DEN FJORTENDE BERETNING om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten - 1996 - (97/C 332/01) KOM(97) 299 endelig udg.

INDHOLDSFORTEGNELSE

Side

FORORD .......... 8

ET OMRÅDE UDEN INDRE GRÆNSER

1. Indledning .......... 19

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 20

2.1. Fjernelse af fysiske hindringer .......... 20

2.1.1. Toldspørgsmål .......... 20

2.1.1.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne på toldområdet .......... 21

2.1.2. Fri bevægelighed for landbrugsvarer .......... 21

2.2. Fjernelse af tekniske hindringer .......... 21

2.2.1. Frie varebevægelser .......... 21

2.2.1.1. EF-traktatens artikel 30 ff. .......... 21

2.2.1.2. Bestemmelserne i direktiv 83/189/EØF .......... 23

2.2.2. Status over gennemførelsen af direktiverne inden for de enkelte sektorer som led i etableringen af fri bevægelighed for varer .......... 24

2.2.2.1. Levnedsmidler .......... 24

2.2.2.2. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om levnedsmidler .......... 25

2.2.2.3. Lægemidler .......... 25

2.2.2.4. Status over medlemsstaternes meddelelser vedrørende nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om lægemidler .......... 25

2.2.2.5. Kemiske produkter .......... 26

2.2.2.6. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om kemiske stoffer .......... 26

2.2.2.7. Motorkøretøjer, traktorer og motorcykler .......... 26

2.2.2.8. Status over medlemsstaternes meddelelser om gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om motorkøretøjer, traktorer og motorcykler .......... 26

2.2.2.9. Byggematerialer .......... 27

2.2.2.10. Udstyr (mekanisk og elektroteknisk udstyr, personlige værnemidler, gas- og trykluftudstyr, udstyr til færdigpakninger og retslig metrologi, medicinsk apparatur og lystfartøjer) .......... 27

2.2.2.11. Status over medlemsstaternes meddelelser om gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om udstyr (mekanisk og elektroteknisk udstyr personlige værnemidler, gas- og trykluftudstyr, udstyr til færdigpakninger og retslig metrologi, medicinsk apparatur og lystfartøjer) .......... 27

2.2.2.12. Produktansvar .......... 28

2.2.3. Fri bevægelighed for personer, etableringsret, valgret .......... 28

2.2.3.1. Forbud mod forskelsbehandling .......... 28

2.2.3.2. Indrejse og ophold .......... 29

2.2.3.3. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om opholdsret .......... 29

2.2.3.4. Valgret og valgbarhed .......... 30

2.2.3.5. Adgang til ansættelse i den offentlige administration .......... 30

2.2.3.6. Social sikring af vandrende arbejdstagere .......... 30

2.2.3.7. Anerkendelse af eksamensbeviser .......... 31

2.2.3.8. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om anerkendelse af eksamensbeviser .......... 32

2.2.3.9. Selvstændige handelsagenter .......... 32

2.2.4. Fri udveksling af tjenesteydelser .......... 32

2.2.4.1. Den audiovisuelle sektor .......... 32

2.2.4.2. Telekommunikation .......... 33

2.2.4.3. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om telekommunikation .......... 34

2.2.4.4. Finansielle tjenesteydelser .......... 35

2.2.4.5. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om finansielle tjenesteydelser .......... 37

2.2.5. Fri bevægelighed for kapital .......... 37

2.2.6. Selskabsret .......... 38

2.2.6.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om selskabsret .......... 38

2.2.7. Intellektuel og industriel ejendomsret .......... 38

2.2.7.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om anerkendelse af intellektuel og industriel ejendomsret .......... 40

2.2.8. Offentlige kontrakter .......... 40

2.2.8.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om offentlige kontrakter .......... 41

2.3. Fjernelse af skattemæssige grænser .......... 41

2.3.1. Direkte beskatning .......... 41

2.3.1.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om direkte beskatning .......... 43

2.3.2. Indirekte beskatning .......... 43

2.3.2.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om indirekte beskatning .......... 45

