15.1.85 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr.Cl3/3 
Forslag til Rådets forordning (EØF) om ændring af forordning (EØF) nr. 355/77 om en 
fælles foranstaltning til forbedring af vilkårene for forarbejdning og afsætning af land­
brugs- og fiskeriprodukter 
KOM(84) 682 endelig udg. 
(Forelagt Rådet af Kommissionen den 7. december 1984) 
(85/C 13/03) 
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE 
FÆLLESSKABER HAR — 
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det 
europæiske økonomiske Fællesskab, særlig artikel 43, 
under henvisning til forslag fra Kommissionen, 
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamen­
tet, og 
ud fra følgende betragtninger: 
I artikel 16, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 
355/77 ('), senest ændret ved forordning (EØF) nr. 
1932/84 (2), bestemmes det, at de anslåede udgifter, 
der påhviler Den europæiske udviklings- og garanti­
fond for Landbruget, udviklingssektionen, i forbin­
delse med den ved nævnte forordning indførte fælles 
foranstaltning, for perioden fra den 1. januar 1985 
til den 31. december 1989 skal fastsættes inden den 
31. december 1984; 
under hensyn til det reelle behov for at forbedre vil­
kårene for forarbejdning og afsætning af landbrugs-
0) EFT nr. L 51 af 23. 2. 1977, s. 1. 
O EFT nr. L 180 af 7. 7. 1984, s. 1. og fiskeriprodukter bør der fastsættes et samlet fælles-
skabstilskud, der anslås til 242,5 mio ECU i 1985 og 
300 mio ECU om året i de følgende år — 
UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING: 
Artikel 1 
I forordning (EØF) nr. 355/77 foretages følgende 
ændring: 
Artikel 16, stk. 3, sidste afsnit, i forordning (EØF) nr. 
355/77 affattes således: 
»De anslåede udgifter, der påhviler fonden i for­
bindelse med den fælles foranstaltning, udgør for 
perioden fra den 1. januar 1985 til den 31. decem­
ber 1989 1 442,5 mio ECU, heraf 242,5 mio ECU i 
1985 og 300 mio ECU om året i de følgende år. 
Disse beløb er kun vejledende.« 
Artikel 2 
Denne forordning træder i kraft på tredjedagen efter 
offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Ti­
dende. 
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og 
gælder umiddelbart i hver medlemsstat. 
Forslag til Rådets direktiv om en særlig uddannelse til alment praktiserende læge 
KOM(84) 654 endelig udg. 
(Forelagt Rådet af Kommissionen den 11. december 1984) 
(85/C 13/04) 
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE 
FÆLLESKABER HAR — under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamen­
tet, 
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det 
europæiske økonomiske Fællesskab, særlig artiklerne 
49, 57 og 66, under henvisning til udtalelse fra Det økonomiske og 
sociale Udvalg, og 
under henvisning til forslag fra Kommissionen, ud fra følgende betragtninger: 
Nr.Cl3/4 De Europæiske Fællesskabers Tidende 15.1.85 
Rådets direktiver 75/362/EØF (l) og 75/363/EØF (2) 
vedrørende fri bevægelighed for læger indeholder 
ingen bestemmelser om gensidig anerkendelse af 
eksamensbeviser for en særlig uddannelse i almen 
medicin og heller ingen kriterier for, hvorledes denne 
uddannelse skal være udformet; 
selv om Rådet ikke dengang ønskede at træffe foran­
staltninger på dette område på fællesskabsniveau, 
konstaterede det imidlertid, at udviklingen i en række 
medlemsstater gik mod at lægge større vægt på den 
alment praktiserende læges rolle og uddannelse; Rå­
det anmodede derfor Kommissionen om at foretage 
en nærmere analyse af de problemer, som denne ud­
vikling gav anledning til; 
denne udvikling har siden da fortsat gjort sig gæl­
dende og i stigende grad, således at det nu stort set er 
almindeligt erkendt, at der er behov for en særlig ud­
dannelse for alment praktiserende læger, som skal 
sætte dem i stand til bedre at varetage de opgaver, 
der påhviler dem; disse opgaver er i høj grad baseret 
på lægens personlige kendskab til sine patienters miljø 
og består i at behandle og rådgive disse på grundlag 
af dette kendskab; 
behovet for en særlig uddannelse inden for almen 
medicin er bl.a. opstået som følge af udviklingen 
inden for lægevidenskaben, der har medført, at af­
standen mellem undervisningen og den medicinske 
