DA Den Europæiske Unions Tidende C 255/1

458. PLENARMØDE DEN 16. OG 17. DECEMBER 2009

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Handel og fødevaresikkerhed«

(sonderende udtalelse)

(2010/C 255/01)

Ordfører: Mario CAMPLI

Medordfører: Jonathan PEEL

I brev af 21. januar 2009 anmodede Kommissionens næstformand Margot Wallström Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om i henhold til EF-traktatens artikel 262 at udarbejde en sonderende udtalelse om:

Handel og fødevaresikkerhed.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Eksterne Forbindelser, som udpegede Mario Campli til ordfører og Jonathan Peel til medordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 19. november 2009.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på den 458. plenarforsamling den 16. og 17. december 2009, mødet den 16. december, følgende udtalelse med 191 stemmer for, 1 imod og 6 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og henstillinger

1.1 Konklusioner

1.1.1 EØSU mener, at retten til mad og civilsamfundets ret til at gribe ind i alle aspekter af dette anliggende er grundlæggende borgerrettigheder. Det anser global fødevaresikkerhed for at være en grundlæggende menneskerettighed.

1.1.2 I en verden, hvor der produceres tilstrækkelig mad til at mætte alle mennesker, er der i dag over en milliard, som ikke har adgang til tilstrækkelig mad. Den grundlæggende årsag til denne usikre fødevaresituation er fattigdom i en situation, hvor økonomiske strukturer, kostvaner og lokale markedsinfrastrukturer er gået i opløsning som følge af de internationale strategier, der er ført siden 80'erne.

1.1.3 EØSU er bevidst om, at i forbindelse med supplerende udviklingspolitikker, der skal mindske fattigdommen og øge indkomsterne, kan reguleret handel bidrage til at hjælpe enkeltpersoner og grupper ud af en usikker fødevaresituation, bl.a. gennem udvikling af regionale markeder.

1.1.4 Udbredt anvendelse af protektionistiske foranstaltninger bidrager heller ikke til global fødevaresikkerhed, idet de ikke sikrer den nødvendige fleksibilitet og - navnlig i Afrika – hindrer enhver form for konkret regional integration.

1.1.5 EØSU mener, at beslutninger vedrørende en reguleret handel og dens gennemførelse bør bygge på principperne om retten til mad, og at staterne bør afholde sig fra at indgå internationale forpligtelser, som strider mod disse principper.

1.1.6 EØSU er sig bevidst, at foranstaltningerne til opnåelse af fødevareselvforsyning er omkostningstunge og ikke i overensstemmelse med en tilgang, der fokuserer på global styring. Samtidigt anerkender det fødevaresuverænitet som et folks legitime ret til selv at fastlægge sin politik for at opnå fødevaresikkerhed og sikre befolkningen stabil adgang til mad under anerkendelse af andre folks fødevaresuverænitet.

1.1.7 EØSU understreger nødvendigheden af at revidere de instrumenter, organer og foranstaltninger, der sigter mod global styring af fødevaresikkerhed og handelen med fødevarer efter princippet om policy coherence for development og praksis i den forbindelse.

1.1.8 EØSU mener, at alle gennemførlige og nyttige strategier til bekæmpelse af fattigdom og forøgelse af fødevaresikkerheden kan give positive og varige resultater, forudsat at der samtidig sker fremskridt hen imod demokrati, og retssikkerheden styrkes i de lande, hvor fødevaresituationen er usikker.

1.2 Anbefalinger

1.2.1 Med henvisning til en overordnet politisk strategi anbefaler EØSU generelt, at

1.2.1.1 EU gennemfører »den europæiske konsensus om udvikling« for at sikre en entydig politisk strategi, som de internationale partnere kan genkende, og for at spille en fremtrædende rolle i forbindelse med en gennemgribende reform af FN's Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisation, Verdensfødevareprogrammet og Den Internationale Fond for Landbrugsudvikling;

1.2.1.2 EU strukturmæssigt indarbejder principperne om retten til mad i sine handelspolitikker og tager initiativ til et samråd med WTO's øvrige medlemmer for at sikre, at disse principper bliver et fast element i de multilaterale forhandlinger;

1.2.1.3 EU undersøger, hvorledes man inden for rammerne af politikken for virksomhedernes sociale ansvar kan overvåge den indvirkning, som de europæiske eller EU-baserede selskabers økonomiske og handelsmæssige aktiviteter har på den globale fødevaresikkerhed. I den forbindelse har EØSU til hensigt at udarbejde en initiativudtalelse om emnet »Den europæiske agrofødevareindustri i verden - strategier, udfordringer og praksis«;

1.2.1.4 EU i de fremtidige økonomiske partnerskabsaftaler og andre frihandelsaftaler tildeler civilsamfundet en institutionel rolle, sådan som det allerede er tilfældet i aftalen mellem Cariforum og EU;

1.2.1.5 de internationale finansielle institutioner udarbejder bestemmelser om en passende regulering af de finansielle markeder, som kan forhindre spekulation i landbrugsråvarer;

1.2.1.6 de internationale sundheds- og miljøorganisationer fraråder kost med et for højt indhold af animalske proteiner;

1.2.1.7 det internationale samfund opretter et internationalt system med fødevarereserver, der er nøje koordineret med FAO's tidlige varslingssystem;

1.2.1.8 det internationale samfund reviderer FN-klassificeringen for udviklingslande med henblik på en klar skelnen mellem mellemindkomstlande, fattigere udviklingslande og de mindst udviklede lande;

1.2.1.9 alle WTO's medlemmer og først og fremmest EU i deres forhandlingsmandater inkorporerer konsekvens- og sårbarhedsanalyser for hvert land og gruppe af personer;

1.2.1.10 WTO's medlemmer accepterer midlertidige eksportbegrænsende foranstaltninger, som kan gøre det muligt at holde fødevarepriserne i udviklingslandene effektivt nede og således medvirke til at forvalte fødevarekriser, som rammer specifikke sociale grupper;

1.2.1.11 regeringerne i udviklingslandene permanent inddrager landbrugsorganisationerne i planlægningen af landbrugets udvikling og styrker alle former for organiseret produktion sat i værk af landmændene eller fremmet af arbejdstagere og forbrugere.

