyotoprotokollen 
(Cancún, den 29. november-  
10. december 2010)).
27 Jf. EU-adfærdskodeks 
om komplementaritet 
og arbejdsdeling 
i udviklingspolitik 
(http://register.consilium.
europa.eu/pdf/en/07/st09/
st09558.en07.pdf ). 
Jf. også konklusionerne fra 
det 3166. møde i Rådet 
(udenrigsministrene), den 
14. maj 2012.
28 SEC(2011) 502 final af 
19. april 2011, bilag 5.
29 Blandt andet: 
partnerlandets manglende 
kapacitet eller interesse, ingen 
passende forvaltningsregler, 
komplekse forhold i landet, 
eksistensen af andre 
samordningsmekanismer, 
manglende synkronisering 
af donorernes dagsordener 
og programmeringscyklus, 
manglende gennemsigtighed 
fra en række donorers side, 
stærke bilaterale interesser 
og i nogle tilfælde EU’s 
fremherskende stilling som 
den vigtigste donor.
30 http://www.oecd.org/dac/
peer -reviews/50155818.pdf  
(s. 22).18
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
31.  Den reelle arbejdsdeling og donorforanstaltningernes komplementaritet 
afhænger af flere faktorer, herunder:
 ο donorernes vilje til at samarbejde om bistandseffektivitet og bekæmpelse 
af korruption
 ο de nationale myndigheders vilje til at samarbejde
 ο vedtagelsen af en national klimastrategi.
 Disse faktorer undersøges nærmere i punkt 33 til 39.
32.  Kvaliteten af donorsamordningen på området klimaændringer varierede 
i de fire lande, som Retten besøgte. Samordningen var bedre i Bangla -
desh, Tanzania og Uganda end i Indonesien, men Retten konstaterede, at 
EU-delegationerne kan gøre mere for at styrke EU- donorsamordningen 
i alle fire lande. Tekstboks 1  er et eksempel på utilstrækkelig samordning, 
som Retten konstaterede ved en stedlig kontrol i Bangladesh.
BANGLADESH: ET EKSEMPEL PÅ IKKESAMORDNEDE PROGRAMMER
I Bainpara blev der gennemført to vandforsyningsprogrammer næsten samtidig. Det ene program, som blev 
finansieret af UNICEF, Det Forenede Kongerige og Oxfam, blev afsluttet i 2011. Det andet proram, som blev 
finansieret af EU og Det Forenede Kongerige via det integrerede katastrofestyringsprogram og det tyske udvik -
lingsagentur31, blev afsluttet i 2012. Utilstrækkelig samordning betød, at muligheden for at kombinere støtte 
fra forskellige donorer i ét program med henblik på en mere omkostningseffektiv tilgang ikke blev overvejet.
31 Deutsche Gesellschaft für Technische Zusammenarbeit.TEKSTBOKS 119
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
33.  Donorernes vilje til at samordne deres bestræbelser varierede meget i de 
fire lande, som Retten besøgte:
a) I Bangladesh, Tanzania og Uganda drøftes klimafinansiering i te -
matiske arbejdsgrupper, men gennemførelsen af programmerne 
er ikke altid godt samordnet (jf. punkt 32)32. EU-missionscheferne 
i Bangladesh udtrykte tvivl om den fælles programmering som fast -
sat i Rådets konklusioner33.
b) I Indonesien konkurrerer donorerne indbyrdes, og myndighedernes 
rolle og ansvar med hensyn til klimaændringer er uklare. Andre 
faktorer skaber yderligere udfordringer: landet størrelse, dets be -
tragtelige naturressourcer og en finansiel kapacitet, der tiltrækker 
mange donorer34 med forskellige nationale dagsordener. Et begræn -
set antal donorlande dominerer som »naturlige ledere« ved at yde 
meget betydelige finansieringsbeløb35.
34.  Ligesom andre former for udlandsbistand er klimafinansiering sårbar 
over for korruption36. Bangladesh, Indonesien, Tanzania og Uganda er 
alle stærkt berørte af dette problem37. Donorsamarbejdet er afgørende 
for at minimere risiciene for korruption.
35.  I Uganda udviklede internationale donorer i 2009 en fælles tilgang til 
bekæmpelse af korruption (Joint Response to Corruption). Efter at for -
manden for Ugandas overordnede revisionsorgan i 2012 opdagede, at 
millioner af USD i donormidler var forsvundet, suspenderede flere do -
norer deres bistand til Uganda, herunder Kommissionen og medlems -
staterne. I Tanzania var der en dialog på højt niveau om korruption inden 
for rammerne af partnerskabet vedrørende generel budgetstøtte.
36.  I Bangladesh, hvor en større donor over for Retten beskrev korruptio -
nen som »ekstrem«, er der etableret to trustfonde — én af regeringen 
(Bangladesh Climate Change Trust Fund) og én af internationale donorer, 
herunder EU, for at begrænse de høje risici (fiduciary risks) (Bangladesh 
Climate Change Resilience Fund). I Indonesien har de fleste donorer, 
inklusive EU, valgt ikke at deltage i Indonesia Climate Change Trust Fund 
på grund af svage forvaltningsordninger.32 I Uganda har 
Verdensbanken for eksempel 
til hensigt at finansiere et nyt 
program for vandforsyning 
og sanitet, selv om der 
allerede er et program, 
som samfinansieres af 
andre donorer, herunder EU, 
og som fungerer fint.
33 Rådets konklusioner 
nr. 16773/11 af 
14. november 2011.
34 I henhold til 
EU-delegationen er der 
ca. 50 donorer til stede 
i landet.
35 Mens EU’s officielle 
udviklingsbistand 
(ODA) til Indonesien 
i 2009-2010 for eksempel 
i gennemsnit beløb sig til 
109 millioner USD, ydede 
Japan 1,505 millioner USD, 
Frankrig 326 millioner USD, 
USA 269 millioner USD og 
Tyskland 172 millioner USD 
(Kilde: http://www.oecd.org/
dac/stats/IDN.gif ).
36 Transparency International, 
Global Corruption Report: 
Climate Change (2011).
37 I henhold til 
Transparency Internationals 
korruptionsindeks 
(Transparency International 
Corruption Perception 
Index) er alle fire lande 
lavt placeret blandt de 
176 lande og territorier 
på listen. Tanzania (102), 
Indonesien (118), Uganda (130) 
og Bangladesh (144) 
(Kilde:  http://cpi.transparency.
org/cpi2012/results/ ).20
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
37.  I Bangladesh og Indonesien er der imidlertid ikke skabt en institutiona -
liseret dialog svarende til den, der er etableret i Uganda og Tanzania, og 
Kommissionen har heller ikke foreslået dette. Donorerne i disse lande bør 
intensivere deres samordning på området bekæmpelse af korruption38.
38.  De nationale regeringers vilje til på afgørende vis at være med til at støtte 
donorsamordningen og arbejdsdelingen har stor betydning for bistan -
dens effektivitet. Retten fandt et blandet billede i de fire besøgte lande:
a) I Bangladesh deltager regeringen aktivt i udviklingen af partner -
grupper og dertilhørende arbejdsgrupper. Bangladesh var det første 
land i verden til at offentliggøre en fælles samarbejdsstrategi (Joint 
Cooperation Strategy) som reaktion på Pariserklæringen og Accra -
handlingsplanen, som var med til at sikre større komplementaritet 
mellem donorprogrammerne39.
b) Myndighederne i Uganda og Tanzania deltager i fælles tematiske 
arbejdsgrupper med udviklingspartnere, selv om nogle ministerier 
foretrækker at opretholde bilaterale kontakter for at udnytte poten -
tielle meningsforskelle blandt udviklingspartnerne.
c) I Indonesien deler en række organer40 ansvaret for at samordne foran-  
staltningerne på området klimaændringer, og det er uklart for do -
norerne, hvor ansvaret for samordningen ligger.
39.  En enkelt, klar national klimastrategi kan styrke det nationale ejerskab og 
fremme donorsamordningen. Bangladesh er et eksempel på god praksis, 
mens Indonesien efter sigende har flere strategier og politikker. En strate -
gi er dog ikke i sig selv nok til at sikre bedre resultater41. Retten konstate-  
rede i alle de fire besøgte lande, at regeringens manglende prioritering af  
området svækkede strategierne og handlingsplanerne vedrørende klima-  
ændringer.38 Retten har tidligere ved 
flere lejligheder påpeget, 
at Kommissionen bør 
være mere opmærksom 
på risiciene for korruption 
i forbindelse med ekstern 
bistand. Jf. for eksempel 
særberetning nr. 11/2010 
om Kommissionens 
forvaltning af generel 
budgetstøtte i AVS-stater 
og lande i Latinamerika 
og Asien og særberetning 
nr. 4/2013 om EU’s 
samarbejde med Egypten 
på området regeringsførelse 
(http://eca.europa.eu ).
39 Den fælles 
samarbejdsstrategi blev 
imidlertid suspenderet i 2011 
efter beskyldninger om 
korruption i forbindelse med 
et større program finansieret 
af Verdensbanken.
40 Som for eksempel Bappenas 
(ministeriet for national 
udviklingsplanlægning), 
det nationale råd om 
klimaændringer eller 
REDD -taskforcen.
41 For eksempel har 
Indonesien siden 2007 
udarbejdet flere nationale 
handlingsplaner og køreplaner 
vedrørende klimaændringer, 
men de fremmer ikke 
donorsamordningen.21
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
KOMMISSIONEN OG MEDLEMSSTATERNE ER IKKE BLEVET ENIGE OM, 
HVORDAN DE SKAL ØGE KLIMAFINANSIERINGEN PÅ LANG SIGT
40.  Efter Københavnsaftalen optrappede Kommissionen sine bestræbelser 
på at øge EU’s og medlemsstaternes samlede klimafinansiering ved at 
identificere potentielle innovative kilder til at opfylde 2020-forpligtelsen 
(jf. punkt 5 og 11)42:
 ο auktionsindtægter inden for rammerne af EU’s emissionshandelssystem 
(EU ETS)
 ο CO2-prissætning for international luftfart og søtransport
 ο en ny CO2-markedsmekanisme
 ο beskatning af den finansielle sektor og
 ο adgang til klimafinansiering via multilaterale udviklingsbanker og andre 
udviklingsbanker.
41.  Kommissionen har taget flere initiativer til at udnytte disse potentiel -
le innovative finansieringskilder i samarbejde med medlemsstaterne 
med forskellige grader af succes (jf. bilag V ), men der er stadig vigtige 
udfordringer:
a) Privat finansiering forventes at udgøre den største kilde til klimafi -
nansiering med henblik på opfyldelsen af forpligtelserne i Køben -
havnsaftalen. Der er imidlertid ikke indgået en global aftale om, 
hvilke typer udgifter der vil tælle som privat finansiering43. På trods 
af gentagne konklusioner fra Rådet44 og flere kommissionsinitia -
tiver45 har Kommissionen og medlemsstaterne ikke vedtaget en 
fælles holdning.
b) Trods Rådets forpligtelse til »at arbejde på at kortlægge en vej til 
at øge klimafinansieringen fra 2013 til 2020«46 har Kommissionen 
endnu ikke foreslået en køreplan. Det er ikke besluttet, hvor me -
get finansiering der kan bruges til udviklingslandene, og hvad de 
respektive medlemsstaters bidrag vil være.42 SEC(2010) 409 final af 
1. april 2010 og SEC(2011) 487 
final af 8. april 2011.