forskning på den ene side og virket som alment prak­
tiserende læge på den anden side er blevet stadig 
større, således at det ikke længere er muligt at give en 
tilfredsstillende undervisning i væsentlige aspekter af 
den almene medicin inden for den lægevidenskabelige 
grunduddannelses traditionelle rammer; 
ud over den umiddelbare fordel for patienterne aner­
kendes det ligeledes generelt inden for sundhedspoli­
tikken, at en bedre tilpasning af uddannelsen til den 
alment praktiserende læges specifikke funktion vil bi­
drage til at forbedre behandlingssystemet, bl.a. ved at 
fremme en mere selektiv anvendelse af speciallæger 
samt laboratorier og andre højtspecialiserede institut­
ter og afdelinger; 
en forbedring af uddannelsen i almen medicin vil 
givetvis bevirke, at flere læger vil stile mod almen 
praksis; 
selv om denne udvikling synes uomgængelig, forløber 
den dog ikke i samme tempo i alle medlemsstater; 
uden at forcere den igangværende udvikling bør det 
tilstræbes, at der etapevis drejes i samme retning, idet 
endemålet må være, at enhver læge, der ønsker at 
C) EFT nr. L 167 af 30. 6. 1975, s. 1. 
O EFT nr. L 167 af 30. 6. 1975, s. 14. virke som alment praktiserende læge, har gennemgået 
en særlig uddannelse inden for almen medicin, der 
supplerer den i direktiv 75/363/EØF fastsatte uddan­
nelse; 
for at sikre en gradvis gennemførelse af denne reform 
er det nødvendigt, at der i hver medlemsstat i første 
fase indføres en særlig uddannelse til alment praktise­
rende læge, der opfylder visse minimumskrav både ud 
fra et kvalitativt og et kvantitativt synspunkt, og at 
der i hvert medlemsstat indføres en erhvervsmæssig 
titel, som udelukkende tildeles læger, der har gen­
nemgået denne uddannelse; i næste fase bør det 
desuden fastsættes, at adgang til at virke som alment 
praktiserende læge inden for rammerne af den sociale 
sikringsordning bør gøres betinget af, at den særlige 
uddannelse til alment praktiserende læge er afsluttet; 
endelig bør der senere fremsættes nye forslag med 
henblik på at fuldføre reformen; 
koordineringen af de minimumskrav, der stilles for 
erhvervelse af de eksamensbeviser, certifikater og 
andre kvalifikationsbeviser for den særlige uddannelse 
til alment praktiserende læge, der indføres ved dette 
direktiv, giver medlemsstaterne mulighed for gensi­
digt at anerkende disse eksamensbeviser, certifikater 
og andre kvalifikationsbeviser; 
i henhold til bestemmelserne i direktiv 75/362/EØF 
kan en medlemsstat ikke kræve, at læger, der er i 
besiddelse af eksamensbeviser, der er erhvervet i en 
anden medlemsstat og anerkendt i henhold til nævnte 
direktiv, skal gennemgå en supplerende uddannelse 
for at kunne arbejde som alment praktiserende læge 
inden for rammerne af en social sikringsordning, selv 
om den kræver en sådan uddannelse af ansøgere, der 
er indehavere af lægevidenskabelige eksamensbeviser, 
der er erhvervet på dens eget område; denne regel, 
der følger af bestemmelserne i direktiv 75/362/EØF, 
kan ikke, for så vidt angår adgangen til at virke som 
alment praktiserende læge inden for rammerne af en 
social sikringsordning, sættes ud af kraft før den 
1. januar 1993, som er den dato, hvorefter alle med­
lemsstater i henhold til nærværende direktiv kun må 
give tilladelse til udøvelse af virksomhed som alment 
praktiserende læge inden for rammerne af en /social 
sikringsordning til læger, der har gennemgået den 
særlige uddannelse inden for almen medicin/ læger, 
der inden denne dato har etableret sig i almen praksis 
i henhold til direktiv 75/362/EØF, har derved er­
hvervet ret til fortsat at virke som alment praktise­
rende læger inden for rammerne af værtslandets so­
ciale sikringsordning uden at have gennemgået en 
særlig uddannelse inden for almen medicin — 
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV: 
Artikel 1 
1. Hver medlemsstat indfører en særlig uddannelse 
til alment praktiserende læger, der mindst opfylder de 
15.1.85 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr.C13/5 
krav, der er fastsat i artikel 2, således at de første 
eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikations­
beviser for denne uddannelse kan udstedes senest den 
1. januar 1990. 