1.2.2 Med særlig henvisning til de igangværende ØPA-forhandlinger (økonomiske partnerskabsaftaler) anbefaler EØSU EU, at

1.2.2.1 der særligt i Afrika arbejdes for større regional integration, som er afgørende for at fremme både udviklingen og fødevaresikkerheden og et væsentligt element i den planlagte revision af Cotonouaftalen i 2010;

1.2.2.2 sikre synergieffekter mellem de forskellige, overlappende regionale integrationsinitiativer og mellem de forskellige foreløbige økonomiske partnerskabsaftaler og de globale aftaler;

1.2.2.3 sørge for, at forhandlingerne hurtigt afpasses efter AVS-landenes kapacitet og muligheder for udvikling for at sikre, at der straks opnås resultater inden for områder som forenkling af oprindelsesbestemmelser;

1.2.2.4 tilskynde flest mulig AVS-lande (gruppe af stater i Afrika, Vestindien og Stillehavet) til at vælge at prioritere landbruget og udvikling af landdistrikterne;

1.2.2.5 øge det beløb på 2 mia. EUR, som EU har øremærket til handelsstøtte og handelsrelateret bistand, endnu mere under hensyntagen til virkningerne af den økonomiske krise;

1.2.2.6 fremme udviklingen af og væksten i de afrikanske fremstillingsindustrier, hvor der kan opnås en høj værditilvækst, primært inden for fødevareproduktion, bl.a. gennem forbedring af infrastruktursystemerne;

1.2.2.7 yde betydelig støtte til forskning og teknologisk udvikling på lokalt niveau først og fremmest inden for de sektorer, der knytter sig til landbruget.

1.2.3 Med særlig henvisning til de igangværende Dohaforhandlinger inden for WTO anbefaler EØSU, at

1.2.3.1 WTO's medlemmer benytter den strategiske revision af handelspolitikken til at relancere debatten om, dels hvordan de fremtidige handelsforhandlinger vedrørende landbruget skal forløbe, således at fødevaresikkerhed får særstatus, dels om, hvilken form den tekniske bistand til udviklingslandene skal have i fremtiden;

1.2.3.2 WTO's medlemmer afslutter Dohaudviklingsrunden senest i 2010, som fordret af G20-landene, og således giver substans til den forpligtelse, man har påtaget sig med hensyn til udvikling og MDG-målene (millenniumudviklingsmålene);

1.2.3.3 EU konsoliderer de indrømmelser, der allerede er givet udviklingslandene, i stedet for selv at søge at opnå yderligere indrømmelser;

1.2.3.4 EU udvider EBA-initiativet (alt undtagen våben) til at omfatte alle de lande, hvor FAO har konstateret fødevarekrise eller stor risiko derfor, herunder også de lande, som ikke tilhører gruppen af mindst udviklede lande, og AVS-landene;

1.2.3.5 EU tager handelsinstrumenter i brug for at skabe større fødevaresikkerhed, f.eks. fremrykket gennemførelse af den af WTO foreslåede aftale om fremme af samhandelen, bistand på sundheds- og plantesundhedsområdet og støtte til små uafhængige landmænd, som ikke er en del af den kontrollerede forsyningskæde.

2. Fødevaresikkerhed over for de to kriser

2.1 Definitioner

2.1.1 EØSU kan tilslutte sig den almindeligt accepterede definition af fødevaresikkerhed, som blev fastlagt på verdensfødevaretopmødet i 1996, gående ud på, at der findes fødevaresikkerhed, når »hele befolkningen til enhver tid har fysisk og økonomisk adgang til tilstrækkelige, sikre og nærende levnedsmidler til at kunne dække sit ernæringsbehov, få sine personlige præferencer opfyldt og føre et sundt og aktivt liv«.

2.1.2 På den baggrund understreger EØSU, at fødevaresikkerhed er en vanskelig problematik, hvor der på samme tid skal tages hensyn til følgende fire forhold:

a) mængden af til rådighed værende mad;

b) fysisk, økonomisk og social tilgængelighed;

c) korrekt anvendelse;

d) tidsmæssig stabilitet mht. forsyning, tilgængelighed og anvendelse.

2.2 Den aktuelle situation og de to kriser (fødevarer og finans)

2.2.1 En analyse af manglende fødevaresikkerhed viser følgende hovedkarakteristika (1): a) at den er stigende, og at mere end en milliard mennesker i dag efter de to kriser er berørt heraf; b) at den bliver stadig mere koncentreret (89 % af de berørte findes i Afrika, Stillehavsområdet og i landene syd for Sahara); c) at den primært rammer landbefolkningen (70 % af dem, der er berørt af manglende fødevaresikkerhed, bor i landområder), men at stadig flere mennesker i byer og bynære områder også rammes.

2.2.2 Den samlede indvirkning af fødevarekrisen og finanskrisen er den primære årsag til den seneste stigning i antallet af mennesker, som ikke har en sikker fødevareforsyning. Desuden har antallet af katastrofer med virkning for fødevaresikkerheden været stigende; af dem, som er menneskeskabte, er det især de socioøkonomiske snarere end krig og konflikter, der påvirker fødevaresikkerheden.

2.2.3 Priserne på landbrugsråvarer er gået op og ned gennem de sidste 30 år, men på mellemlang sigt har prisudviklingen dog været faldende målt i faste priser. Den drastiske stigning i 2007-2008 ramte særligt hårdt på grund af såvel stigningernes størrelse som hastighed (på lidt over 12 måneder steg FAO's fødevareindex med omkring 60 %). Man må dog huske på, at priserne – også da de var på deres højeste (marts 2008) – var lavere end de historisk høje priser i begyndelsen af 70'erne.