43 OECD, Comparing 
Definitions and Methods to 
Estimate Mobilised Climate 
Finance , maj 2013.
44 Jf. konklusionerne fra 
den 3167. samling i Rådet 
for Økonomi og Finans 
den 15. maj 2012 eller 
konklusionerne fra den 
3198. samling i Rådet for 
Økonomi og Finans den 
13. november 2012.
45 I august 2011 
udsendte Kommissionen 
et spørgeskema til 
medlemsstaterne om 
definitionen af privat 
klimafinansiering og dennes 
rolle, men mindre end 
halvdelen af medlemsstaterne 
(plus EIB) svarede. Der er 
drøftelser i gang i Rådets 
arbejdsgrupper og 
ekspertgrupper. Der er sket 
en række fremskridt gennem 
medlemsstaternes udveksling 
af erfaringer om mobilisering 
af privat finansiering, men 
der er endnu ikke indgået 
en aftale.
46 Pressemeddelelse 
fra den 3088. samling 
i Rådet for Økonomi og 
Finans den 17. maj 2011 
og Rådets konklusioner 
om klimafinansiering fra 
3115. samling i Rådet for 
Økonomi og Finans den 
4. oktober 2011.22
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
DER ER ENDNU IKKE ETABLERET ET EFFEKTIVT OVERVÅGNINGS-, 
RAPPORTERINGS- OG VERIFIKATIONSSYSTEM
42.  En effektiv overvågnings-, rapporterings- og verifikationsramme kan 
gøre anvendelsen af offentlige og private midler mere effektiv. God 
rapportering er afgørende for at opbygge tillid og fortrolighed mellem 
donor og modtagerlande gennem styrket ansvarlighed, troværdighed 
og gennemsigtighed.
43.  I juni 2013 trådte en mekanisme til overvågning og rapportering af driv -
husgasemissioner (MMR)47 i kraft. Det skete umiddelbart efter vedtagelsen 
af UNFCCC’s ramme for en toårig rapporteringsproces i februar 201348. 
MMR går længere end UNFCCC-rapporteringsrammen, idet den kræver, 
at medlemsstaterne rapporterer om deres anvendelse af ETS-indtægter 
til klimafinansiering såvel som om al offentlig (dvs. ikke privat) klimafi -
nansiering til udviklingslande.
44.  Der er vedtaget fælles rapporteringsformater, men der er endnu ikke ved -
taget fælles standarder og definitioner. Den nye mekanisme kan således 
stadig ikke sikre, at dataene er tilstrækkeligt sammenlignelige. Navnlig 
er en række forhold, såsom de forskellige nationale definitioner af »nye 
og supplerende«, anvendelsen af Riomarkørerne og forskellen mellem 
løfter og betalinger, endnu ikke blevet afklaret — og alle disse forhold 
kan have betydning for, i hvilket omfang den internationale klimafinan -
siering reelt øges.
»NYE OG SUPPLERENDE«
45.  Københavnsaftalen fra 2009 understregede behovet for »nye og supple -
rende ressourcer«, men dette blev ikke nærmere defineret. Europa-Par -
lamentet har opfordret til, at EU-midlerne til tilpasning og modvirkning 
ligger ud over målet om officiel udviklingsbistand på 0,7 %49. Hidtil er der 
ikke vedtaget en fælles definition af »nye og supplerende ressourcer«, 
og donorerne (herunder de enkelte medlemsstater) har fulgt deres egne 
fremgangsmåder50.47 Europa-Parlamentets 
og Rådets forordning (EU) 
nr. 525/2013 af 21. maj 2013 
om en mekanisme til over-  
vågning og rapportering 
af drivhusgasemissioner 
og rapportering af andre 
oplysninger vedrørende 
klimaændringer på nationalt 
plan og EU-plan og om 
ophævelse af beslutning 
nr. 280/2004/EF (EUT L 165 
af 18.6.2013, s. 13).
48 http://unfccc.int/
resource/docs/2012/cop18/
eng/08a03.pdf
49 Europa-Parlamentets 
beslutning om klima-  
konferencen i Durban 
P7 TA(2011) 504 (16.11.2011).
50 EU Accountability 
Report 2011 on Financing 
for Development: Review 
of progress of the EU and 
its Member States (EU’s 
ansvarlighedsrapport 2011 
om undersøgelse af EU’s og 
medlemsstaternes fremskridt 
med udviklingsfinansiering), 
s. 44 ( http://eur -lex.europa.eu/
LexUriServ/LexUriServ.do?uri
=SEC:2011:0500:FIN:EN:PDF ). 
Jf. også for eksempel OECD’s 
rapport »Development 
Perspectives for a Post-
2012 Climate Financing 
Architecture«, s. 8.23
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
46.  I juni 2010 fremsatte Kommissionen forslag til en fælles tilgang til en defi -
nition af »supplerende« finansiering. Nogle medlemsstater var imidlertid 
imod dette. En rundspørge blandt medlemsstaterne, som Kommissionen 
foretog i 2011, viste, hvor forskellige de anvendte definitioner var. Retten 
kan bekræfte, at der i de fire medlemsstater, som den undersøgte51, blev 
anvendt meget forskellige tilgange til, hvad der betragtes som »nye og 
supplerende« (jf. bilag VI ).
47.  En række betydelige HSF-bidrag, som medlemsstaterne indberettede, 
inkluderer tidligere indgåede forpligtelser52. En række medlemsstater 
(for eksempel Belgien, Spanien og Sverige) anser finansiering til GEF for 
at være en del af deres HSF-tilsagn, andre (som Frankrig, Finland og Det 
Forenede Kongerige) medregner kun delvist denne finansiering, mens 
Danmark og Tyskland slet ikke medregner den53.
RIOMARKØRER
48.  Klimaændringer er normalt et element, der er integreret i bistandspro -
grammer, som også har til sigte at opfylde andre udviklingsmål54. Der 
er derfor en vis skønsmargin involveret i at identificere klimarelaterede 
programmer: Den mest almindeligt anerkendte metode til sporing af 
klimaudgifter er OECD -DAC-metoden med Riomarkører 55.
49.  Selv om næsten al EU-HSF-finansiering ydes af medlemsstater, som er 
forpligtede til at anvende Riomarkører i deres rapporter til OECD -DAC56, er 
Kommissionen og medlemsstaterne ikke blevet enige om et fælles sæt pa -
rametre til at kvantificere klimafinansieringskomponenten i programmer, 
hvor der er anvendt Riomarkører. Det betyder, at Kommissionen anvender 
sin egen klassifikation af Riomarkørerne, og den har kun et begrænset 
indblik i medlemsstaternes praksis og kan derfor ikke vide, om de rap -
porterede data er sammenlignelige, og om de samlede tal stemmer.51 Tyskland, Frankrig, Italien 
og Det Forenede Kongerige. 
Retten udvalgte disse fire 
medlemsstater på grundlag 
af de højere beløb, der var 
stillet til rådighed til EU HSF.
52 For eksempel 
indeholder EU’s HSF-liste 
over programmer bidrag 
fra medlemsstater til 
Fonden for Ren Teknologi, 
pilotprogrammet for 
klimamodstandsdygtighed 
eller den globale 
miljøfacilitet (GEF). 
Forvaltningsrapporterne 
om disse fonde afspejler 
imidlertid ikke disse 
stigninger.
53 J. Brown, M. Stadelmann, 
L. Hörnlein, Fast‑start 
finance to address climate 
change: what do we know 
at the mid‑point , Overseas 
Development Institute, 2011.
54 Såsom landbrug, 
energipolitik eller uddannelse.
55 Siden 2007 har 
Riomarkørerne været 
obligatoriske for OECD - 
DAC-medlemmer, hvilket 
har gjort dem til den mest 
almindeligt anerkendte 
metode.
56 14 medlemsstater er ikke 
medlemmer af OECD -DAC: 
Bulgarien, Den Tjekkiske 
Republik, Estland, Kroatien, 
Cypern, Letland, Litauen, 
Luxembourg, Ungarn, Malta, 
Polen, Rumænien, Slovenien 
og Slovakiet.24
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
TILSAGN, LØFTER OG BETALINGER
50.  Københavnsaftalen specificerer ikke, hvad donorernes tilsagn om at rejse 
klimafinansiering reelt betyder. Som følge heraf har en række donorer 
(herunder medlemsstater) indberettiget deres HSF-beløb på basis af løf -
ter (tildelinger) frem for på basis af de reelle kontantbetalinger (udbeta -
linger). Dette problem er ikke begrænset til EU57. Mange af de specifikke 
multilaterale fonde, som Kommissionen og medlemstaterne anvender til 
at kanalisere klimafinansiering, rapporterer ikke altid om udbetalingen 
af midlerne. OECD rapporterede i maj 2013 om den usikkerhed, der er 
forbundet med betydningen af termen »mobilisere« i forbindelse med 
international klimafinansiering, og om de konsekvenser, som dette måtte 
have på tilliden og gennemsigtigheden58.
51.  For HSF skønner Retten på grundlag af sin egen analyse, at der medio 
2013 var indgået forpligtelser for 155 millioner euro, og at Kommissionen 
havde udbetalt 38 millioner euro.
DET ER UKLART, I  HVILKET OMFANG HSF-TILSAGNET ER BLEVET 
OPFYLDT
52.  EU og medlemsstaterne rapporterede årligt til UNFCCC om deres bidrag 
for hvert af de tre år, som HSF-initiativet varede. Kommissionen samlede 
dataene vedrørende Kommissionens og medlemsstaternes bidrag. De 
enkelt rapporter blev derefter vedtaget af Rådet, hvorefter EU -formand -
skabet og Kommissionen i fællesskab forelagde dem for UNFCCC.
53.  I henhold til den endelige rapport59, som blev forelagt for UNFCCC den 
29. maj 2013, mobiliserede EU og medlemsstaterne 7,34 milliarder euro 
i perioden 2010-2012. Det er mere end den samlede forpligtelse på 
7,2 milliarder euro, som blev indgået i 2009 (jf. figur 3 ). Rådet konklude-  
rede, at den samlede forpligtelse er blevet indfriet.57 Mellem 2003 og 2011 
beløb de klimamidler, 
som der var givet 
tilsagn om, og som var 
godkendt som udgifter og 
udbetalt på verdensplan, 
sig til henholdsvis 
30,88 milliarder USD, 
9,34 milliarder USD og 
1,92 milliarder USD. 
