1.3

Den Europæiske Union havde ikke den store succes eller gennemslagskraft i forhandlingerne i København. Det skyldtes dels, at EU's ambitioner var så høje, at mange andre lande på nuværende tidspunkt ganske enkelt ikke kan være med, dels at der er en vis skepsis, bl.a. med hensyn til hvorvidt EU kan leve op til sine ambitiøse mål. EU bør nu koncentrere sig om konkrete midler til at nå de mål om reduktion af CO2-udledningen, Unionen selv har sat sig, samtidig med (og som led i) at økonomien stimuleres. Påviselig succes med denne dobbelte udfordring vil styrke EU's troværdighed og påvirke de internationale forhandlinger. EU bør respektere de beslutninger, der er truffet i navnlig energi- og klimapakken, men bør også: — som anbefalet af miljøministrene i Tyskland, Frankrig og Det Forenede Kongerige forpligte sig til en tidlig opstramning af EU's CO2-mål for 2020 med henblik på opnå en 30 %'s reduktion på det tidspunkt frem for den nuværende 20 %'s forpligtelse, under forudsætning af at de økonomiske og sociale betingelser er sådanne, at konkurrenceevnen ikke svækkes, og at det reelt kombineres med de nødvendige foranstaltninger og investeringer til opfyldelse af målet. Det faktum, at emissionerne i EU som følge af den økonomiske krise er faldet drastisk, er ikke i sig selv grund nok til at fastsætte et større reduktionsmål, da emissionerne under en økonomisk genopretning kan stige igen, — mobilisere og koordinere de nationale og EU's ressourcer til forskning i nye teknologier med lavt kulstofforbrug og inden for energieffektivitet. Det handler om at få en bedre ressourcefordeling for at opnå større effektivitet og således bevise, at de politiske erklæringer og juridiske regler ledsages af de nødvendige midler til det konkrete tiltag. Et tæt samarbejde mellem forskere og økonomiske aktører som industri og landbrug er også afgørende for, at lovende teknologier hurtigt kan bringes på markedet, — kommunikere på en mere beskeden måde for at undgå at give vore partnere det indtryk, at vi ønsker at gennemtvinge en europæisk løsning, som skal forestille at være fejlfri, — i afventning af en global aftale koncentrere sin diplomatiske indsats om nogle mere sektorspecifikke aftaler om f.eks. arealforvaltning og skovbrug, teknologioverførsel (hvor vi skal passe på ikke at give afkald på vores komparative fordele på dette område), systemet til overvågning og kontrol af, at forpligtelserne overholdes, den økonomiske støtte og tildelingen heraf. Den internationale konference om klima og skove, der blev afholdt i Oslo i maj i år, er et godt eksempel på en vellykket strategi, — med støtte fra medlemslandene gøre en aktiv diplomatisk indsats over for USA, Rusland og BASIC-landene, da det ikke er muligt at indgå en global aftale uden USA og de andre store lande, — fungere som drivkraft i forbindelse med bilaterale eller multilaterale forhandlinger i andre fora end FN med det sigte at forberede en global aftale. Alt dette bør ske med henblik på at skabe gennemsigtighed og ikke vække bekymring hos visse lande, som kunne frygte, at de bliver påtvunget færdige løsninger, — i forhold til både Kinas, USA's og Sydkoreas storstilede investeringer i en »grøn« økonomi skal der føres en ambitiøs europæisk politik, hvis vi vil være drivkraften bag morgendagens økonomi, og hvis vi afviser at miste vores konkurrencefordele og blive afhængige af patenter, knowhow og teknologier, som ejes af andre. Målene om reduktion af emissionerne kan være et nyttigt instrument, men de alene rækker ikke til at foretage det teknologiske spring, som er nødvendigt for at skabe en egentlig bæredygtig udvikling.