2.2.4 For så vidt angår den seneste udvikling, understreges det, at landbrugspriserne, efter at den finansielle spekulationsboble bristede, konstant er faldet, men stadig er højere end før krisen i 2007-2008.

2.2.5 EØSU påpeger, at såvel strukturelle som konjunkturbetingede og endda spekulative årsager ligger til grund for disse udsving i priserne og deres store og tiltagende ustabilitet.

2.2.6 EØSU bemærker især den tætte sammenhæng mellem den nylige udvikling i prisen på landbrugsprodukter og olieprisen, der dels indvirker på landbrugets produktionsomkostninger, dels gør det mere fordelagtigt at producere biobrændstoffer, særligt i de tilfælde, hvor der ydes offentlig støtte.

2.2.7 Andre årsager, der medvirker til fødevarekrisen, er den gradvise tilbagegang i landbrugsinvesteringerne og den permanent lave landbrugshøst i fattige lande, stadig hurtigere urbanisering, indkomststigningen i visse vækstøkonomier (Kina og Indien), som indebærer en omlægning af kosten i retning af et større kødforbrug, ødelæggelse af systemerne for opbygning af fødevarelagre.

2.2.8 EØSU understreger, at der under disse ændrede forhold ses en stigende tendens til, at spekulanter og investeringsfonde, herunder europæiske, udvider deres porteføljer med aktier i landbrugsråvarer, hvilket øger landbrugsprisernes ustabilitet og fordrejer futures-markedet.

2.2.9 EØSU understreger derfor, at uden hurtige og gennemgribende reformer af de finansielle markeder vil der igen i de kommende måneder og fremover blive spekuleret kraftigt i priserne på landbrugsråvarer med risiko for betydelige konsekvenser i form af større fødevareusikkerhed.

2.2.10 Finanskrisen har sammen med de høje priser på landbrugsråvarer udløst en kædereaktion i udviklingslandene: mindre kapitalindstrømning fra udenlandske investeringer, færre pengeoverførsler, gjort det umuligt for regeringerne at få gennemført programmer om offentlige udgifter, en tendens til at vende tilbage til bundet bistand, færre indenlandske investeringer, øget fattigdom, færre tilsåede arealer og derfor udsigter til mindre høst og en ny stigning i fødevarepriserne.

2.2.11 De hårdest ramte sociale grupper er de mest sårbare: jordløse indbyggere i landdistrikterne, husholdninger uden mandligt familieoverhoved og de fattige i byerne. De hårdest ramte lande er dem, som er strategisk afhængige af import, hvilket viser, at det er altafgørende at udvikle det lokale landbrug.

2.2.12 På denne baggrund gør EØSU opmærksom på det presserende behov for at øge den internationale udviklingsbistand; EØSU støtter derfor ideen om en afgift på finansielle transaktioner (2); indtægterne herfra kunne anvendes til foranstaltninger til opnåelse af fødevaresikkerhed.

2.2.13 Det er også vigtigt, at AVS-landene anvender midlerne fra EUF på en anden måde med henblik på at øge fødevaresikkerheden. Faktisk er situationen i dag den, at selv om 70 % af dem, der er berørt af fødevareusikkerhed, bor i landdistrikter, har AVS-landenes regeringer kun afsat 7,5 % af midlerne fra Den 9. Europæiske Udviklingsfond (2000-2007) til udvikling af landdistrikterne og knap 1,5 % til aktiviteter med direkte tilknytning til landbruget.

2.3 Nye problemer

2.3.1 En analyse af den manglende fødevaresikkerhed på længere sigt kræver endvidere viden om andre nyopståede og nu strukturelt forbundne fænomener:

— Vand: sammenhængen mellem fødevaresikkerhed og vand blev fastslået med FN's resolution af 20. april 2001. Det er nødvendigt, at begrebet »retten til adgang til vand« vinder politisk og juridisk anerkendelse, eftersom adgangen til drikkevand er en afgørende forudsætning for folkesundheden og et element af betydning for en kvalitetsmæssigt passende ernæring.

— Opkøb af billig jord: På det seneste har et nyt fænomen af økonomisk og politisk betydning føjet sig til problemet med, at der ikke er nok anvendelig landbrugsjord, nemlig staters, private selskabers og investeringsfondes opkøb af store landområder, hvorved de opnår kontrol over produktionen og endog truer andre landes uafhængighed (3). Det haster derfor med at få udformet en bilateral og multilateral regelramme, som fastsætter en ligelig fordeling af udbyttet, og som omfatter beskæftigelse, miljøstandarder, teknologisk udvikling og fødevaresikkerhed i de berørte lande.

— Klima: De mennesker, der lider mest under konsekvenserne af klimaændringerne er de små landmænd, som har sværere ved at tilpasse sig, samt fiskere i udviklingslande.

— Biobrændstoffer: EØSU har allerede i andre udtalelser gjort opmærksom på, at produktionen af biobrændstoffer er en af de faktorer, der fører til stigende og svingende fødevarepriser.

— Demografi: I de senere år, hvor verdens befolkning er vokset, har der ikke været en tilsvarende stigning i landbrugets produktivitet som følge af de begrænsede investeringer i sektoren. Det er derfor absolut nødvendigt med specifikke demografiske politikker især i de meste udsatte lande.

3. Retten til mad

3.1 EØSU understreger behovet for at udarbejde ny international lovgivning, som kan supplere de instrumenter, der styrer tendenserne på markedet, og de relevante institutioner. Ved at kombinere fuld anerkendelse af befolkningernes ret med en gradvis forbedring af effektiviteten af de markedsøkonomiske instrumenter kan der skabes nye strategiske rammer for håndtering af det komplicerede og meget omfattende spørgsmål om fødevaresikkerhed.

3.2 Med en sådan strategi vil man kunne opnå positive og varige resultater, forudsat at der samtidig sker fremskridt hen imod demokrati, og retssikkerheden styrkes i de lande, hvor fødevaresituationen er usikker.