2. Senest den 1. januar 1990 skal hver medlemsstat 
med forbehold af de bestemmelser om erhvervede ret­
tigheder, som den fastsætter, vedtage bestemmelser 
om, at adgang til at benytte den af den pågældende 
medlemsstat fastlagte erhvervsmæssige titel er betinget 
af, at der er erhvervet et kvalifikationsbevis for den i 
stk. 1 omhandlede uddannelse. 
Artikel 2 
1. Den i artikel 1 nævnte særlige uddannelse til al­
ment praktiserende læge skal mindst opfylde følgende 
betingelser: 
a) den kan påbegyndes efter gennemførelse og god­
kendelse af et studium på mindst seks år inden for 
den i artikel 1 i direktiv 75/363/EØF omhandlede 
uddannelse; 
b) den omfatter mindst to års heltidsuddannelse og 
gennemføres under tilsyn af de kompetente myn­
digheder eller organer; 
c) den skal i højere grad være praktisk end teoretisk 
orienteret, idet den praktiske del af uddannelsen 
skal finde sted på sygehuse, der råder over egnet 
udstyr, og omfatte mindst seks måneder hos en 
godkendt alment praktiserende læge; uddannelsen 
i almen medicin sker i samarbejde med andre insti­
tutioner indtM for sudhedsområdet, der beskæfti­
ger sig med almen medicin; 
d) den omfatter lægens personlige deltagelse i pågæl­
dende afdelingers og personers arbejds- og 
ansvarsopgaver. 
2. Medlemsstaterne gør udstedelsen af et eksa­
mensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for 
den særlige uddannelse til alment praktiserende læge 
betinget af besiddelsen af et af de i artikel 3 i direktiv 
75/362/EØF omhandlede eksamensbeviser, certifi­
kater og andre kvalifikationsbeviser. 
3. Medlemsstaterne udpeger de myndigheder eller 
organer, der er kompetente til at udstede eksamens­
beviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for 
den særlige uddannelse til alment praktiserende læge. 
Artikel 3 
1. Uden at princippet om heltidsuddannelse, jf. ar­
tikel 2, stk. 1, litra b), derved anfægtes, kan medlems­
staterne give tilladelse til, at den særlige uddannelse 
til alment praktiserende læge finder sted på deltids-
basis, såfremt det kan godtgøres, at en heltidsuddan­
nelse på grund af personlige forhold ikke vil være 
gennemførlig. 2. Deltidsuddannelsen skal kvalitativt være på 
samme niveau som heltidsuddannelsen. Uddannelsens 
samlede varighed kan ikke afkortes, fordi den gen­
nemføres på deltidsbasis. Som bevis for gennemførel­
sen af denne uddannelse udstedes det i artikel 1, stk. 
1, omhandlede eksamensbevis, certifikat eller andet 
kvalifikationsbevis. 