Kilde:  »The Atlas of Climate 
Change«, Dow & Downing, 
2011, tal hentet fra 
(ClimateFundsUpdate.org ).
58 »The lack of clarity 
regarding »mobilised« 
climate finance and what 
could constitute appropriate 
guidelines for measurement, 
reporting and verification 
(MRV) has important political 
implications in the UNFCCC 
context, as such clarity is 
required for building trust 
and transparency, as well 
as for improving mutual 
accountability«. Dokument 
fra OECD’s ekspertgruppe 
i klimaændringer (OECD 
Climate Change Expert 
Group), nr. 2013 (2), maj 2013.
59 Hver enkelt rapport er 
baseret på aggregerede data 
med et bilag, der indeholder 
en detaljeret liste over de 
enkelte foranstaltninger 
(»list of interventions«), 
som Kommissionen og 
medlemsstaterne støtter. 
Listen over interventioner 
omfatter imidlertid ikke 
summen af de individuelle 
foranstaltninger  
(http://ec.europa.eu/
clima/policies/finance/
international/faststart/
documentation _ en.htm).25
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
54.  Retten kunne ikke afstemme det rapporterede beløb på 7,34 milliar -
der euro med dataene i listen over interventioner59. Retten skønnede, at 
summen af interventionerne beløb sig til ca. 5,48 milliarder euro, hvilket 
resulterer i en difference på 1,86 milliarder euro (25 % af det samlede rap-  
porterede beløb). Kommissionen kontrollerede ikke nøjagtigheden af 
de oplysninger, som medlemsstaterne forelagde, og den er ikke i stand 
til at redegøre for forskellene.
55.  I lyset af disse forskelle og manglen på fælles definitioner og metoder til  
at identificere klimarelaterede udgifter er det uklart, i hvilket omfang 
HSF-forpligtelsen blev indfriet af EU og medlemsstaterne.
HSF-TILSAGN PR. DONOR
(millioner euro1)
1 De udviklede landes tilsagn beløb sig til 31,2 milliarder USD. Dette beløb blev beregnet i euro på basis af den vekselkurs, der blev 
anvendt af EU og medlemsstaterne til at omregne deres tilsagn om 10 milliarder USD til 7,2 milliarder euro.
Kilde:  http://climateanalytics.org/sites/default/files/attachments/news/2010100_FastStartFinance_update.pdfFIGUR  3
360
274
257
9410 800
7 200
3 4567 050
150Australien
Canada
Norge
Schweiz
USA
Japan
EU
EU-medlemsstater
EU-Kommissionen26
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
KOMMISSIONEN OG MEDLEMSSTATERNE SAMARBEJDEDE IKKE OM AT 
GØRE KLIMAFINANSIERINGEN MINDRE FRAGMENTERET
56.  I de senere år har der på verdensplan været et væld af klimarelaterede 
midler. Det store antal finansieringsmekanismer skaber et yderst frag -
menteret system, som stiller store krav til koordinering, ejerskab og 
ansvarlighed.
57.  De Forenede Nationers Udviklingsprogram (UNDP) skønner, at der er mere 
end 50 internationale offentlige fonde, 45 CO2-markeder og 6 000 private 
equityfonde, der yder klimafinansiering60, og som hver især har deres 
egen ledelsesstruktur. Som påpeget af Verdensbanken er der en risiko for, 
at en sådan fragmentering reducerer finansieringens samlede effektivi -
tet61. I henhold til Pariserklæringen62 skal donorerne anvende fælles og 
forenklede procedurer for at undgå dobbeltarbejde og reducere transak -
tionsomkostningerne, og Organisationen for Økonomisk Samarbejde og 
Udvikling (OECD) har påpeget, at det måske ville være hensigtsmæssigt, 
at de multilaterale fondes respektive roller defineres klarere, at fondene 
samordnes bedre, eller at nogle af fondene konsolideres63.
58.  Kommissionen og medlemsstaterne anvender både bilaterale og mul -
tilaterale kanaler til udbetaling af klimafinansiering. I 2010 anvendte de 
ikke mindre end 22 multilaterale kanaler64.
59.  Ved udformningen af sine egne programmer anså Kommissionen det 
ikke for at være en prioritet at mindske fragmenteringen af klimafinan -
sieringen. Den drøftede heller ikke spørgsmålet med medlemsstaterne.
60.  Kommissionen foreslog at etablere en global klimaalliance (GCCA) som 
EU’s svar på klimaændringernes udviklingsdimension65. Rådet støttede 
dette forslag i november 2007, men påpegede behovet for, at de me -
kanismer, der allerede eksisterer både på EU-plan og globalt, »udnyttes 
optimalt«, og understregede, at GCCA »først og fremmest skal fungere 
som supplement« til igangværende processer og gældende rammer66. 
Kun fem medlemsstater har ydet (for det meste beskedne) bidrag til 
GCCA67, og trods adskillige forsøg på at tilskynde til større deltagelse er 
det ikke lykkedes Kommissionen at udvide grundlaget for EU-støtte til 
sit flagskibsinitiativ.60 UNPD, Blending Climate 
Finance through National 
Climate Funds , 2011, s. 6. 
For en analyse af multilaterale 
finansieringsmekanismer, 
jf. OECD, Development 
Perspectives for a Post‑2010 
Climate Financing Architecture  
(http://www.oecd.org/
dataoecd/47/52/47115936.pdf ).
61 Verdensbanken, World 
Development Report 2010: 
Development and Climate 
Change,  2009.
62 OECD, The Paris Declaration 
on Aid Effectiveness  2005, s. 6.
63 OECD, Development 
Perspectives for a Post‑2012 
Climate Financing Architecture , 
2011, s. 23.
64 EU Fast Start Finance 
Report for Cancún, 
rådsdokument nr. 15889/10.
65 Europa-Kommissionen, 
(2008): Kommissionens 
arbejdsdokument: 
»Implementation Framework 
of the Global Climate Change 
Alliance«, s. 4.
66 Jf. konklusionerne 
fra mødet i Rådet for 
Almindelige Anliggender 
og Eksterne Forbindelser 
den 20. november 2007 
(http://register.consilium.
europa.eu/pdf/en/07/st15/
st15103.en07.pdf ).
67 GCCA kombinerer 
bidrag fra EU-budgettet 
(166 millioner euro), fra 
EUF (40 millioner euro) 
og fra medlemsstaterne: 
Irland (31 millioner euro), 
Sverige (5,1 million euro), 
Estland (0,8 millioner euro), 
Cypern (0,6 millioner euro) 
og Den Tjekkiske Republik 
(0,2 millioner euro).27
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
61.  GCCA er hverken blevet integreret i medlemsstaternes arbejde eller 
i Kommissionens egen programmering. Kommissionen har gjort en stor 
indsats for at overbevise medlemsstaterne om initiativets merværdi. 
Medlemsstaterne har handlet inkonsekvent ved at give deres støtte til 
Kommissionens forslag om at lancere GCCA og derefter ikke være villige 
til aktivt at støtte initiativet, og det har også været med til at skabe en 
stor kløft mellem GCCA’s oprindelige ambitioner og de faktiske resultater.
62.  GCCA blev etableret i 2007-2008, dvs. både inden Den Internationale 
Kommission om Klimaforandringer og Udvikling i 2009 konkluderede, 
at der ikke skulle etableres yderligere vertikale fonde med henblik på 
tilpasning, og inden COP 16-aftalen i Cancún i 2010 om etablering af GCF. 
Kommissionen forsøgte imidlertid ikke at revurdere nødvendigheden af 
at opretholde GCCA i lyset af denne udvikling. Medlemsstaterne har hel -
ler ikke været villige til at sammenlægge eller nedlægge deres nationale 
klimafonde eller til at opnå større synergier mellem dem med henblik på 
at reducere transaktionsomkostningerne og den administrative byrde for 
udviklingslandene.
63.  Den Grønne Klimafond (GCF) blev oprettet for at bidrage til opfyldelsen 
af Københavnsaftalen ved at øge den internationale klimafinansiering 
til 100 milliarder USD om året inden 2020. Et overgangsudvalg forbe -
redte lanceringen af GCF. En række medlemsstater ydede fælles bidrag 
(f.eks. Danmark og Nederlandene). Kommissionen og andre medlemssta -
ter ydede separate bidrag (f.eks. Tyskland og Det Forenede Kongerige). 
EU og medlemsstaterne handlede ikke i fællesskab.
64.  GCF’s bestyrelse er ansvarlig for finansieringsbeslutningerne, herunder le -
veringsordningerne. Da der i maj 2012 blev opnået enighed om udnæv -
nelsen af de udviklede landes repræsentanter til bestyrelsen, blev 7 ud 
af 12 pladser tildelt EU- medlemsstater. Selv om Rådet udtrykte sin støtte 
til, at Kommissionen skulle tildeles en plads som EU’s repræsentant68, 
kunne medlemsstaterne ikke blive enige om at gøre dette i praksis69. 
Kommissionen er EU’s hovedforhandler i COP og fremmer samordningen 
i overensstemmelse med traktaten og den europæiske konsensus om 
udvikling, men den sidder ikke med ved forhandlingsbordet i den største 
fond, der er udformet til at håndtere klimaændringer.68 3167. samling i Rådet 
for Økonomi og Finans, 
den 15. maj 2012.
69 Den Russiske Føderation 
og USA modsatte sig, at EU 
fik en plads i bestyrelsen med 
den begrundelse, at dette 
ville betyde, at nogle af 
medlemsstaterne ville blive 
dobbeltrepræsenteret.28
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
65.  Retten konkluderer, at Kommissionen har forvaltet de klimarelaterede 
udgifter, der finansieres over EU-budgettet og EUF, fornuftigt. Men hvis 
EU skal maksimere bistandens internationale effekt, skal Kommissionens 
og medlemsstaternes samordning om klimafinansiering til udviklings -
lande forbedres betydeligt.
66.  For så vidt angår forvaltningen af den klimarelaterede støtte, der finansie -
res over EU-budgettet og EUF, har Kommissionen opnået gode resultater. 
I overensstemmelse med de politiske forpligtelser har Kommissionen 
støt øget de klimarelaterede udgifter siden 2007, og den agter at øge 
finansieringen betydeligt i perioden 2014-2020 (jf. punkt 18 til 20). Den 
har fokuseret på relevante globale prioriteter og skræddersyet sine pro -
grammer til de særlige forhold, der gør sig gældende i de individuelle 
partnerlande (jf. punkt 21-25).
67.  Samordningen mellem Kommissionen og medlemsstaterne med hen -
syn til klimafinansiering til udviklingslande er utilstrækkelig. Kommis -
sionen har ikke udvist tilstrækkeligt lederskab på en række områder, og 
medlemsstaterne har ikke været tilstrækkeligt lydhøre over for nogle 
af dens initiativer. Der er sket en række forbedringer af samordningen 
mellem Kommissionen og medlemsstaterne i den periode, som Retten 
undersøgte, men der bør gøres en meget større indsats for at sikre kom -
plementaritet mellem EU’s og medlemsstaternes landeprogrammer og 
for at forhindre og bekæmpe korruption (jf. punkt 28 til 39). Der er ikke 
udarbejdet fælles holdninger og praksis om en række centrale emner. 