3.3 ESØU tilslutter sig definitionen af retten til mad som »retten til regelmæssig, permanent og ubegrænset adgang, enten direkte eller ved køb med penge, til tilstrækkelig mad af en passende kvalitet svarende til de kulturelle traditioner hos det folk, som forbrugeren tilhører, og som kan garantere den pågældende et fysisk og psykisk, individuelt og kollektivt, tilfredsstillende og værdigt liv uden frygt« (4). Definitionen hænger tæt sammen med begrebet fødevaresikkerhed, som er udtrykkeligt nævnt i det første afsnit af handlingsplanen fra verdensfødevaretopmødet og gennemgået i ovenstående punkt i denne udtalelse.

3.4 I november 2004 fastlagde FAO's medlemmer Vejledende retningslinjer (5) for at udmønte denne sociale, økonomiske og kulturelle ret og anbefale konkrete foranstaltninger, der skal træffes for at gennemføre retten til mad i praksis.

3.5 Flere lande i verden har i dag en forfatning, hvori retten til mad udtrykkeligt omtales, men kun få af dem har vedtaget nationale love, der reelt beskytter denne ret, heriblandt Sydafrika og Brasilien, som også har vedtaget almindelig lovgivning, hvori det anerkendes, at retten til mad og vand kan berettige et sagsanlæg (domstolsprøvelse osv.).

3.6 I fortsættelsen af denne kurs indkredsede De Forenede Nationers særlige ordfører om retten til mad i forbindelse med sin mission til WTO fire retningslinjer (6): Handelens rolle bør fastlægges i sammenhæng med menneskerettighederne og udviklingsmålene; der bør lægges vægt på betydningen af en multilateral ramme om handelen; der bør anlægges en ny indfaldsvinkel, hvor effekten af liberaliseringen ikke længere måles i aggregater (f.eks. BNP pr. indbygger), men i forhold til de menneskers behov, som befinder sig i en usikker fødevaresituation; i handelsforhandlinger bør der altid tages hensyn til indvirkningen på sundheden, ernæringen og miljøet. Landene bør følgelig undlade at indgå internationale forpligtelser, som modarbejder disse overordnede mål.

3.7 Nogle lande er i denne forbindelse begyndt at følge specifikke strategier og anerkende fødevaresikkerhed som et offentligt gode. Mange udviklingslande har på deres side krævet konkrete forholdsregler for at beskytte deres fødevaresikkerhed ved at lade et kapitel om udvikling/fødevaresikkerhed indgå i landbrugsaftalen. Andre lande har under forhandlingerne foreslået indført en »fødevaresikkerhedsklausul«, som anerkender det særlige behov for fødevaresikkerhed. I kraft af en sådan klausul vil der kunne indføjes eventuelle undtagelser i dagsordenen for forhandlingerne, som giver bestemte lande mulighed for større handlefrihed for at beskytte deres primære landbrugsproduktion ud fra den betragtning, at fødevaresikkerhed er en hovedhjørnesten i den nationale sikkerhed.

3.8 EØSU opfordrer til et stærkt politisk initiativ til, at EU udtrykkeligt tilslutter sig principperne om retten til mad, og til, at der i fremtidige handelsmandater indføjes et bindende krav om hensyntagen til retten til mad, som defineret i FN.

4. Handel og fødevaresikkerhed

4.1 Sammenhænge og virkninger

4.1.1 EØSU erkender, at det er vigtigt med åbne, regulerede internationale markeder for at øge produktionseffektiviteten i landbruget på verdensplan.

4.1.2 Imidlertid er EØSU bekymret over, at nogle lande bliver stadig mere sårbare, idet de som følge af specialisering bliver mere og mere afhængige af de internationale markeder. Alt for stor afhængighed af prisudviklingen på egne eksportvarer og importerede fødevarer kan bringe fødevaresikkerheden i fare som i de seneste år med særligt store prissvingninger.

4.1.3 Det er desuden tydeligt, at åbningen af markederne har konsekvenser for distributionen og indebærer tilpasningsomkostninger, som visse dele af befolkningen ofte ikke har råd til.

4.1.4 EØSU understreger, at åbningen af markederne med øget eksport kan frembyde vigtige muligheder for udvikling af landdistrikterne, hvis der gribes ind over for de ikke-afbalancerede markedskræfter i produktionskæden og over for manglerne med hensyn til infrastruktur, teknologi og institutioner, der kan omdanne de positive virkninger, som åbne markeder kan have for adgangen til mad, til negative.

4.1.5 Størstedelen af dem, der er berørt af fødevareusikkerhed er mindre jordejere og daglejere inden for landbruget. Det er netop dem, som ikke har adgang til kredit, infrastruktur og teknologisk viden og viden om markedet, og derfor ikke kan ændre deres produktionsmetoder, sådan som det er nødvendigt for at udnytte de udviklingsmuligheder, som følger af åbningen af markederne.

4.1.6 EØSU gør opmærksom på den voksende koncentration af verdenshandelen med fødevarer i hænderne på nogle få selskaber, især når det gælder kornsektoren. EØSU noterer sig med bekymring, at denne udvikling kan ses overalt i fødevaresektoren begyndende i den strategiske frøsektor.

4.1.7 EØSU konstaterer, at disse oligopolistiske tendenser kan forstærkes af den gradvise åbning af markederne, hvis denne proces ikke styres og reguleres hensigtsmæssigt. Det er derfor nødvendigt at bevare markedernes konkurrenceprægede karakter inden for rammerne af de eksisterende konkurrenceregler.

4.1.8 Handel og fødevaresikkerhed er således på mange måder indbyrdes forbundne med indbyrdes modstridende virkninger. Generelt viser økonometriske analyser, at økonomisk vækst som følge af handelsliberalisering skal ledsages af andre politikker og supplerende foranstaltninger, idet den ikke i sig selv er nok til at nedbringe antallet af personer, der lever i fattigdom eller er berørt af fødevareusikkerhed, i noget stort omfang.