Artikel 4 
1. Uafhængigt af de regler for erhvervede rettighe­
der, de måtte vedtage, kan medlemsstaterne udstede 
det i artikel 1, stk. 1, omhandlede eksamensbevis, cer­
tifikat eller andet kvalifikationsbevis til en læge, der 
ikke har gennemført den i artikel 2 fastsatte uddan­
nelse, men som har gennemgået en anden supple­
rende uddannelse, for hvilken de kompetente myn­
digheder i en medlemsstat har udstedt et eksamens­
bevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis, såfremt 
— det er begrundet i den pågældende læges person­
lige forhold, og 
— eksamensbeviset af den pågældende medlemsstat 
udstedes som bevis for kundskaber, der er af 
samme kvalitetsniveau som dem, der erhverves ved 
den i artikel 2 omhandlede uddannelse. 
2. Ved de bestemmelser, der vedtages i overens­
stemmelse med stk. 1, fastsætter medlemsstaterne 
bl.a., i hvilket omfang der på basis af den supplerende 
uddannelse, ansøgeren allerede har gennemgået, og 
hans faglige erfaring kan gives dispensation fra den i 
artikel 2 omhandlede uddannelse eller en del heraf. 
Artikel 5 
1. Fra den 1. januar 1993 skal hver medlemsstat 
med forbehold af de bestemmelser om erhvervede ret­
tigheder, som den måtte vedtage, gøre adgangen til 
at udøve virksomhed som alment praktiserende læge 
inden for rammerne af en social sikringsordning be­
tinget af, at det i artikel 1 omhandlede eksamensbevis, 
certifikat eller andet kvalifikationsbevis er erhvervet. 
Medlemsstaterne kan imidlertid give dispensation fra 
dette krav til personer, som er i færd med at gen­
nemgå den særlige uddannelse i almen medicin. 
2. Hver medlemsstat fastsætter nærmere regler for 
erhvervede rettigheder. Medlemsstaterne skal dog 
anse retten til at udøve virksomhed som alment prak­
tiserende læge inden for den nationale socialsikrings­
ordning for at være erhvervet, når en læge, der uden 
at være i besiddelse af dét i artikel 1, stk. 1, omhand­
lede eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifika­
tionsbevis, pr. 31. december 1992 besidder denne ret i 
henhold til direktiv 75/362/EØF og på denne dato er 
etableret på den pågældende medlemsstats område i 
henhold til nævnte direktivs artikel 2 eller artikel 9, 
stk. 1. 
Nr. C 13/6 De Europæiske Fællesskabers Tidende 15.1.85 
3. Hver medlemsstat kan anvende stk. 1 inden den 
1. januar 1993 på betingelse af, at enhver læge indtil 
den 31. december 1992 under henvisning til bestem­
melserne i artikel 2 eller artikel 9, stk. 1, i direktiv 
75/362/EØF, kan etablere sig på dens område. 
4. Hver medlemsstats kompetente myndigheder 
udsteder på begæring en attestation for, at læger, der 
er indehavere af de i stk. 2 omhandlede erhvervede 
rettigheder, har ret til inden for rammerne af den 
nationale socialsikringsordning at virke som alment 
praktiserende læger uden at have erhvervet det i arti­
kel 1, stk. 1, omhandlede eksamensbevis, certifikat el­
ler kvalifikationsbevis. 
5. Bestemmelserne i stk. 1 er på ingen måde til hin­
der for, at medlemsstaterne på deres område og i 
henhold til den her gældende lovgivning kan give til­
ladelse til at virke som alment praktiserende læge in­
den for rammerne af en social sikringsordning til per­
soner, der ikke har erhvervet eksamensbevis, certifikat 
eller andet kvalifikationsbevis for lægeuddannelse og/ 
eller gennemført en særlig uddannelse i almen med­
icin i en medlemsstat, men som er indehavere af eksa­
mensbeviser, certifikater eller andre kvalifika­
tionsbeviser for en eller begge af disse uddannelser 
udstedt af et tredjeland. 