Der er ikke opnået enighed om, hvordan forpligtelsen til at øge klima -
finansieringen inden 2020 skal nås, der er ingen fælles definitioner af 
»ny og supplerende klimafinansiering« og »privat finansiering« eller en 
fælles anvendelse af Riomarkørerne til identifikation af klimarelaterede 
programmer (jf. punkt 40 og 41).
68.  Der er endnu ikke etableret et solidt rapporteringssystem, der giver dæk -
kende og pålidelige oplysninger om Kommissionens og medlemsstater -
nes klimarelaterede udgifter, og som gør det muligt at overvåge, om de 
indgåede forpligtelser overholdes (jf. punkt 42 til 51), og det er ikke klart, 
i hvilket omfang HSF-tilsagnet er blevet opfyldt (jf. punkt 52 til 55). Der 
er ikke gjort forsøg på at reducere spredningen af klimafinansieringen, 
som udgør en alvorlig risiko for ineffektivitet, utilstrækkelig ansvarlighed 
og fragmentering af støtte (jf. punkt 56 til 64).KONKLUSIONER OG ANBEFALINGER29
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
69.  Retten fremsætter følgende anbefalinger:
Kommissionen bør fremsætte et forslag til Rådet om en køreplan for en 
forøgelse af klimafinansieringen med henblik på at nå Københavnsaf -
talens 2020-mål, herunder en definition af privat finansiering.
Kommissionen og EU -Udenrigstjenesten bør rapportere om, i hvilket 
omfang EU -målet om at anvende 20 % af EU -budgettet og EUF mellem 
2014 og 2020 på klimarelaterede foranstaltninger er blevet implemen -
teret i forbindelse med udviklingsbistand, og angive, hvilke beløb der 
er indgået forpligtelser for, og hvad der er udbetalt.
Kommissionen bør få foretaget en uafhængig evaluering af den globale 
klimaalliance og blandt andet undersøge, hvorfor de fleste medlems -
stater valgte ikke at medfinansiere den.Med henblik på at øge gennemsigtigheden og ansvarligheden i forbin -
delse med EU’s klimafinansiering bør Kommissionen og medlemssta -
terne inden for rammerne af forordningen om overvågningsmekanismen 
vedtage fælles standarder for overvågning, rapportering og verifikation, 
navnlig med hensyn til definitionen af »ny og supplerende« klimafinan -
siering, anvendelsen af Riomarkørerne og udbetalingen af klimamidler.ANBEFALING  1
ANBEFALING  3
ANBEFALING  4ANBEFALING  230
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
Kommissionen og medlemsstaterne bør intensivere deres samarbejde 
om at implementere EU -adfærdskodeksen om arbejdsdeling på områ -
det klimafinansiering, navnlig med hensyn til udveksling af oplysninger 
om tildelingerne pr. land, fælles programmering samt forebyggelse og 
bekæmpelse af korruption inden for klimafinansiering.ANBEFALING  5
Vedtaget af Afdeling III, der ledes af Karel PINXTEN, medlem af Revisions-  
retten, i Luxembourg på mødet den 10. december 2013.
På Revisionsrettens vegne
Vítor  Manuel  da SILVA  CALDEIRA
Formand
31
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
1 Kun FN-medlemmer.
Kilder:  http://www.un.org/special-rep/ohrlls/ohrlls/allcountries-regions.pdf  and  
http://en.wikipedia.org/wiki/List_of_sovereign_states_and_dependent_territories_in_AfricaMINDST UDVIKLEDE LANDE, SMÅ UDVIKLINGSØSTATER OG AFRIKABILAG I
LDC
AFRIKASIDS¹
Afghanistan
BangladeshBhutanCambodjaLaosMyanmarNepalYemenHaitiKiribatiMaldiverneSamoaSalomonøerneTimor-LesteTuvaluVanuatu
Kap VerdeComoros (Comorerne)Guinea-BissauSão Tomé og Principe
MauritiusSeychellerneAntigua og BarbudaBahamasBarbadosBelizeCubaDominicaDen DominikanskeRepublik
Eritrea
EtiopienGambiaGuineaLesothoLiberiaMadagaskarMalawiMaliMauretanienMozambique
Niger
Rwanda
Senegal
 AngolaBeninBurkina FasoBurundiDen CentralafrikanskeRepublikTchadDen DemokratiskeRepublik Congo
Djibouti
ÆkvatorialguineaSierra Leone
SomaliaSudanTanzaniaTogoUgandaZambia
 
AlgerietBotswanaCamerounCôte d’Ivoire(Elfenbenskysten)EgyptenGabon
Ghana
KenyaLibyen
Marokko
Namibia
Nigeria
Den DemokratiskeRepublik CongoSydafrikaSydsudanSwazilandTunesienZimbabweFiji
GrenadaGuyanaJamaicaMarshalløerneMikronesienNauruPalauPapua Ny GuineaSaint Kitts og NevisSaint LuciaSaint Vincent og GrenadinerneSingaporeSurinamTongaTrinidad og Tobago32
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
EUROPEAIDS KLIMAFINANSIERING 2003-2012
Kommissionen yder klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand under følgende hovedkilder:
a) Den Europæiske Udviklingsfond (EUF), som er det vigtigste instrument for udviklingssamarbejde 
med landene i Afrika, Vestindien og Stillehavet (AVS) og de oversøiske lande og territorier
b) instrumentet for udviklingssamarbejde (DCI), der dækker Latinamerika, Asien og Centralasien, 
Mellemøsten og Den Sydafrikanske Republik, og som omfatter en række tematiske programmer
c) det europæiske naboskabs- og partnerskabsinstrument (ENPI)1, der dækker ENP-landene2 og Rusland
d) humanitær bistand, der ydes i forlængelse af naturkatastrofer, såsom oversvømmelserne i Pakistan 
eller tsunamien i Det Indiske Ocean.
I perioden 2003-2012 skønnes det, at der under den eksterne bistand forvaltet af EuropeAid var 
indgået forpligtelser til klimafinansiering for 4  650 millioner euro. Nedenstående tabeller  viser den 
mere detaljerede fordeling af dette beløb.
TABEL 1 — EUROPEAIDS KLIMAFINANSIERING FORDEL T PÅ FINANSIERINGS-  
INSTRUMENTER  — PERIODEN 2003-2012
(millioner euro)
År DCI ENPI EUF I alt
2003 82 5 33 120
2004 247 27 26 300
2005 118 5 74 196
2006 147 20 94 261
2007 125 162 205 492
2008 283 63 56 402
2009 269 39 436 745
2010 267 163 245 675
2011 337 123 166 626
2012 341 258 234 833
I alt 2 216 864 1 570 4 650
Bemærk:  Tallene er afrundede, og der kan derfor være uoverensstemmelser mellem de enkelte beløb og den samlede sum.
1 Fra 2014 det europæiske naboskabsinstrument (ENI).
2 Algeriet, Armenien, Aserbajdsjan, Hviderusland, Egypten, Georgien, Israel, Jordan, Libanon, Libyen, Moldova, Marokko, de besatte 
palæstinensiske områder, Syrien, Tunesien og Ukraine.BILAG II33
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
TABEL 2 — EUROPEAIDS KLIMAFINANSIERING FORDEL T PÅ GEOGRAFISKE OMRÅDER
(millioner euro)
År Afrika Asien Latin-
amerika Vestindien Østeuropa 
og 
RuslandMiddelhavet  
og 
MellemøstenOceanien 
og 
Stillehavet Flere 
regionerI alt
2003 22 22 31 17 5 — 4 19 120
2004 24 82 152 3 4 22 7 6 300
2005 88 41 27 1 5 — 15 20 196
2006 103 25 67 10 15 7 6 28 261
2007 118 18 14 62 101 86 19 74 492
2008 98 85 13 0 114 41 3 47 402
2009 117 55 45 32 1 48 27 419 745
2010 204 104 32 9 45 126 32 123 675
2011 186 101 28 28 72 47 4 160 626
2012 236 100 96 26 98 160 27 90 833
I alt 1 197 633 504 189 460 537 145 986 4 650
TABEL 3 — EUROPEAIDS KLIMAFINANSIERING TIL UDVIKLINGSLANDE — SKØNNET 
FORDELING MELLEM TILDELINGERNE TIL TILPASNING OG MODVIRKNING
(millioner euro)
ÅrTilpasning Modvirkning I alt1
Beløb % Beløb % Beløb
2003 68 41 % 100 59 % 120
2004 205 41 % 289 59 % 300
2005 117 42 % 160 58 % 196
2006 117 33 % 233 67 % 261
2007 279 39 % 433 61 % 492
2008 103 21 % 388 79 % 402
2009 269 31 % 588 69 % 745
2010 424 54 % 366 46 % 675
2011 401 45 % 490 55 % 626
2012 621 50 % 618 50 % 833
I alt 2 603 42 % 3 664 58 % 4 650
1 Nogle interventioner vedrører både tilpasning og modvirkning. Det samlede beløb er derfor ikke summen af de to kolonner.
Bemærk:  Tallene er afrundede, og der kan derfor være uoverensstemmelser mellem de enkelte beløb og den samlede sum.
Kilde:  EuropeAids database.BILAG II34
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
BILAG II
TABEL 4 — LDC, SIDS OG AFRIKANSKE LANDES ANDEL AF EUROPEAIDS TILDELINGER TIL 
KLIMAFINANSIERING I  LANDEPROGRAMMER
(millioner euro)
ÅrTilpasning i alt Klimafinansiering i alt
LDC, SIDS, 
afrikanske landeAndre lande I alt LDC, SIDS, 
afrikanske landeAndre lande I alt1
Beløb % Beløb % Beløb Beløb % Beløb % Beløb
2003 15 38 % 24 62 % 39 24 32 % 51 68 % 75
2004 13 7 % 175 93 % 188 27 10 % 235 90 % 262
2005 50 78 % 14 22 % 64 64 71 % 26 29 % 90
2006 40 56 % 32 44 % 72 66 52 % 62 48 % 128
2007 69 67 % 34 33 % 104 160 65 % 87 35 % 247
2008 41 60 % 28 40 % 69 97 33 % 195 67 % 291
2009 93 93 % 6 7 % 99 179 87 % 26 13 % 206
2010 142 58 % 105 42 % 248 148 40 % 225 60 % 373
2011 87 67 % 42 33 % 129 127 57 % 94 43 % 221
2012 149 69 % 68 31 % 217 162 56 % 125 44 % 287
I alt 701 57 % 529 43 % 1 230 1 054 48 % 1 125 52 % 2 179
1 Nogle interventioner vedrører både tilpasning og modvirkning. Det samlede beløb er derfor ikke summen af de to kolonner.