4.1.9 En samlet strategi for fødevaresikkerhed omfatter derfor følgende tiltag og politikker: mindskelse af fattigdom og forøgelse af indtægterne; velfærds- og sociale bistandspolitikker; landbrugspolitik og politik for udvikling af landdistrikter; forskning og udvikling; handel og integreret regional udvikling; fødevarehjælp; demografiske politikker; bekæmpelse af korruption.

4.2 Handelsforhandlinger: aktuelle problemer og udfordringer

4.2.1 Det er nødvendigt straks at få sat gang i WTO-forhandlingerne (Dohaudviklingsrunden), idet det er helt nødvendigt at relancere Dohaudviklingsdagsorden og dermed vise vilje til at nå til en afslutning på disse forhandlinger i 2010 som foreslået af G20.

4.2.2 Kommissionen bekræfter, at handelspolitikken er vigtig for at afhjælpe fødevarekrisen, men at den ikke er den væsentligste faktor. Klimaforandringerne, politisk ustabilitet og manglende sikkerhed, fravær af regering og retsstat, korruption, befolkningstilvækst, den økonomiske krise og energikrisen er alle vigtige faktorer i den sammenhæng, for ikke at tale om vandforsyningen, som mange steder på Jorden kommer under stadigt større pres, og de stigende brændstofpriser. Ikke desto mindre kan handelspolitikken, hvis den anvendes rigtigt, afhjælpe problemet, men kan omvendt forværre situationen, hvis den ikke anvendes rigtigt. Det er desuden vigtigt at foretage en skarp sondring mellem akut behov for fødevarehjælp og fødevaresikkerhed på længere sigt.

4.2.3 EØSU gør opmærksom på, at nogle lande som modtræk over for den tiltagende fødevare- og finansielle krise har indført protektionistiske foranstaltninger (der blev i 2008 anmeldt mere end 60 af denne type foranstaltninger til WTO), som på længere sigt ikke vil bidrage til opnåelse af fødevaresikkerhed, ikke sikrer den nødvendige fleksibilitet, og især i Afrika står i vejen for ethvert konkret forsøg på regional integration og går stik imod en overordnet strategi for fødevaresikkerhed.

4.2.4 Den rapport (7), som EØSU udarbejdede til det 10. regionale AVS/EU-seminar i Gaborone i juni 2009, fastslår, at den internationale handel med landbrugsprodukter og fødevarer kun lige udgør 10-11 % (målt i tonnage) af de fødevarelagre, der aktuelt findes på verdensplan.

4.2.5 Der bør alligevel ses nærmere på EU's handelspolitik på både kort og lang sigt. På kort sigt er der først de stadig fastlåste multilaterale forhandlinger i WTO om Dohaudviklingsrunden, og derefter EU's række af bilaterale handelsforhandlinger, som omtales i Kommissionens meddelelse om »Det globale Europa« fra oktober 2006, og endelig de igangværende ØPA-forhandlinger (økonomiske partnerskabsaftaler) med AVS-landene. Med hensyn til de sidstnævnte er der indtil videre kun indgået én økonomisk partnerskabsaftale, nemlig den med Cariforum, som er en aftale, der har betydelige konsekvenser for civilsamfundets fremtidige inddragelse. Alligevel spiller de foreløbige økonomiske partnerskabsaftaler indgået med andre AVS-lande også en vigtig rolle.

4.2.6 På lang sigt er en strategisk redegørelse af afgørende betydning. Fødevaresikkerhed må tildeles særstatus. Der bør igen tages fat på drøftelserne om, hvilken balance der skal fastlægges (mellem udviklede lande og udviklingslande i lyset af klimaforandringerne, den forventede mangel på vand og andre lignende problemer) for de fremtidige landbrugsforhandlinger i WTO. Det vil endvidere være hensigtsmæssigt at definere, hvilken form for teknisk bistand der fremover skal ydes til udviklingslandene, og undersøge, om det er nødvendigt at holde fast på princippet om såkaldt »samlet tilsagn«, der ofte er til skade for disse lande. Den tekniske bistand bør være rettet mod at opbygge landenes eller regionernes kapacitet til at udarbejde og forhandle sig frem til en handelspolitik i stedet for blot at sætte dem i stand til at gennemføre politikken.

4.2.7 På kort sigt er det vigtigt at finde frem til, hvilke instrumenter der i et system med åben og reguleret handel er de mest effektive til at bekæmpe den manglende fødevaresikkerhed i de fattigste lande og opnå millenniummål nr. 1 for udvikling om at mindske den andel af befolkningen, der er underernæret, og øge fødevareproduktionen på verdensplan for at dække den forventede vækst i efterspørgslen.

4.2.8 FAO (FN's Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisation) har udpeget 17 lande, hvor fødevaresituationen er usikker og karakteriseret den som fødevarekrise, mens 17 andre er i »stor risiko« herfor. Af disse 34 lande (8) er 23 medlem af WTO, 25 er mindre udviklede lande og 25 er AVS-lande. Nogle af disse lande har længe været medlem af WTO, men spiller en underordnet rolle i forhandlingerne om Dohaudviklingsrunden. Andre som Kenya og Zimbabwe har skullet tackle vanskelige situationer. Kenya er det mest aktive land i forhandlingerne. Det er kun Nicaragua, der aktuelt deltager i de bilaterale forhandlinger inden for rammerne af »Global Europe«-programmet, mens de fleste af landene er involveret i ØPA-forhandlinger.

4.2.9 Med optagelsen af visse udviklingslande i G20 mener EØSU, at FN's klassificering må revideres for at foretage en klar sondring mellem udviklingslande med mellemindkomstøkonomier, fattigere udviklingslande og de mindst udviklede lande.