FORBRUGERBESKYTTELSE OG PRODUKTSIKKERHED

1. Indledning .......... 46

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 46

2.1. Kosmetiske midler .......... 46

2.2. Tekstilsektoren .......... 46

2.3. Sikkerhed og sundhed .......... 46

2.4. Beskyttelse af forbrugernes økonomiske interesser .......... 46

2.5. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om forbrugerbeskyttelse .......... 47

KONKURRENCE

1. Indledning .......... 47

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 47

2.1. Offentlige virksomheder .......... 47

2.2. Monopoler .......... 49

2.3. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende konkurrencepolitik .......... 49

ARBEJDSMARKEDS- OG SOCIALPOLITIK

1. Indledning .......... 49

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 49

2.1. Ligebehandling af mænd og kvinder .......... 49

2.2. Arbejdsvilkår .......... 49

2.3. Sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen .......... 50

2.4. Folkesundhed .......... 50

2.5. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende arbejdsmarkeds- og socialpolitikken .......... 50

LANDBRUG

1. Indledning .......... 51

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 51

2.1. Markedsordninger .......... 51

2.2. Harmonisering .......... 52

2.3. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af landbrugsdirektiverne .......... 54

FISKERI

1. Indledning .......... 54

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 55

2.1. Markeder .......... 55

2.2. Ressourcer .......... 55

2.3. De nationale lovgivningers forenelighed med fællesskabsretten vedrørende tilladelse til fiskerfartøjer til at føre et givet lands flag .......... 55

MILJØ

1. Indledning .......... 55

1.1. Generelt .......... 55

1.2. Meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser .......... 56

1.3. De nationale gennemførelsesbestemmelsers overensstemmelse med fællesskabsretten .......... 56

1.4. Korrekt gennemførelse af direktiverne .......... 57

1.5. Fri adgang til oplysninger .......... 58

1.6. Vurdering af virkningen på miljøet .......... 58

1.7. Påtænkte aktioner .......... 59

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 60

2.1. Luftkvalitet .......... 60

2.2. Kemiske stoffer .......... 60

2.3. Vandkvalitet .......... 61

2.4. Støj .......... 62

2.5. Affald .......... 62

2.6. Naturbeskyttelse .......... 63

2.7. Strålebeskyttelse .......... 64

2.8. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af miljødirektiverne .......... 65

TRANSPORT

1. Indledning .......... 65

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 66

2.1. Landtransport .......... 66

2.2. Kombineret transport .......... 66

2.3. Kanal- og flodtransport .......... 66

2.4. Jernbanetransport .......... 66

2.5. Søtransport .......... 67

2.6. Lufttransport .......... 68

2.7. Sommertid .......... 68

2.8. Status over meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne på transportområdet .......... 68

ENERGI

1. Indledning .......... 68

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 69

2.1. Prisgennemsigtighed .......... 69

2.2. Det indre marked for elektricitet og naturgas .......... 69

2.3. Energieffektivitet .......... 69

2.4. Kulbrinter .......... 69

2.5. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne på energiområdet .......... 69

STRUKTURFONDENE OG FÆLLESSKABSRETTEN .......... 70

BUDGETSPØRGSMÅL .......... 71

FÆLLESSKABETS PERSONALE .......... 71

STATISTIKKER .......... 71

BILAG

Bilag I: Formodede overtrædelser .......... 72

Bilag II: Konstaterede overtrædelser .......... 79

Bilag III: Overtrædelser af traktater, forordninger og afgørelser .......... 87

Bilag IV: Status over gennemførelsen af direktiverne .......... 100

Bilag V: Domme, der ikke var efterkommet .......... 193

Bilag VI: Fællesskabsrettens anvendelse ved de nationale domstole .......... 198

FORORD

Beretningen om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten udarbejdes hvert år af Europa-Kommissionen på anmodning af Europa-Parlamentet (beslutning af 9. februar 1983) og medlemsstaterne (erklæring nr. 19, punkt 2, som danner bilag til Maastricht-traktaten af 7. februar 1992). Beretningen er ligeledes udarbejdet på anmodning af Det Europæiske Råd og af Rådet for bestemte områders vedkommende.