Bemærk:  Tallene er afrundede, og der kan derfor være uoverensstemmelser mellem de enkelte beløb og den samlede sum.
Kilde:  EuropeAids database.35
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
BILAG III
EU’S KLIMAFINANSIERINGSSTRØMME TIL UDVIKLINGSLANDE — 2007-2013
Den Europæiske UdviklingsfondPoster i det almindelige budget
(udgiftsområde 4)
Humanitær
bistandDCI ENPI Politikinstrumenter ProgrammerGeograﬁske
programmer (5)
Lande-
programmerRegionale
programmerENR TP
(1 mia. euro –
2007-2013)Tematiske
programmer (8)Tematiske
programmerGeograﬁske
programmer
Lande-
programmerRegionale
programmerInternt AVS
Prioritet 1
(Klimaændringer og
bæredygtig energi) Prioritet 2
(Miljø og udvikling)Prioritet 3
(Styrelse af miljø-
og klimastyring)
Faciliteter under
etablering:
Den caribiske
investeringsfacilitet
Stillehavsområdets
investeringsfacilitetAVS-investerings-
faciliteten
EU-trustfonden
for infrastrukturer
i AfrikaVandfaciliteter
Energifaciliteter
EU-AVS
Naturkatastrofe-
facilitet
Program for
katastroferisiko-
reduktion (DRR)
GFDRRGCCAInvesterings-
facilitet for
Centralasien
Investerings-
facilitet for Asien
Investerings-
facilitet for
LatinamerikaHURTIG
STARTFINANSIERINGEuro-Middelhavs-
faciliteten
for investeringer
og partnerskab
Naboskabs-
investerings-
faciliteten
Leveringsmetoder:
REDD, FLEGT,
Fond for
Ren Teknologi,
partnerskab
for markeds-
disponibilitet mv.GEEREF
Regionale fonde
i udviklingslandeLeveringsmetoder:
Fælles forvaltning
med FN (UNEP, FCPF),
OECD, IMF mv.
eller
central forvaltningLeveringsmetoder:
UNFCCC Operationel
ﬁnansiering,
kapacitetsudvikling,
internationale
forhandlinger, MRV-
indsats Regionen
Afrikas Horn
(Katastroferisiko-
reduktion (DRR))
Dipecho-
programFaciliteter  Projektniveau
Kombinations- 
faciliteter forvaltet 
af KommissionenKombinations- 
faciliteter
forvaltet af EIBProgram 
forvaltet
af GD ECHO36
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
BILAG IV
REVISIONSMETODE OG INDSAMLING AF REVISIONSBEVIS
En skematisk oversigt over revisionsmetoden findes nedenfor.
FORUNDERSØGELSE
1. Før revisionen blev påbegyndt, gennemførte Retten en forundersøgelse for at finde frem til 
de største risici, der har relation til EU’s klimafinansiering. Arbejdet byggede på skrivebords -
undersøgelser og interview med ansatte i  Kommissionen, EU-Udenrigstjenesten, NGO’er og 
Rådssekretariatet, der beskæftiger sig med de væsentligste områder inden for klimafinansie -
ring til udviklingslande.
INTERVIEW
2. Revisorerne gennemførte samtaler med lederne af administrations- og/eller finansenhederne, 
med landeansvarlige i  17 tjenester og med overordnet personale fra seks ikkestatslige or -
ganisationer. Kommissionens tjenester blev udvalgt på grundlag af deres særlige ansvar på 
revisionsområderne, mens NGO’erne blev udvalgt med det formål at høre holdningen hos 
de øvrige parter, der er involveret i klimafinansiering.
 ο Fra Kommissionen:
Generaldirektoratet for Udvikling og Samarbejde — (DEVCO1) 
Direktorat C  — Bæredygtig vækst og udvikling
Generaldirektoratet for Klima (CLIMA)
Direktorat A  — International strategi og klimastrategi
Direktorat B — Europæiske og internationale CO2-markeder
Direktorat C — Klimatilpasning og kulstoffattig teknologi
Generaldirektoratet for Humanitær Bistand og Civilbeskyttelse (ECHO)
Direktorat A , Kontor 4 — Særlige tematiske politikområder
Direktorat B, Kontor 5 — Asien og Latinamerika, Caribien, Stillehavsområdet
Direktorat C, Kontor 2 — Budget, ekstern revision, IT
Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender (ECFIN)
Direktorat D, Kontor 4 — Globalisering, handel, udvikling
1 Også kendt som »EuropeAid«.37
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
 ο Fra Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten) :
Forvaltningsdirektorat I  — Horisontale spørgsmål — Asien og Stillehavet
Forvaltningsdirektorat I.B.1 — Kina, Hongkong, Macao, Taiwan, Mongoliet
Forvaltningsdirektorat V.A.4 — Mercosurlandene
Forvaltningsdirektorat VI.B1 — Globale spørgsmål og bekæmpelse af terrorisme
Forvaltningsdirektorat Ressourcer A — Finans og Corporate Support (støtte til virk-  
somheder)
 ο Fra Den Europæiske Investeringsbank (EIB)
Direktoratet for projekter — Miljø-, klima- og socialanliggender 
Direktoratet for finansieringer uden for EU og kandidatlandene
Direktoratet for finanskontrol
 ο Fra Rådssekretariatet
Direktorat E, Enhed 1B — Klimaændringer, koordination, horisontale spørgsmål
 ο Fra ikkestatslige organisationer (NGO’er):
Oxfam International (Bruxelles) og Oxfams kontorer i  Bangladesh og Uganda
CAN Europe og CAN Tanzania (Tanzanias civilsamfundsforum om klimaændringer og 
netværk for klimaforanstaltninger)
WWF (kontorer i Bruxelles)
Concern Worldwide (Bangladesh)
Shushilan (Bangladesh)
Det Internationale Forskningscenter for Skovagerbrug (Indonesien)
SPØRGESKEMA
3. Der blev sendt et spørgeskema til fire EU-medlemsstater for at indhente oplysninger og høre 
deres mening.BILAG IV38
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
UDVÆLGELSE AF LANDE OG REGIONER
4. 16 lande og to regioner blev udvalgt med henblik på skrivebordsundersøgelsen. Der blev 
anvendt følgende udvælgelseskriterier:
 ο Samordning: lande, hvor der var nok donorer til at vurdere arbejdsdelingen mellem dem
 ο Omfanget af klimafinansiering: lande, der siden 2002 har modtaget betydelige beløb i klimafinan -
siering fra Kommissionen
 ο Udviklingskarakteristika og sårbarhed over for klimaændringer: lande i forskellige situationer som 
for eksempel LDC, SIDS, BRIKS2 og et land, der modtager betydelig klimafinansiering trods en relativ 
høj placering på indekset for menneskelig udvikling (HDI)
 ο Geografisk fordeling: lande fra forskellige geografiske områder: Afrika, Asien og Stillehavet, Latin -
amerika og det europæiske naboskab.
5. De udvalgte lande var Bangladesh, Bolivia, Brasilien, Den Centralafrikanske Republik, Kina, Eti -
opien, Guyana, Indonesien, Mali, Marokko, Nicaragua, Tanzania, Uganda, Ukraine og Vanuatu.
6. Østafrika og Asien blev udvalgt som de to regioner, der skulle undersøges, da de modtog 
mest klimafinansiering fra Kommissionen.
STIKPRØVEUNDERSØGELSE
7. Retten undersøgte en tilfældig stikprøve på 10 (ud af i alt 19) programmer med henblik på at 
teste anvendelsen af Riomarkørerne i overensstemmelse med Kommissionens FSF-forpligtelse.
8. Kommissionens valg af leveringskanaler blev testet på basis af en tilfældig stikprøve på 
20 klimarelaterede programmer (herunder bilaterale og multilaterale leveringskanaler).
2 Brasilien, Rusland, Indien, Kina, Sydafrika.BILAG IV39
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
BESØG I  FIRE PARTNERLANDE
9. Ud af de 16 lande blev 4 (Bangladesh, Indonesien, Tanzania og Uganda) udvalgt til besøg på 
basis af høje finansieringsbeløb og forskellige former for virkninger af klimaændringer samt 
behov. 
10.  Under besøgene, der fandt sted mellem den 13. og den 25. januar 2013, interviewede revisi -
onsholdet ansatte i EU-delegationer, repræsentanter for de relevante nationale myndigheder, 
de vigtigste udviklingspartnere (inden for og uden for EU) og repræsentanter for ikkestatslige 
organisationer og civilsamfundet. Udvalgte programmer blev besøgt på stedet.BILAG IV
Retten gennemgik EU's klimaﬁnansiering til udviklingslande. Revisionen var koncentreret
om følgende to spørgsmål
Har Kommissionen forvaltet den klimarelaterede støtte,
der ﬁnansieres over EU-budgettet og EUF, fornuftigt?Har Kommissionen truﬀet hensigtsmæssige foranstaltninger
til at fremme samordning med EU-medlemsstaterne
med hensyn til klimaﬁnansiering, og har en sådan
samordning været tilstrækkelig?
- Kommissionen øgede sin klimaﬁnansiering, herunder FSF
- Kommissionen identiﬁcerede udfordringer, sårbarheder
   og muligheder forbundet med de globale klimaændringer   i udviklingslande- Kommissionen tildelte sin klimaﬁnansiering i henhold   til disse prioriteter og politiske prioriteter   og i samordning med medlemsstaterne.- Kommissionen samordnede sin indsats med   EU-medlemsstaterne og andre donorer for at sikre
   komplementaritet og arbejdsdeling i partnerlandene
- Kommissionen og EU-medlemsstaterne identiﬁcerede   innovative ﬁnansieringskilder- Kommissionen og EU-medlemsstaterne er indstillede på   at øge klimaﬁnansieringen betydeligt mellem 2014 og 2020- Kommissionen og EU-medlemsstaternes rapportering   om FSF er nøjagtig og sammenlignelig- EU har leveret de FSF-beløb, som den har givet tilsagn om- Kommissionen og medlemsstaterne samarbejdede om   at strømline klima-ﬁnansieringsstrukturen
- Interview med Kommissionens tjenester
   (EuropeAid, CLlMA, ECFIN) og EU-Udenrigstjenesten
- Dokumentgennemgang
- Analytisk gennemgang- Rundspørge blandt udvalgte medlemsstater- Interview med Kommissionens tjenester
   (EuropeAid, CLlMA, ECFIN) og EU-Udenrigstjenesten- Besøg på stedet- Interview med repræsentanter fra EU-delegationerne   (EU-Udenrigstjenesten, EuropeAid, ECHO),   EU-medlemsstaterne, andre donorer, nationale myndigheder
   og civilsamfundsorganisationer fra de ﬁre besøgte lande
- Inspektion af programmer til bekæmpelse af klimaændringer   og interview med projektledere og støttemodtagere- Dokumentgennemgang- Analytisk gennemgang- Test (stikprøver)- InternetsøgningRevisions-
mål
Revisions-
kriterier
Metoder til 
indsamling af revisions-bevis 40
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
VIGTIGSTE POTENTIELLE INDTÆGTSKILDER TIL EN FORØGELSE AF KLIMAFINANSIERINGEN 
IDENTIFICERET AF KOMMISSIONENBILAG V
Indkomstkilder Beskrivelse FremskridtSkønnede årlige 
indtægter
Auktionsindtægter 
under EU’s 
emissions-
handelssystem 
(ETS)-  EU ETS er et af de mest avancerede 
markedsbaserede systemer, der nogensinde er 
udviklet1, og det er den største let kvantificerbare 
kilde, der er afledt af CO2-prissætningen.