Artikel 6 
1. Hver medlemsstat anerkender de i artikel 1, 
stk. 1, nævnte eksamensbeviser, certifikater og andre 
kvalifikationsbeviser, der udstedes til medlemsstatens 
statsborgere af de øvrige medlemsstater i overens­
stemmelse med artikel 2, 3 eller 4, idet den tillægger 
disse samme gyldighed på sit eget område som de ek­
samensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbe­
viser, som den pågældende stat selv udsteder, og som 
giver adgang til at virke som alment praktiserende 
læge inden for rammerne af den nationale social­
sikringsordning. 
2. Hver medlemsstat anerkender de i artikel 5, 
stk. 4, omhandlede attestationer, der er udstedt til 
medlemsstatens statsborgere af en anden medlemsstat, 
og tillægger på sit område denne attestation samme 
gyldighed som de eksamensbeviser, certifikater og 
andre kvalifikationsbeviser, som den selv har udstedt, 
og som giver adgang til at virke som alment praktise­
rende læge inden for rammerne af den nationale so­
cialsikringsordning. 
Artikel 7 
De statsborgere i en medlemsstat, som af en anden 
medlemsstat har fået udstedt de i artikel 1, stk. 1, om­
handlede eksamensbeviser, certifikater eller andre 
kvalifikationsbeviser, har ret til i den medlemsstat, der 
er værtsland, at bære den erhvervsmæssige titel, denne stat har fastlagt i medfør af artikel 1, stk. 2, og 
anvende en forkortelse af denne titel. 
Artikel 8 
1. Uden at bestemmelsen i artikel 7 i øvrigt anfæg­
tes, sikrer de medlemsstater, der er værtslande, at de 
personer, som er omfattet af artikel 6, bevarer retten 
til at benytte den akademiske titel, og eventuelt en 
forkortelse at denne, som de retmæssigt har erhvervet 
i den medlemsstat, der er hjemland eller seneste op­
holdsland, og på denne stats sprog. Værtslandet kan 
foreskrive, at der til denne titel føjes navn og adresse 
på den institution eller det bedømmelsesudvalg, der 
har tildelt den. 
2. Såfremt den akademiske titel fra den medlems­
stat, der er hjemland eller seneste opholdsland, i den 
medlemsstat, der er værtsland, kan forveksles med en 
titel, som i denne stat kræver en supplerende uddan­
nelse, som den pågældende ikke har gennemgået, kan 
værtslandet kræve, at den pågældende skal benytte 
sin titel fra den medlemsstat, der er hjemland eller 
seneste opholdsland, i en passende udformning, som 
angives af værtslandet. 
Artikel 9 
Senest den 1. januar 1995 forelægger Kommissionen 
Rådet en beretning, hvori den redegør for, i hvilket 
omfang anvendelsen af artikel 5 har bidraget til at 
virkeliggøre målet om, at enhver læge, der ønsker at 
virke som alment praktiserende læge, skal have gen­
nemgået en særlig uddannelse inden for almen medi­
cin; Kommissionen forelægger Rådet de nødvendige 
forslag med henblik på den endelige virkeliggørelse af 
dette mål. 
Artikel 10 
1. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen og 
de andre medlemsstater de foranstaltninger, de har 
truffet for at efterkomme dette direktiv. 
De underretter ligeledes Kommissionen og de andre 
medlemsstater om, på hvilken dato de pågældende 
foranstaltninger træder i kraft. 
2. Så snart en medlemsstat har underrettet Kom­
missionen om, på hvilken dato de foranstaltninger, 
den pågældende medlemsstat har truffet i henhold til 
artikel 1, stk. 1, træder i kraft, offentliggør Kommis­
sionen den fornødne meddelelse herom i De Euro­
pæiske Fællesskabers Tidende og angiver den offi­
cielle benævnelse på det eksamensbevis, certifikat 
eller andet kvalifikationsbevis, der er indført af den 
pågældende medlemsstat. 
Artikel 11 
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.