Som Parlamentet fastslog i ovennævnte beslutning af 9. februar 1983, »er fællesskabsrettens ensartede, fuldstændige og samtidige anvendelse i alle medlemsstater en fundamental forudsætning for, at der kan bestå et retsfællesskab« (1). Dette viser med al ønskelig tydelighed betydningen af den rolle som traktatens vogter, som Kommissionen har i henhold til artikel 155 i EF-traktaten. For at kunne udfylde denne rolle råder Kommissionen over et særligt »værktøj«, nemlig overtrædelsesproceduren, der er omtalt i artikel 169 i EF-traktaten.

Den samlede bedømmelse af anvendelsen af artikel 169 i 1996 er langt overvejende positiv, dels på baggrund af de statistiske resultater (og navnlig nedgangen i antallet af klager), dels på grund af Kommissionens initiativer til effektivisering af overtrædelsesproceduren.

Kommissionen har vedtaget en række foranstaltninger med henblik på at effektivisere sine arbejdsgange, således at der opnås en hurtigere, enklere og mere gennemsigtig behandling i forbindelse med disse procedurer. De foranstaltninger, der er truffet for samtlige tjenestegrene, er fulgt op af andre mere specifikke foranstaltninger hvad angår det indre marked (Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet - virkningen og effektiviteten af det indre marked (2)) og miljøspørgsmål (Meddelelse fra Kommissionen - gennemførelse af Fællesskabets miljølovgivning (3)).

Disse forbedringer har allerede haft deres indvirkning på de statistiske resultater i det forløbne år, navnlig hvad angår antallet af beslutninger, der meddeles medlemsstaterne. Analyserne af disse resultater viser, at der er tale om fire klare tendenser, nemlig at:

- der har været en klar stigning i antallet af åbningsskrivelser og begrundede udtalelser til medlemsstaterne

- antallet af klager er gået ned med 15 %. Denne udvikling, der allerede kunne konstateres i den trettende beretning, følger efter en periode, hvor antallet af klager havde været stabilt. Der blev i den trettende beretning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten gjort forsøg på at forklare denne situation. Den kraftige nedgang i 1996 nødvendiggør, at der gås mere i dybden med hensyn til at finde forklaringen på denne nye tendens

- antallet af henlæggelser fortsat er højt

- praksis med pakke- og direktivmøder er fortsat.

I denne statistiske sammenhæng fortjener situationen med hensyn til direktivernes gennemførelse en særlig kommentar. Der har kunnet konstateres en mindre forbedring med hensyn til gennemførelsen af de nationale gennemførelsesbestemmelser i 1996.

Kommissionen bestræber sig ikke kun på at forbedre sine arbejdsmetoder, men agter også at gøre brug af alle de rettigheder, som traktaterne har forsynet den med. Den har således vedtaget en meddelelse vedrørende gennemførelsen af artikel 171, stk. 2, afsnit 2, i EF-traktaten (4) samt en metode til beregning af bødestørrelsen, som denne artikel indeholder bestemmelse om (5), hvilket førte til, at Kommissionen i januar 1997 kunne påbegynde den konkrete anvendelse af denne nye bestemmelse, der blev indført med Maastricht-traktaten.

Kommissionen har også villet lette arbejdet for Den Europæiske Ombudsmand i forbindelse med hans første undersøgelser af Kommissionens forvaltning af overtrædelsesprocedurerne uden af den grund at rokke ved de to parters respektive kompetenceområder.

I forordet gennemgås således følgende fem punkter:

I. Foranstaltninger til effektivisering af overtrædelsesproceduren

II. De statistiske tendenser i 1996

III. Situationen angående gennemførelsen af direktiverne i 1996

IV. Anvendelsen af artikel 171, stk. 2, afsnit 2, i EF-traktaten

V. Den Europæiske Ombudsmands første undersøgelser i overtrædelsessager

I. FORANSTALTNINGER TIL EFFEKTIVISERING AF OVERTRÆDELSESPROCEDUREN

I henhold til traktatens bestemmelser er formålet med overtrædelsesproceduren, at den involverede medlemsstat bringer overtrædelsen til ophør, inden der anlægges en egentlig sag. Før en sag indbringes for Domstolen, skal den først have været igennem mindst to forudgående etaper (åbningsskrivelse og begrundet udtalelse), der begge obligatorisk kræver en kommissionsbeslutning. Denne etapevise fremgangsmåde gør det muligt at undgå at indbringe sagen for Domstolen i over 80 % af tilfældene (6), men den er i sagens natur tidskrævende.