4.2.10 Med hensyn til landbrugsforhandlingerne i forbindelse med Dohaudviklingsdagsordenen bemærker EØSU følgende:

— alle forhandlingsparter er enige om, at en tilbagevenden til søjlerne om indenlandsk støtte og eksportstøtte ikke vil gavne fødevaresikkerheden;

— det er heller ikke nødvendigt med en radikal ændring af EU's holdning vedrørende den tredje søjle om markedsadgang, der omhandler niveauet for de planlagte toldnedsættelser og de andre spørgsmål, som har ført til det aktuelle dødvande i forhandlingerne om Dohadagsordenen. I de sidste måneder af 2008 blev der dog opnået betydelige fremskridt på flere områder, f.eks. den nye fleksibilitet for de udviklingslande, som er nettoimportører af fødevarer, noget som EØSU især glæder sig over;

— EU bør sigte mod at sikre de indrømmelser, der allerede er givet på vigtige områder, herunder den særlige beskyttelsesmekanisme (hvorefter udviklingslandene midlertidigt kan øge tarifferne i tilfælde af en brat stigning i importen eller prisfald), de særlige produkter (som kan pålægges mindre toldnedsættelser navnlig af hensyn til fødevaresikkerheden) og toldkontingenterne, og ikke stræbe efter en mere fordelagtig aftale til skade for udviklingslandene. Disse foranstaltninger må imidlertid ikke stille hindringer i vejen for udviklingen af syd-syd-handelen;

— EU bør derudover udvide »alt undtagen våben«-initiativet (som i sig selv er et godt resultat) og de indrømmelser vedrørende told- og kontingentfrihed, som er givet til de 49 mindst udviklede lande inden for rammerne af Dohaudviklingsrunden, til de 9 (9) andre lande, der optræder på FAO's liste (forudsat at dette er politisk acceptabelt) i overensstemmelse med de foreløbige ØPA-aftaler, og således at der er mulighed for at inkludere andre lande, som FAO måtte føje til sin liste. Det er med en sådan indstilling, at EU bedst kan bidrage til at øge fødevaresikkerheden på verdensplan ved hjælp af handelsinstrumenterne.

4.2.11 Udvalget mener imidlertid, at Kommissionen kan yde det største bidrag til øget fødevaresikkerhed på verdensplan gennem de igangværende ØPA-forhandlinger og frem for alt med den planlagte revision af Cotonouaftalen i 2010.

4.2.12 EU betragter med rette handel som et af de seks vigtigste områder for udviklingspolitikken. Med disse forhandlinger har EU og AVS-landene til hensigt at indgå syv nye regionalt baserede handelsaftaler, som er i overensstemmelse med WTO-aftalerne og sigter mod en gradvis fjernelse af hindringer for handelen og fremme af samarbejdet inden for alle handelsrelaterede områder. Sidstnævnte betragtes først og fremmest som et redskab for udviklingen. Det er værd at huske på, at nogle af de oprindelige mål var at fremme den bæredygtige udvikling, udryddelse af fattigdom, regional integration og gradvis integration af AVS-landene i verdensøkonomien. Disse mål bør fortsat være i centrum for alle de igangværende forhandlinger.

4.2.13 Via disse forhandlinger bør EU's mål være:

— større regional integration. Dette er et mål, der er særlig vigtigt i Afrika, hvor det er afgørende for at fremme såvel udviklingen som fødevaresikkerheden og et væsentligt element i revisionen af Cotonouaftalen i 2010;

— synergieffekter mellem de forskellige, overlappende regionale integrationsinitiativer og mellem de forskellige foreløbige ØPA-aftaler og de globale aftaler;

— forhandlinger, som hurtigt kan tilpasses efter AVS-landenes kapacitet og potentiale, for at sikre øjeblikkelige resultater på områder som forenkling af oprindelsesbestemmelser (som bør fremme landbrugsindustrierne) og juridisk sikkerhed med henblik på at garantere told- og kontingentfri adgang til EU-markederne. Disse forhandlinger må ikke også bruges til at introducere andre spørgsmål – først og fremmest offentlige indkøb, som ikke vedrører de økonomiske partnerskabsaftaler eller til at presse på for, at disse spørgsmål løses;

— at så mange AVS-lande som muligt vælger landbrug og udvikling af landdistrikterne som prioriterede områder (inden for rammerne af Den 9. Europæiske Udviklingsfond - hvorunder EU har bevilget ca. 522 mio. EUR til regional integration og handelsbistand - har kun 4 ud af 78 lande valgt landbruget, og kun yderligere 15 lande udvikling af landdistrikterne), og at der især afsættes supplerende midler til langt mere forskning og udvikling på lokalt plan inden for landbrug og fødevarer;

— en forhøjelse af det beløb, som allerede er fastsat af EU og godkendt af EØSU, med mere end 2 mia. EUR til »Aid for Trade«-støtte og handelsbistand ved udgangen af 2010. En sådan forhøjelse er nødvendig for at imødegå virkningerne af den globale økonomiske krise.

4.2.14 EØSU (10) har anført, at Afrikas økonomiske udvikling primært bør afhænge »af udbygningen af dets indre marked, der skal sikre en intern vækst, som sætter kontinentet i stand til at blive en stabil faktor i verdensøkonomien. Regional integration og udvikling af det indre marked er springbrættet til, at Afrika kan åbne sig på en positiv måde over for verdenshandelen.« EØSU gentager denne henstilling først og fremmest for at garantere større fødevaresikkerhed.

4.2.15 Det er forarbejdningsindustrierne, som skaber produkter med stor merværdi, og disse industrier bør tilskyndes til at udvikle sig og vokse. Særligt i landbrugssektoren kan en lokal fødevareforarbejdningsindustri kun udvikle sig, hvis der er et tilstrækkeligt stort lokalt marked, og alligevel er samhandelen i Afrika stadig på et chokerende lavt niveau, idet den udgør mindre end 15 % af den samlede afrikanske handel.