-  EU ETS blev iværksat i 2005, og den 1. januar 2013 
indledtes fase III, hvor auktioner blev 
standardmetoden for fordeling af CO2-kvoter.
-  Ideen er, at der senest i 2020 vil blive solgt næsten 
en milliard EU- emissionskvoter om året, som vil 
skabe indtægter for medlemsstaterne.
-  Indtægter fra auktioner over luftfartskvoter har 
været medtaget i EU ETS siden den 1. januar 2012 
(jf. nedenfor).ETS’s tredje fase startede den 1. januar 2013. Det er fastsat, 
at medlemsstaterne skal tildele mindst 50 % af indtægterne 
fra emissionsauktionerne til opfyldelse af klimamål, blandt 
andet i udviklingslande.
I henhold til Kommissionens skøn vil denne kilde kunne 
indbringe 20 milliarder euro om året. Det er imidlertid ikke 
muligt at foretage et gyldigt og pålideligt skøn som følge af 
initiativets korte levetid, det nylige fald i kulstofpriserne og 
Europa-Parlamentets afvisning af Kommissionens forslag om 
at stabilisere prisniveauet. Eftersom anvendelsen af denne 
indtægt afhænger af medlemsstaterne, er det endvidere 
ikke til at vide, hvor stor en andel der vil blive ydet til 
klimafinansiering i udviklingslande.20 til 
30 milliarder euro
Prissætning af 
den internationale 
søfarts og luftfarts 
CO2-emissioner-  Prissætning (afgift) af emissioner fra international 
luft- og søfart for på effektiv vis at opnå flere 
emissionsreduktioner.
-  Ideen er, at prissætning af de negative 
effekter af emissionerne gør det muligt at 
korrigere markedssvigt og skaber relevante 
og omkostningseffektive incitamenter for en 
yderligere reduktion af disse emissioner.CO2-bøder for fly blev medtaget i EU-lovgivningen i 20082 
med virkning fra 2013. Det førte til stærk modstand fra 
en række ikke -EU-lande som USA og Kina, som bestred 
lovligheden af denne aktion. Efter at Organisationen for 
International Civil Luftfart (ICAO) havde erklæret, at den 
havde til hensigt at arbejde henimod en fælles løsning, 
besluttede EU i november 2012 at udskyde håndhævelsen 
af EU ETS -ordningen for international lufttrafik med et 
år, mens man forsøger at indgå en samlet aftale under 
Organisationen for International Civil Luftfart. Hvis der ikke 
nås tilfredsstillende fremskridt med hensyn til en global 
aftale, vil EU introducere bøder. Det vil være op til hver 
enkel medlemsstat at bestemme, hvordan de vil anvende 
indtægterne fra luftfartsordningen.
For så vidt angår prissætning af CO2 i forbindelse med 
søtransport har processen været langsommere. I juni 2013 
fremsatte Kommissionen forslag til en række foranstaltninger 
med henblik på at integrere emissioner fra søtransport under 
ETS’ anvendelsesområde fra og med 2018, om muligt under 
Den Internationale Søfartsorganisation (IMO). Der er hidtil 
ikke truffet en afgørelse med hensyn til anvendelsen af 
indtægterne fra søfartsordningen. Der er derfor ikke nogen 
sikkerhed for så vidt angår de beløb, der kan øremærkes til 
klimafinansiering til udviklingslande.Op til 
24 milliarder 
USD3
En ny CO2-
markedsmekanisme-  Reduktion af drivhusgasemissioner for at udligne 
emissioner andre steder.
-  Der er allerede etableret et CO2-marked, 
som genererer betydelige pengestrømme til 
udviklingslande via mekanismen for bæredygtig 
udvikling (CDM).
-  Ideen var skabe en ny og mere ambitiøs 
CO2-markedsmekanisme baseret på en eksplicit 
CO2-prisfastsættelse, hvorved der blev etableret 
en ny kilde til offentlige indtægter, navnlig 
i økonomisk mere udviklede udviklingslande og 
internationalt mere konkurrencedygtige sektorer.I november 2012 offentliggjorde Kommissionen en 
undersøgelse af de udformningsmæssige muligheder 
for den nye CO2-markedsmekanisme, der blev godkendt 
under UNFCCC som grundlag for forhandlingerne på 
Dohakonferencen (COP 18 i november 2012), samt som et 
debatoplæg vedrørende en forøgelse af resultatbaseret 
REDD+-finansiering.i/r
1 Jf. undersøgelser fra OECD ( http://www.oecd.org/environment/cc/39725657.pdf ) og NGO’er ( http://www.mcc-berlin.net/fileadmin/data/pdf/Publikationen/
Tuerk_Sterk_Haites_Mehling_Flachsland_Kimura_Betz_Jotzo_2009_Linking_Emissions_Trading_Schemes.pdf ).
2 Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/101/EF af 19. november 2008 om ændring af direktiv 2003/87/EF med henblik på inddragelse af luftfarten 
i ordningen for handel med drivhusgasemissionskvoter i Fællesskabet (EUT L 8 af 13.1.2009, s. 3).
3 Baseret på rapporten fra FN’s generalsekretærs Højtstående Rådgivende Gruppe vedrørende Finansiering af Bekæmpelsen af Klimaforandringer 
af 5. november 2010.41
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
Indkomstkilder Beskrivelse FremskridtSkønnede årlige 
indtægter
Beskatning af den 
finansielle sektor-  Forskellige muligheder for beskatning af 
den finansielle sektor er under overvejelse 
(f.eks. beskatning af transaktioner med eller uden 
fokus på valutahandel), og nogle af dem anvendes 
allerede i visse medlemsstater.Den 28. september 2011 fremsatte Europa-Kommissionen 
et forslag til et rådsdirektiv om en harmoniseret afgift på 
finansielle transaktioner for EU. Rådet vedtog ikke forslaget, 
og den 22. januar 2013 anmodede 11 medlemsstater 
Kommissionen om at udarbejde et nyt forslag om afgift 
på handel med aktier, obligationer og derivater under 
proceduren for »forstærket samarbejde«. Det nye forslag fra 
Kommissionen blev præsenteret den 14. februar 2013.
Afgiften forventes at indbringe 30 til 35 milliarder euro om 
året, men det er ikke oplyst, om nogle af de indtægter, der 
indtjenes via denne afgift, vil blive anvendt til at afhjælpe 
udviklingslandenes behov4.30 til 
35 milliarder euro
En yderligere 
forøgelse af den 
private finansiering-  Mobilisering af privat finansiering fra udviklede 
lande for at supplere den nationale private 
finansiering i udviklingslande.
-  Der kunne komme en løftestangseffekt ved at gøre 
det almindelige erhvervsklima mere attraktivt for 
nationale og internationale investeringer.
-  Rentegodtgørelser kunne også være med til at 
forbedre investeringernes risiko-/afkastprofil.
-  Offentlig-private partnerskaber med henblik på 
at dele omkostningerne og sprede risikoen ved 
finansieringen.
-  Tilvejebringelse af garantier for at støtte 
gældudstedelse i forbindelse med klimaprojekter.
-  Teknisk bistand for at skaffe projektoplysninger og 
gøre de nødvendige forberedelser til at tiltrække 
private investorers interesse.Der er i øjeblikket ikke nogen internationalt anerkendt 
metode til at overvåge og redegøre for nettogevinsten fra 
internationale pengestrømme fra den private sektor til 
klimaforanstaltninger i udviklingslande. I maj og november 
2012 bad Rådet Kommissionen og medlemsstaterne om at 
finde frem til en fælles forståelse af definitionen af privat 
klimafinansiering. I henhold til ansatte i EPC/EFC har en 
undergruppe til klimaarbejdsgruppen (Gruppen vedrørende 
Miljøet på Internationalt Plan) frivilligt tilbudt at kigge på 
begrebet »privat finansiering«, men undersøgelsen er stadig 
på et meget tidligt stadium. Der er derfor endnu ikke et skøn 
over de potientielle indtægter fra denne kilde og den andel, 
som kunne tildeles klimafinansiering til udviklingslande.i/r
Adgang til 
klimafinansiering 
via multilaterale 
udviklingsbanker 
og andre 
udviklingsbanker-  Katalysatoren for kanalisering af midler 
fra offentlige og private kilder til vigtige 
investeringsprojekter.
-  Multilaterale udviklingsbanker og andre 
udviklingsbanker omfatter Den Europæiske 
Investeringsbank (EIB) og større bilaterale 
finansielle institutioner (BFI), såsom det 
franske udviklingsagentur Agence Française de 
Développement  (AFD), den tyske udviklingsbank 
Kreditanstalt für Wiederaufbau  (KfW) og den 
nordiske miljøfinansieringsinstitution Nordic 
Environment Finance Corporation  (NEFCO).Kommissionen og EU-medlemsstaterne har etableret syv 
regionale EU-investeringsfaciliteter5, der dækker alle lande 
inden for EU’s område for eksternt samarbejde og alle 
aktivitetssektorer. Målet er at kombinere (»blande«) tilskud 
fra EU-budgettet, EUF og medlemsstaternes bidrag med 
supplerende midler ud over tilskud (equitymidler, garantier, 
lån mv.), hovedsagelig fra EIB og andre udviklingsbanker. 
I november 2010 meddelte Kommissionen, at den havde 
etableret finansieringsvinduer på klimaområdet (CCW) inden 
for de syv regionale EU-investeringsfaciliteter med det mål 
at sikre, at programmerne i udviklingslandene i højere grad 
tager højde for klimaforandringerne, og at der satses på 
lavere kulstofemissioner i fremtiden6.
Der er ingen målsætninger eller referencer til mål for en 
forøgelse af klimafinansieringen til udviklingslande for så 
vidt angår de investeringsfaciliteter, som EIB forvalter. Dertil 
kommer, at det stadig er for tidligt at fastslå en tendens 
for klimafinansiering inden for investeringsfaciliteterne, 
eftersom finansieringsvinduerne på klimaområdet 
først blev etableret ved udgangen af 2010, og en række 
investeringsfaciliteter først blev iværksat for nyligt.i/r
4 http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/other_taxes/financial_sector/
5 EU-trustfonden for infrastrukturer i Afrika (ITF) i 2007, naboskabsinvesteringsfaciliteten (NIF) i 2008, investeringsrammen for Vestbalkan (WBIF) i 2010, investerings -
faciliteten for Latinamerika (LAIF) i 2010, investeringsfaciliteten for Centralasien (IFCA) i 2010, den caribiske investeringsfacilitet (CIF) i 2012; investeringsfaciliteten for 
Asien (AIF) i 2012, Stillehavsområdets investeringsfacilitet (IFP) i 2012.