Når Kommissionen bestræber sig på at få bragt en overtrædelse til ophør, er der imidlertid grænser for, hvilken pris det er rimeligt at betale. Kommissionen kan ikke stiltiende acceptere overdrevent lange svartider, helt manglende svar eller forskellige afledningsmanøvrer fra medlemsstaternes side og bør sætte grænser for, hvor længe forundersøgelsen i en sag må vare.

Kommissionen søger at gøre overtrædelsesproceduren mere effektiv og har allerede flere gange forbedret sine arbejdsmetoder, senest i 1993. De stadig længere frister, den omstændighed og manglende tilpasning, der kendetegner visse interne procedurer, den »fortrolighedsstempling«, som proceduren er omgærdet af, og som ofte opfattes som overdreven, samt Parlamentets gentagne anmodninger om hurtigere og mere gennemsigtig sagsbehandling (7) nødvendiggør omfattende forbedringer på tre punkter, således at der opnås:

- hurtigere sagsbehandling (A)

- forenkling af regelsættet for de interne procedurer (B)

- større grad af gennemsigtighed i kommissionsbeslutningerne på overtrædelsesområdet (C).

A. Hurtigere sagsbehandling

På dette punkt har Kommissionen, som Europa-Parlamentets beslutning om den tolvte beretning opfordrede til (8), vedtaget en række interne foranstaltninger, hvoraf de tre gennemgås her, nemlig: i) fastlæggelse af en prioritering i klagebehandlingen, ii) nøjere overholdelse af fristerne for åbning og henlæggelse af procedurer, og iii) hurtigere udarbejdelse af begrundede udtalelser.

i) I henhold til artikel 169 skal alle klager registreres og forelægges til gennemgang for de relevante tjenestegrene, uanset hvilket forhold eller overtrædelse af fællesskabsretten, der er tale om og uanset om sagen er af »interesse for Fællesskabet« eller ej. Kommissionen har dog fastlagt en række prioriteter i forbindelse med klagebehandling, idet visse overtrædelser kan løses uden anvendelse af en artikel 169-procedure, f.eks. ved henvendelse til den berørte medlemsstats myndigheder. De prioriterede overtrædelser omfatter:

- de overtrædelser, der volder mest skade på Fællesskabets retlige system, dvs. manglende gennemførelse af direktiver i nationale lovgivninger og i det hele taget nationale bestemmelsers manglende overensstemmelse med fællesskabsretten

- horisontale tilfælde af forkert anvendelse af fællesskabsretten, navnlig når det opdages ved, at der indgives en række enkeltstående klager fra private

- overtrædelser, der er til stor skade for interesser, som den overtrådte lovgivning skal beskytte

- overtrædelser i forbindelse med samfinansiering fra Fællesskabet.

Andre ikke-prioriterede sager behandles dog som sagt også.

ii) Med henblik på en hurtig behandling af overtrædelsessager har Kommissionen lagt vægt på, at en række interne frister overholdes. Det er således besluttet, at alle sager om formodede overtrædelser enten skal åbnes (fremsendelse af åbningsskrivelse) eller henlægges inden for en frist på et år fra det tidspunkt, hvor klagen registreres, eller tilfældet opdages af Kommissionen. Der er ingen tvivl om, at en rigoristisk overholdelse af en sådan frist kan vise sig at blive noget af et problem, når der pågår forhandlinger med den anklagede medlemsstat, eller når denne meddeler, at en lovtekst til løsning af det pågældende problem står foran sin umiddelbare vedtagelse. Skønt Kommissionen accepterer, at fristen på et år overskrides i tilfælde, hvor der synes at være garanti for, at en overtrædelse vil blive bragt til ophør, har den trods alt valgt en rigoristisk attitude, idet troværdighed i denne forbindelse går hånd i hånd med hurtig beslutningstagning.