4.2.16 De økonomiske partnerskabsaftaler er i bund og grund regionale eller bilaterale aftaler. Det er derfor vigtigt, at de ikke fungerer som en hindring for multilateralisme, at de opfattes som fremmende for en multilateral tilgang, og at de er forenelige med og kan styrke den multilaterale tilgang (11). Udvalget mener, at eventuelle regionale eller bilaterale resultater kan styrke den multilaterale proces, idet de giver mulighed for mere dybtgående debatter og for en bedre afpasning af holdninger. Det er vigtigt, at de fattigere udviklingslandes og de mindst udviklede landes forhandlingsposition ikke svækkes på noget forhandlingsniveau.

4.2.17 EU bør endvidere søge at bidrage yderligere til at øge fødevaresikkerheden på verdensplan ved hjælp af andre handelsmekanismer, f.eks. ved at

— styrke de initiativer, der sigter mod at opbygge kapacitet i de lande, hvor fødevaresituationen er usikker, herunder et effektivt »Trade for Aid«-system, der skal indgå som et naturligt element i de multilaterale forhandlinger, først og fremmest gennem støtte til lokal F&U, øget teknologioverførsel og indførelse af bedre produktionsstandarder kombineret med øget brug af handelsrelateret teknisk bistand, sådan som ØPA-forhandlingerne allerede lægger op til;

— gøre handelen lettere: indgåelse og anvendelse af aftaler, inden der gives samlet tilsagn inden for rammerne af Dohaudviklingsdagsordenen;

— øge støtten til sundheds- og plantesundhedsforanstaltninger: spørgsmål om folkesundhed og dyrs og planters sundhed, f.eks. overdreven brug af antibiotika, svinepest og mund- og klovsyge;

— iværksætte initiativer som den generelle præferenceordning, der tilgodeser lande, der overholder internationale regler om menneskerettigheder, god forvaltning, arbejdstagerrettigheder, miljøstandarder og etisk handel (og derved fremmer principperne om fairtrade, hvorunder der tages hensyn til spørgsmålet om sporbarhed, og udvider konceptet til også at omfatte auktioner);

— støtte udviklingen af større forarbejdningskapacitet i udviklingslandene, først og fremmest ved at udstationere vigtige aktører fra den europæiske industri, hvilket Kommissionen allerede praktiserer i samarbejde med UNCTAD;

— undersøge, hvilke beskyttelsesforanstaltninger der kan iværksættes, mod de negative virkninger, som den spekulation i råstoffer, der foregår andetsteds, kan have for landbrugerne og produktionen (kakao, kaffe osv.).

4.2.18 Selv om de økonomiske partnerskabsaftaler delvis er indgået som reaktion på udhulingen af præferencesystemet, er der stadig nogle væsentlige spørgsmål, som direkte vedrører syd-syd-handelen. Visse lande i Latinamerika ønsker en hurtigere og mere omfattende liberalisering af tropiske produkter som bananer og sukker, der har været årsag til årelange konflikter, hvilket går imod andre parters, navnlig AVS-landenes, interesser. Det, der står på spil, er den mulighed, som visse lande, der er nettoeksportører af fødevarer, har for at konkurrere med andre lande på priserne på fødevarer, herunder sukker, med den virkning, at disse afgrøder bliver urentable netop de steder, hvor der nok er mest brug for dem. Også denne problematik er helt central for den manglende fødevaresikkerhed.

4.2.19 Derudover skal der tages hensyn til, at tabet af skatteindtægter i de udviklingslande, som skal nedsætte deres toldsatser, vil have konsekvenser for disse landes socialpolitikker.

4.2.20 EU bør alligevel arbejde for at fremme syd-syd-handelen generelt, først og fremmest fordi den er en vigtig faktor for vækst, og tillige fordi den gør det muligt på tilbundsgående vis at imødegå risikoen for stadig større fødevareusikkerhed.

4.3 Reform af den overordnede styring

4.3.1 EØSU understreger først og fremmest, at en situation med fødevaresikkerhed forudsætter gennemførelse af en overordnet plan for socioøkonomisk udvikling med konvergens på to områder, nemlig mellem de forskellige politikker (de sociale, økonomiske og territoriale politikker) og mellem de forskellige nationale og internationale institutioner. Dette specifikke styringsmæssige tiltag kræver høring af og samarbejde med det organiserede civilsamfund.

4.3.2 Med hensyn til arbejdet i de institutioner og organer, der for øjeblikket har ansvaret for den overordnede styring af fødevaresikkerheden finder EØSU ikke, at der er behov for nye organisationer, tværtimod mener det, at der er brug for en gennemgribende omorganisering og reform af de eksisterende i overensstemmelse med det tosidede kriterium om specialisering af funktioner (for derved at undgå overlapninger og spredning af de menneskelige og finansielle ressourcer) og fælles overordnet styring. Dette gælder ikke mindst FN's system (FAO, Den Internationale Fond for Landbrugsudvikling og Verdensfødevareprogrammet), som bør stå i spidsen for arbejdet vedrørende fødevaresikkerhed. Et til formålet gendannet og reformeret udvalg for fødevaresikkerhed kan fungere som koordinator af politikkerne for fødevaresikkerhed og mellem de forskellige niveauer, hvorpå disse politikker føres.

4.3.3 EØSU understreger endvidere det helt uomgængelige behov for igen at samordne Verdensbankens og andre relevante institutioners arbejde inden for fødevaresikkerhed, og at EU taler med én stemme over for disse institutioner.

4.3.4 Med hensyn til strømmen af fødevarehjælp fra nord til syd understreger EØSU desuden, at man må holde sig for øje, at massiv fødevarehjælp kan fordreje de lokale markeder til skade for de lokale landbrugsproducenters fødevaresikkerhed. EØSU bakker derfor op om Verdensfødevareprogrammets beslutning om at omorganisere hjælpen.