6 Jf. Kommissionens pressemeddelelse fra 29. november 2010. ( http://europa.eu/rapid/press-release_IP-10-1621_da.htm ): »Dette innovative initiativ vil også styrke 
rapporteringen og åbenheden om EU’s klimafinansieringer«.
Kilde:  SEK(2011) 487 endelig og SEK(2010) 409 endelig.BILAG V42
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
DEFINITIONER AF »NY OG SUPPLERENDE« ANVENDT AF KOMMISSIONEN OG FIRE 
EU-MEDLEMSSTATER UDVALGT I  FORBINDELSE MED REVISIONEN
Definitioner anvendt i forbindelse med FSF-rapportering
Europa-Kommissionen-  Ny: der kommer oven i allerede aftalt støtte til klimarelaterede foranstaltninger (1,2,4)
-  Supplerende: kommer fra den ikkefordelte margen under loftet for EU’s udgifter til ekstern 
bistand, og den reducerer eller erstatter derfor ikke anden programmeret udviklingsfinansiering 
(kommer oven i den finansiering, der oprindeligt er programmeret til udviklingssamarbejde og 
klimaforanstaltninger i 2010-12) (1,4)
Tyskland-  Ny: finansiering fra innovative finansieringskilder (f.eks. auktioner over emissionskvoter inden 
for rammerne af EU’s emissionshandelssystem (ETS)) (1)
-  Supplerende: finansiering, som er et supplement til den klimarelaterede finansiering 
sammenholdt med referenceåret 2009 (1,2,4)
Frankrig- Integration af udviklings- og klimafinansiering, ingen specificering af målværdier eller  
additionalitet (4)
-  Del af de øgede forpligtelser til klimafinansiering i Frankrig, tæller til dels som den nationale 
ODA (2,4)
Italien-  Ingen præcise oplysninger (en kombination af flere definitioner, f.eks. finansiering, der 
kommer oven i den klimarelaterede finansiering i et specifikt referenceår, og/eller finansiering, 
der kommer oven i den gennemsnitlige årlige klimarelaterede finansiering i en specifik 
referenceperiode) (1,4)
Det Forenede Kongerige-  Forpligtelsen er taget fra Det Forenede Kongeriges stigende ODA-budget, som efter planen 
skulle komme op på 0,7 % af bruttonationalindkomsten senest i 2013 (1,4)
Kilder:
(1)  Spørgeundersøgelse blandt EU-medlemsstater vedrørende 2011-rapporten om EU’s ansvar i forbindelse med udviklingsfinansiering  
(http: //ec.europa.eu/europeaid/how/accountability/eu-annual-accountability-reports/country_answers_en.htm ).
(2)  Rapporten »Has the EU kept its Fast -start Climate Finance promises?«, maj 2010, CAN Europe og andre.
(3)  Oplysninger fra en webside, som blev lanceret af den nederlandske minister for miljø og fysisk planlægning  
(www.faststartfinance.org/home ).
(4)  Undersøgelse foretaget af Europa-Parlamentets Generaldirektorat for Eksterne Politikker — »Briefing on Climate Change Financing:  
The concept of additionality in the light of the Commission proposal for a development cooperation instrument (DCI) for 2014-2020«, 
juni 2012.BILAG VI43
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
KOMMISSIONENS  OG 
EU-UDENRIGSTJENESTENS 
SVAR
RESUMÉ
IV.
I September 2013 indgav Kommissionen og medlemssta -
terne deres holdninger til De Forenede Nationers ram -
mekonvention om klimaændringer (UNFCCC) vedrørende 
strategier og tilgange til mobilisering af optrappede klima -
finansieringsstrømme som et bidrag til alle de udviklede 
landes tilsagn for 2020. Kommissionen har ydermere inden 
for rammerne af arbejdsgruppen vedrørende energi og kli -
maændringer under udvalget for økonomisk politik gjort 
en ihærdig indsats for at indarbejde definitionen af privat 
klimafinansiering i Rådets konklusioner fra maj og oktober.
Efter Kommissionens opfattelse er HSF-forpligtelsen 
blevet overholdt inden for parametrene i de relevante 
UNFCCC- dokumenter. Vi er dog enige i, at det er nødven -
digt at arbejde videre med visse metodiske koncepter og 
opnå enighed herom på internationalt og EU-plan, for at 
systemet kan blive mere robust.
Kommissionen har forsøgt at forhindre den hastige udbre -
delse af klimafonde, bl.a. ved at spille en aktiv rolle i det 
indledende arbejde omkring oprettelsen af Den Grønne 
Klimafond, og har sammen med medlemsstaterne støttet 
op om den holdning, at denne fond bør være den vigtigste 
leveringskanal under konventionen.
V.
Kommissionen og Udenrigstjenesten er enige og vil tage 
initiativ til at forbedre koordineringen, som det fremgår 
nedenfor.
VI. a) Første led
Kommissionen indvilliger i at iværksætte drøftelser med 
medlemsstaterne om lanceringen af en køreplan, men den 
endelige afgørelse afhænger af medlemsstaterne.
VI. a) Andet led
Kommissionen er enig: Der er planlagt en uafhængig 
evaluering af den globale klimaalliance, som begynder 
i december 2013.44
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
KOMMISSIONENS  OG 
EU-UDENRIGSTJENESTENS 
SVARVI. b)
Kommissionen og Udenrigstjenesten tilslutter sig denne 
anbefaling. Der findes allerede et grundlæggende system 
til rapportering af tilsagn i forhold til målet på 20 %.
Desuden vil Kommissionen indarbejde data om klimarele -
vante tilsagn i årsrapporterne.
VI. c) Første led
Kommissionen tilslutter sig denne anbefaling og vil 
arbejde samen med medlemsstaterne for at opnå enighed 
om en fælles EU-standard for overvågning, rapportering 
og verifikation af offentlig klimafinansiering tidsnok inden 
rapporteringen i medfør af forordningen om overvågnings -
mekanismen i 2014.
Desuden vil Kommissionen arbejde sammen med med -
lemsstaterne om at gennemføre UNFCCC’s nylige beslut -
ninger fra COP 19 (2013) om klimafinansieringsrapporte -
ring og inden for OECD-DAC.
VI. c) Andet led
Kommissionen er enig. Kommissionen vil søge at sætte 
udveksling af oplysninger på EU-plan vedrørende støtte 
og styrket koordinering på Ekspertgruppen vedrørende 
Gennemførelsesmidlers og Netværket for Grønt Diplomatis  
dagsordener.
Kommissionen vil også foreslå at lancere debatten i eks -
pertgruppen vedrørende multilaterale miljøaftaler, under -
gruppen vedrørende klimaændringer.BEMÆRKNINGER
29.
Kommissionen og Udenrigstjenesten er enige i at koordi -
neringen af bistandstildelingen på globalt plan er svag. 
Kommissionen og Udenrigstjenesten vil søge at forbedre 
koordineringen af klimafinansieringen på EU-plan i de rele -
vante ekspertgrupper for at sikre, at indsatsen på de for -
skellige områder supplerer hinanden bedre.
30.
Kommissionen og Udenrigstjenesten er enige i, at EU ikke 
havde gjort så store fremskridt, som man havde håbet, 
hvad angår fælles programmering ved udgangen af 2011. 
Siden da har omkring 40 lande givet tilsagn om at indgå 
i fælles programmering.
32.
Kommissionen gør klart, at selv om koordineringen absolut 
kan forbedres, har man gennemført initiativer i Indonesien 
som f.eks. EU-koordineringsmøder om klimaændringer hver 
anden måned, så der er faktisk blevet gjort en indsats i for -
bindelse med koordinering.
Boks 1
Den oprindeligt foreslåede løsning (der er finansieret af 
Det Forenede Kongerige og Oxfam) var ikke tilstrækkelig 
til at dække hele behovet for drikkevand i Bainpara og om-  
egn, hvilket pressede samtlige interessenter, herunder de 
endelige støttemodtagere, regeringen og donororganisa -
tionerne til at finde frem til en bredere løsning, der blev 
samfinansieret af EU. Efter dette er koordineringen blandt 
interessenterne helt bestemt blevet styrket.
33. a)
Fra midten af 2015 vil EU’s bistand blive synkroniseret med 
Bangladesh’ 7. femårsplan (2015-2020), og EU har forpligtet 
sig til at lancere fælles programmering på udvalgte områ -
der i samarbejde med interesserede EU+-medlemsstater. 
Dette vil kræve en gennemgang af det flerårige vejledende 
program 2014-2020 med henblik på de næste fem år samt 
mulige ændringer.45
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
KOMMISSIONENS  OG 
EU-UDENRIGSTJENESTENS 
SVAR34.
Kommissionen og Udenrigstjenesten understreger, at det 
er antallet af donorer snarere end konkurrencen mellem 
dem, der vanskeliggør koordineringen, ud over den pri -
mære udfordring, nemlig manglende koordinering fra 
regeringens side.
35.
Nøjagtigt derfor bliver størstedelen af klimafinansierin -
gen i Bangladesh håndteret separat (dvs. enten gennem 
donorstyrede projekter eller gennem trustfonde styret af 
Verdensbanken, se nedenfor).
37.
I Indonesien gør udviklingspartnerne en samlet indsats 
vedrørende korruptionsspørgsmål ved hjælp af PNPM -faci -
liteten (udvikling af lokale initiativer i landdistrikterne), en 
trustfond med støtte fra flere donorer, der administreres af 
Verdensbanken.
39.
Kommissionen støtter regeringerne i at tage hånd om 
spørgsmålet vedrørende koordinering og prioritering, 
f.eks. ved hjælp af den globale klimaalliance. Eksempler på 
lande, hvor den globale klimaalliance støtter iværksættel -
sen af regeringernes koordineringsmekanismer, er: Nepal, 
Cambodja, Guyana, Seychellerne og Salomonøerne, Bhu -
tan, Tchad, Lesotho og Gambia.
41.
Det fremgår af Rådet for Økonomi og Finans’ konklusioner 
af 15. oktober 2013, at »EU og dets medlemsstater har for -
pligtet sig til at optrappe mobiliseringen af klimafinansie -
ringen i forbindelse med betydningsfulde modvirknings -
tiltag og åbenhed omkring gennemførelsen for at bidrage 
med deres del af de udviklede landes mål om i fællesskab 
at mobilisere 100 mia. USD senest i 2020 fra en bred vifte 
af finansieringskilder …«. Kommissionen er allerede i færd 
med at udvikle en vision om at optrappe klimafinansierin -
gen indtil 2020. EU og medlemsstaterne har i september 
2013 indgivet deres holdninger vedrørende strategier og 
tilgange til mobilisering af optrappet klimafinansiering 
til UNFCCC. De indsendte dokumenter kan ses på ( http://
unfccc.int/files/documentation/submissions_from_parties/
application/pdf/cop_suf_eu_02092013.pdf ).41. a)
Hvad angår en definition af klimafinansiering, fandt der 
drøftelser sted i Udvalget for Økonomisk Politik, og disse 
vil fortsætte på baggrund af resultaterne fra konferencen 
for UNFCCC-parterne fra den 11. til den 22. november 2013 
i Warszawa.