Derfor kan der også på et tidligt tidspunkt tages beslutning om at fremsende en åbningsskrivelse, idet en sådan ikke skal ses som afslutningen på kontakterne med en medlemsstat, men som et værdifuldt potentielt værktøj i forhandlingssituationen. Det, som gennem praksis er blevet kendt under betegnelsen »åbningsskrivelse«, er i henhold til artikel 169 i EF-traktaten bogstaveligt talt en anmodning om bemærkninger (»efter at have givet den pågældende stat lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger«). Det har derfor været vigtigt at gengive åbningsskrivelsen sin egentlige betydning, således at den ikke opfattes som en officielt overbragt kritik af den pågældende medlemsstat, men derimod som en mulighed for medlemsstaten til at fremkomme med sin version af sagen. Gennem åbningsskrivelsen forfølger Kommissionen to mål, nemlig dels at overholde kontradiktionsprincippet, dels at bistå medlemsstaten med at bringe overtrædelsen til ophør, inden sagen indbringes for Domstolen. Kommissionen gengiver på denne måde åbningsskrivelsen dens oprindelige funktion, der består i at give mulighed for en dialog med medlemsstaten, idet dennes rettigheder respekteres, og samtidig sørge for, at en sådan dialog åbnes på et så tidligt tidspunkt som muligt.

iii) Kommissionen har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på, at teksten til de begrundede udtalelser fra og med 1997 forberedes, før der tages beslutning om deres eventuelle afsendelse. Den berørte medlemsstat får således kendskab til indholdet af den begrundede udtalelse kort efter at være blevet informeret om beslutningen om at fremsende en sådan, medens der hidtil har kunnet gå flere måneder mellem beslutningen om at sende en sådan tekst blev taget, til den begrundede udtalelse faktisk forelå.

B. Forenkling af regelsættet for de interne procedurer

Forenkling af procedurereglerne i forbindelse med behandling af overtrædelsessager går ud på at gøre både tjenestegrenenes forundersøgelsesarbejde samt forberedelsesarbejdet til kommissærkollegiets beslutningstagning mindre omstændeligt samtidig med, at der skal være kapacitet til den løbende sagsbehandling. I denne forbindelse kan det som eksempel være på sin plads at nævne den forenklede henlæggelse, der giver mulighed for henlæggelse af sager vedrørende formodede overtrædelser uden at følge alle de etaper, der normalt er obligatoriske, før der kan tages en sådan beslutning. Den forenklede henlæggelse anvendes efter accept fra den juridiske tjeneste. Denne fremgangsmåde er kun mulig i de tilfælde, hvor klagen enten tydeligvis er ubegrundet eller uden formål, hvor beviserne, der lægges til grund for klagen, er utilstrækkelige eller, hvor klageren ikke følger sagen op.

C. Øget gennemsigtighed i Kommissionens beslutningstagningsproces

Kommissionen har på baggrund af de generelt øgede krav om åbenhed, dens eget ønske om at gøre sit arbejde mere tilgængeligt samt Parlamentets gentagne anmodninger (9) taget reglerne for åbenhed omkring overtrædelsessager op til fornyet vurdering.

Det bliver nu den generelle regel, at der skal herske åbenhed omkring begrundede udtalelser og indbringelse af sager for Domstolen sådan at forstå, at der, med mindre Kommissionen træffer beslutning om det modsatte, altid skal udsendes en pressemeddelelse i sådanne sager, uden at man venter på, at den begrundede udtalelse foreligger eller, at sagen faktisk indbringes for Domstolen. Medlemsstaten skal have modtaget en kopi af pressemeddelelsen, før den offentliggøres.