5. Civilsamfundets iagttagelser og rolle

Det europæiske civilsamfunds iagttagelser

5.1 Med henvisning til den meget vigtige fødevareproblematik gør EØSU opmærksom på følgende væsentlige forhold:

a) mange af de bekymringer, som fylder menneskers hverdag, har at gøre med mad (mad som ernæring);

b) mad er af væsentlig betydning for menneskers stræben efter et godt og behageligt liv (mad som kultur og livsstil);

c) for en meget stor del af menneskeheden er det her i begyndelsen af det tredje årtusinde stadig usikkert, om de får mad hver dag (mad som liv).

5.2 Som talerør for det organiserede civilsamfund understreger EØSU derfor på den ene side, at den aktuelle fødevareproblematik (sundhed, kvalitet og tilgængelighed af fødevarer) er blevet en fast bestanddel i relationerne mellem enkeltpersoner og sociale grupper og i mediernes informationsstrøm, og på den anden side anser det civilsamfundets muligheder for at gribe ind på alle områder vedrørende fødevarer som en borgerret og henregner også fødevaresikkerhed på verdensplan til disse rettigheder. Adgang til mad bør således betragtes som en grundlæggende menneskerettighed.

5.3 Derudover konstaterer EØSU, at først fødevarekrisen og senere den finansielle krise på verdens- og europæisk plan har udløst forskellige og endda modstridende reaktioner fra de forskellige civilsamfundsgrupper, hvilket viser dets dybe engagement i udviklingen på fødevareområdet, men tillige dets forvirring: fra optøjer på grund af hungersnød (i 2008 medførte mindst 22 af disse dødsfald) til visse europæiske forbrugeres interesse for bestemte spekulative finansielle produkter knyttet til priserne på landbrugsprodukter, til den udbredte bekymring hos landbrugsproducenterne i Europa og verden og mere generelt til den voksende bekymring hos alle borgere for fødevaresikkerheden, folkesundheden og vandforvaltningen.

Civilsamfundets rolle

5.4 Hvad angår bestræbelserne på at finde frem til en rimelig balance mellem fødevaresikkerhed og reguleret handel understreger EØSU, at det er nødvendigt at styrke civilsamfundets rolle, og at der er behov for en mere struktureret dialog mellem udvalget og beslutningstagerne på forskellige niveauer. Udvalget gør navnlig opmærksom på landbrugsorganisationernes høringsfunktion og betydningen af den rolle, som de forskellige former for organiseret produktion spiller.

5.5 EØSU mener derfor, at det er strategisk vigtigt at inddrage landbrugsorganisationerne i udarbejdelsen af de nationale udviklingspolitikker, og at de deltager i beslutningsprocesserne og bidrager til vurderingen af konsekvenserne af handelsforhandlingerne og deres udmøntning.

5.6 Til det formål skal der afsættes særlige finansielle midler til uddannelse af landbrugerne, og særligt kvinderne, med tanke på den strategiske rolle de spiller i landdistrikterne, således at landbrugerne, mænd som kvinder, kan spille en aktiv og central rolle i de politiske processer og i den teknologiske udvikling.

5.7 EØSU understreger også vigtigheden af den sociale økonomi med dens virksomheder og organisationer i AVS-landene, bl.a. for at afbøde de forskellige virkninger af fødevarekrisen og den finansielle krise under særlig hensyntagen til de mennesker, som arbejder i den uformelle økonomi og i landdistrikterne (12).

5.8 Endelig bekræfter EØSU sin egen aktive rolle. Via udvalgets erfaringer kan det således finde frem til potentielle partnere i andre lande inden for alle civilsamfundssektorer (producenter, arbejdstagere og forbrugere) med henblik på at styrke deres rolle i hjemlandet, hvilket er afgørende for at finde en løsning på problemerne på lokalt niveau. Samtidig kan EØSU fungere som et »barometer« for EU og overvåge, om dets initiativer er effektive i de enkelte lande og forbedre deres virkemåde. Det rådgivende udvalg for civilsamfundet mellem Cariforum og EU er et godt eksempel herpå.

Bruxelles, den 16. december 2009 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Jf. FAO: The State of Food Insecurity in the World, rapporterne for 2008 og 2009.

(2) Se EØSU's udtalelse om de Larosière-gruppens rapport, EUT C 318 af 23.12.2009, s. 57.

(3) Jf. FAO, IIED og IFAD, »Land grab or development opportunity?«, 2009.

(4) FN, Retten til mad: Menneskerettighedskommissionens resolution 2001/25 og Rapport fra særlig ordfører om Retten til mad, Jean Ziegler, punkt 14, 7. februar 2001.

(5) FAO's Råd, »Vejledende retningslinjer til støtte for den gradvise opfyldelse af retten til tilstrækkelig ernæring i forbindelse med den nationale fødevaresikkerhed«, november 2004.

(6) FN's særlige ordfører om retten til mad, Oliver De Schutter, Mission to the World Trade Organization, 9. marts 2009.

(7) DI CESE 34/2009, »Ensuring sustainable food security in ACP countries« (foreligger ikke på dansk).

(8) Cameroun, Den Centralafrikanske Republik, Comorerne, Den Demokratiske Republik Congo, Côte d'Ivoire, Djibouti, Eritrea, Etiopien, Gambia, Guinea, Guinea Bissau, Haiti, Kenya, Lesotho, Liberia, Madagaskar, Mongoliet, Mozambique, Nicaragua, Niger, Palæstina, Rwanda, Senegal, Sierra Leone, Salomonøerne, Somalia, Swaziland, Tanzania, Tajikistan, Østtimor, Yemen, Zambia og Zimbabwe.

(9) Cameroun, Côte d’Ivoire, Kenya, Mongoliet, Nicaragua, Palæstina, Swaziland, Tajikistan og Zimbabwe.

(10) EUT C 77 af 31.3.2009, s. 148-156.

(11) EUT C 211 af 19.8.2008, s. 82-89.

(12) Den Internationale Arbejdsorganisation »Declaration and Plan of action for the promotion of social economy enterprises and organizations in Africa«, Johannesburg, den 19.-21. oktober 2009.