41. b)
Alle udviklede EU-medlemsstater har givet tilsagn om at 
optrappe klimafinansieringen. Desuden berører tilsagnet 
om 100 mia. USD alle udviklede lande i verden. Indtil videre 
er EU’s køreplan ikke en betingelse for optrapningen af de 
enkelte medlemsstaters klimafinansiering, og den kan hel -
ler ikke adskilles fra bidragene fra andre udviklede lande.
Den endelige afgørelse om en køreplan afhænger af med-  
lemsstaterne.
44.
Der er forskel på »tilsagn« og »løfter«. Kommissionen 
anvender Riomarkører til forpligtede midler, så snart den 
økonomiske afgørelse er truffet. Dette udgør derfor en 
garanti for, at betalingen vil ske herefter. Desuden gør det 
fælles Relexinformationssystem (CRIS) det også muligt 
for Kommissionen at udføre betalinger, hvis dette kræves 
i medfør af rapporteringsrammen.
49.
Kommissionen godtager, at medlemsstaterne anvender 
forskellige tilgange til kvantificering af klimaomkostninger 
baseret på Riomarkører. OECD-DAC og EU gør en fortsat 
indsats for at analysere de forskellige tilgange med henblik 
på fremtidig harmonisering.
54.
Kommissionen har udregnet det samlede beløb på  
7,34 mia. EUR på baggrund af det samlede årlige beløb, 
som hver medlemsstat rapporterer, i fuld overensstemmelse 
med dens mandat i forbindelse med delte kompetencer.
Eftersom listen over eksempler, som Retten anvendte, ikke 
skulle være udtømmende, er det klart, at den ikke stemmer 
overens med det samlede indrapporterede beløb.
Listen over eksempler på interventioner er udarbejdet af 
Kommissionen på baggrund af medlemsstaternes data og 
indeholder en mængde eksempler på projekter , som det klart 
fremgår af Kommissionens websted og tabellens titel.46
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
KOMMISSIONENS  OG 
EU-UDENRIGSTJENESTENS 
SVAR55.
HSF -forpligtelsen blev overholdt inden for de parametre, 
der er angivet i de relevante UNFCCC- dokumenter.
59.
Kommissionen har forsøgt at forhindre den hastige udbre -
delse af klimafonde, bl.a. ved at spille en aktiv rolle i det 
indledende arbejde omkring oprettelsen af Den Grønne 
Klimafond, og har sammen med medlemsstaterne støttet 
op om den holdning, at denne fond bør være den vigtigste 
leveringskanal under konventionen. Der gennemføres hyp -
pigt dialoger med eksperter og samarbejde mellem Kom -
missionen og medlemsstaterne om klimafinansiering i en 
række permanente EU-arbejdsgrupper.
61.
Kommissionen har integreret den globale klimaalliance 
i sin egen programmering. Interventionerne under den 
globale klimaalliance, herunder støtte til det generelle ini -
tiativ, er blevet forpligtet, godkendt og rapporteret under 
det tematiske program for miljø og bæredygtig udvikling 
af naturressourcer, herunder energi (ENRTP) og 10. Euro -
pæiske Udviklingsfond.
Fem EU-medlemsstater har samfinansieret den globale 
klimaalliance, der er iværksat af Kommissionen. Den glo -
bale klimaalliance har været en vigtig kilde til levering 
af hurtig startfinansiering for en række EU-medlemssta -
ter (31 mio. EUR fra Irland, 1,2 mio. EUR fra Cypern og 
0,8 mio. EUR fra Estland).
Desuden samfinansierer den globale klimaalliance indivi -
duelle interventioner med syv medlemsstater.62.
Kommissionen bevarede den globale klimaalliance af føl -
gende årsager:
1. Ud over at yde økonomisk støtte yder den globale klimaal -
liance også teknisk bistand og udgør en platform for dialog 
og udveksling af erfaringer.
2. Den globale klimaalliance tjener også som katalysator for yder -
ligere integration af klimaændringer i EU’s generelle udviklings -
bistand. Den er således anderledes end andre vertikale fonde.
3. Den Grønne Klimafond er endnu ikke i brug.
Den globale klimaalliance blev tilpasset, for at der kunne 
tages hånd om udviklingslandenes administrative byrde, 
bl.a. ved at bringe den globale klimaalliances programmer 
på linje med nationale strategier og programmer og ved at 
fokusere på at strømline klimaændringer, så de passer ind 
i nationale udviklingsprocesser.47
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
KOMMISSIONENS  OG 
EU-UDENRIGSTJENESTENS 
SVARKONKLUSIONER OG ANBEFALINGER
65.
Kommissionen og Udenrigstjenesten er enige og vil tage 
initiativer for at forbedre koordineringen, som det fremgår 
nedenfor.
67.
Kommissionen og Udenrigstjenesten vil skærpe indsatsen 
yderligere for at forbedre koordineringen af klimafinansie -
ringen inden for rammerne af eksisterende ekspertgrupper 
(f.eks. Udvalget om Økonomisk Politik, Ekspertgruppen om 
Gennemførelsesmidler og Ekspertgruppen om Tilpasning)
68.
Kommissionen har forsøgt at forhindre den hastige udbre -
delse af klimafonde, bl.a. ved at spille en aktiv rolle i det 
indledende arbejde omkring oprettelsen af Den Grønne 
Klimafond, og har sammen med medlemsstaterne støttet 
op om den holdning, at denne fond bør være den vigtigste 
leveringskanal under konventionen.
Anbefaling 1
Kommissionen indvilliger i at iværksætte drøftelser med 
medlemsstaterne om lanceringen af en køreplan, men den 
endelige afgørelse afhænger af medlemsstaterne.
Anbefaling 2
Kommissionen tilslutter sig denne anbefaling og vil 
arbejde sammen med medlemsstaterne for at opnå enig -
hed om en fælles EU-standard for overvågning, rapporte -
ring og verifikation af offentlig klimafinansiering tidsnok 
inden rapporteringen i medfør af forordningen om over -
vågningsmekanismen i 2014.
Desuden vil Kommissionen arbejde sammen med med -
lemsstaterne for at gennemføre UNFCCC’s nylige beslutnin -
ger fra COP 19 (2013) om klimafinansieringsrapportering 
og inden for rammerne af OECD-DAC.Anbefaling 3
Kommissionen og Udenrigstjenesten tilslutter sig denne 
anbefaling. Der findes allerede et grundlæggende system 
til rapportering af tilsagn i forhold til målet på 20 %. I de 
kommende måneder vil Kommissionen gennemgå Riomar -
kørsystemet med henblik på at udpege svagheder og fore -
slå foranstaltninger til at forbedre anvendelsen af systemet.
Desuden vil Kommissionen indarbejde data om klimarele -
vante tilsagn i årsrapporterne.
Anbefaling 4
Kommissionen tilslutter sig anbefalingen. Der er planlagt 
en uafhængig evaluering af den globale klimaalliance, som 
begynder i december 2013.
Anbefaling 5
Kommissionen tilslutter sig anbefalingen og vil søge at 
sætte udveksling af oplysninger på EU-plan vedrørende 
støtte og styrket koordinering på Ekspertgruppen ved -
rørende Gennemførelsesmidlers og Netværket for Grønt 
Diplomatis dagsordener.
Kommissionen vil også foreslå at lancere debatten i Eks -
pertgruppen vedrørende Multilaterale Miljøaftaler, under -
gruppen vedrørende klimaændringer.48
Særberetning nr. 17/2013  – EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
Den Europæiske Revisionsret
Særberetning nr. 17/2013
EU’s klimafinansiering inden for rammerne af ekstern bistand
Luxembourg: Den Europæiske Unions Publikationskontor
2014 — 48 s . — 21 × 29,7 cm
ISBN 978-92-9241-586-0
doi:10.2865/16878

SÅDAN FÅR MAN FAT I  PUBLIKATIONER FRA EU
Gratis publikationer:
•		et	eksemplar:  
via EU Bookshop ( http://bookshop.europa.eu )
•		flere	eksemplarer	 eller	plakater/kort:  
hos Den Europæiske Unions repræsentationer ( http://ec.europa.eu/represent_da.htm ) 
hos delegationerne i ikke-EU-lande ( http://eeas.europa.eu/delegations/index_da.htm ) 
ved at kontakte Europe Direct ( http://europa.eu/europedirect/index_da.htm ) 
eller ringe på 00 800 6 7 8 9 10 11 (frikaldsnummer fra overalt i EU) (*).
(*)  Oplysningerne er gratis ligesom de fleste opkald (nogle operatører, telefonbokse eller hoteller kan dog kræve  
penge for opkaldet). 
Betalingspublikationer:
•	 via	EU	Bookshop	 (http://bookshop.europa.eu ).
Betalingsabonnementer:
•		via	Den	Europæiske	 Unions	Publikationskontors	 salgskontorer  
(http://publications.europa.eu/others/agents/index_da.htm ).
QJ-AB-13-018-DA-C
DEN EUROPÆISKE REVISIONSRET
KLIMAÆNDRINGER UDGØR EN GRUNDLÆGGENDE TRUSSEL FOR UDVIKLINGS -
LANDENES ØKONOMISKE UDVIKLING OG OPFYLDELSEN AF MILLENNIUMUDVIK -
LINGSMÅLENE. EU OG EU-MEDLEMSSTATERNE ER BLANDT DE STØRSTE YDERE AF 
INTERNATIONAL KLIMAFINANSIERING. I  BERETNINGEN KONKLUDERES DET, AT 
KOMMISSIONEN HAR FORVALTET DEN KLIMARELATEREDE STØTTE TIL UDVIKLINGS -
LANDE, DER FINANSIERES OVER EU-BUDGETTET OG EUF , FORNUFTIGT. MEN HVIS 
EFFEKTEN AF KLIMAFINANSIERINGEN SKAL MAKSIMERES, SKAL KOMMISSIONENS 
OG EU-MEDLEMSSTATERNES SAMORDNING FORBEDRES BETYDELIGT: PROGRAM -
MERNES KOMPLEMENTARITET SKAL FORBEDRES, DER SKAL OPNÅS ENIGHED OM, 
HVORDAN KLIMAFINANSIERINGEN KAN ØGES INDEN 2020, OVERVÅGNINGS-, RAP -
PORTERINGS- OG VERIFIKATIONSSYSTEMERNE SKAL STYRKES, OG FRAGMENTERIN -
GEN AF KLIMAFINANSIERINGEN SKAL MINDSKES.