Før 1996 skete det kun i sjældne tilfælde, at Kommissionen udsendte pressemeddelelser om beslutninger vedrørende overtrædelser. Den nye politik på området har allerede medført mærkbare resultater, eftersom Kommissionen i 1996 har udsendt 32 pressemeddelelser alene om det indre marked. Der har været tale om 19 pressemeddelelser på miljøområdet, to på transportområdet og en, der vedrørte det sociale område. Det skal bemærkes, at størstedelen af pressemeddelelserne omhandlede mere end en overtrædelse. Mange af disse pressemeddelelser, der også i nogle tilfælde omhandler beslutninger om henlæggelse af sager, er blevet viderebragt af såvel den internationale som den lokale presse.

Hvad angår åbningsskrivelserne er reglerne uændrede, hvilket vil sige, at hovedreglen her forbliver fortrolighedsprincippet, undtagen for åbningsskrivelser, der er baseret på artikel 171 i traktaten, samt dem, der vedrører manglende meddelelse af nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiver. I andre tilfælde skal Kommissionen udtrykkeligt give tilladelse til, at der udsendes en pressemeddelelse. En åbningsskrivelse er aldrig udtryk for Kommissionens endelige stillingtagen og har som nævnt ovenfor til formål at give den berørte stat mulighed for at bringe den pågældende overtrædelse til ophør.

Selve teksten i Kommissionens beslutninger vedrørende overtrædelser forbliver ligeledes fortrolig.

II. DE STATISTISKE TENDENSER I 1996

Gennemgangen af statistikkerne for 1996 vedrørende behandlingen af overtrædelser giver anledning til optimisme. Der kan bl.a. konstateres en nedgang i antallet af klager.

Der er tale om fire tydelige tendenser, nemlig:

- nedgang i antallet af klager og af sager, både dem, der indbringes af medlemmer af parlamentet, og dem, Kommissionen selv afslører (A)

- et højt henlæggelsesniveau (B)

- en kraftig stigning i antallet af beslutninger om fremsendelse af åbningsskrivelser og begrundede udtalelser fra Kommissionen til medlemsstaterne (C)

- fortsat udbredt anvendelse af pakke- og direktivmøder (D).

A. Nedgang i antallet af nye klager, sager, der indbringes af medlemmer af Parlamentet, samt sager, der afsløres af Kommissionen selv

Antallet af sager faldt fra 955 i 1995 til 819 i 1996, hvilket er en nedgang på 14 %. Tendensen med nedgang i antallet af klager startede i 1995 (i forhold til 1994, hvor antallet af klager var 1 145) - her var nedgangen på 19,8 %.

Antallet af sager, der blev afsløret af Kommissionen selv, gik ned med 13 % (fra 297 til 257). Her er der imidlertid tale om en ny tendens.

Dette tal (1 076, dvs. 819 nye klager + 257 nye sager, der er afsløret af Kommissionen selv, i 1996) afspejler en meget sammensat situation idet antallet af klager og sager, der afsløres af Kommissionen, er i stærk stigning, hvad angår Østrig (+ 15,5 %), Finland (+ 17,8 %) og Det Forenede Kongerige (+ 82 %) (10). Der er tale om en nedgang eller kraftig nedgang hvad angår Italien (- 1,4 %), Sverige (- 3,8 %), Danmark (- 8,4 %), Tyskland (- 9,4 %), Belgien (- 28,8 %), Portugal (- 30,8 %), Frankrig (- 31,5 %) (11), Spanien (- 32,7 %) (12), Irland (- 34 %), Luxembourg (- 36 %), Nederlandene (- 41,6 %) og Grækenland (- 41,7 %).

Når disse tal gennemgås sektorvis, kan der konstateres en kraftig nedgang i antallet af klager og sager, Kommissionen selv har afsløret, på miljøområdet (207, hvoraf over en fjerdedel vedrører Spanien, mod 265, dvs. en nedgang på 27 %) og en mindre nedgang, hvad angår det indre marked (483 mod 512, hvilket er en nedgang på 5,3 %). Der er fortsat tale om nedgang, hvad angår told og indirekte beskatning (44 mod 62, dvs. en nedgang på 29 %) og på landbrugsområdet (136 mod 159, hvilket er en nedgang på 15,5 %). På transportområdet er der derimod tale om et nyt fænomen, idet der i de foregående år havde været tale om en stigning. Der var tale om en kraftig stigning i 1995 (82 mod 48 året før), medens der nu har kunnet konstateres en nedgang i antallet af klager og sager afsløret af Kommissionen til 53 (en nedgang på 35,5 %).

Det er svært at give et bud på en fortolkning af disse tal. I den trettende beretning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten fremlagde Kommissionen en række hypoteser.

- Nedgangen i antallet af klager

Der ligger en række forskellige årsager til grund for nedgangen i antallet af indberetninger om overtrædelser. Visse af disse kan tolkes positivt, idet:

- der kunne være tale om en egentlig forbedring i forbindelse med anvendelsen af fællesskabsretten, hvilket ville forklare det samtidige fald i antallet af både klager og sager, der afsløres af Kommissionen

- der kunne være tale om en forbedret kontrol med anvendelsen af fællesskabsretten i medlemsstaterne takket være de nationale domstole. Domstolens anerkendelse (i 1991) af nye måder for private at hævde deres (fællesskabsretlige) rettigheder på (anlæggelse af sager mod en medlemsstat, der ikke overholder fællesskabsretten) kunne være en faktor, der bidrager til dette fænomen

- der muligvis nu hovedsagelig kun forelægges overtrædelsessager for Kommissionen, der virkelig henhører under dens kompetence

- EU's lovgivningsrytme har ændret sig efter den 31. december 1992, idet de vigtigste tekster vedrørende gennemførelsen af det indre marked på dette tidspunkt var blevet vedtaget, hvorefter EU gik ind i en fase, hvor det navnlig drejede sig om at konsolidere og administrere denne lovgivning på bedst mulig måde. Der hersker ingen tvivl om, at den relative nedgang i antallet af nye fællesskabstekster, der har kunnet konstateres i de senere år, med tiden vil medføre en nedgang i behovet for at bringe de nationale lovgivninger i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen og dermed også medføre en mindskelse af potentielle overtrædelser

- nedgangen kunne være af teknisk art, da visse tjenestegrene, før de anmoder Generalsekretariatet om at registrere en henvendelse som klage, henvender sig skriftligt til afsenderen med henblik på at sikre sig, at anmodningen er i besiddelse af alle de karakteristika, der gør den til en klage i henhold til 169-proceduren. Dette er navnlig tilfældet, når den oprindelige henvendelse ikke er tilstrækkeligt tydeligt formuleret. Tjenestegrenenes mere restriktive linje med hensyn til anerkendelse af klager, har uden tvivl haft indvirkning på det samlede antal registrerede klager.

Men nedgangen i antallet af nye sager kan også være resultatet af negative faktorer:

- idet potentielle klagere kunne tænkes ikke at ville anvende overtrædelsesproceduren, fordi den opfattes som værende for lang og have få chancer for at føre til konkrete resultater. Ifølge denne hypotese virker de begrænsede resultater, denne procedure åbner mulighed for (Domstolen kan kun konstatere en eventuel overtrædelse, men har ikke mulighed for at idømme erstatning, sådan som en national domstol ville have mulighed for) demotiverende på potentielle klagere

- idet det kunne tænkes, at Fællesskabets borgere, der ofte har et utilstrækkeligt eller slet intet kendskab til fællesskabsretten, finder det vanskeligt at sætte sig ind i denne. Den svage stigning i antallet af præjudicielle spørgsmål til Domstolen kunne tolkes som en bekræftelse af denne hypotese

- som Parlamentet i sin beslutning om beretningen om kontrollen med fællesskabsretten gjorde opmærksom på: [Parlamentet] er foruroliget over offentlighedens manglende begejstring for Europa og mener, dette fænomen kan skyldes mangel på hensigtsmæssig oplysning såvel som vedtagelse af retsakter, som til tider ligger fjernt fra borgernes interesser (13)

- idet den nedgang i antallet af klager, der har kunnet konstateres på miljøområdet »ikke afspejler en forbedring af situationen på miljøområdet« (14).

Det tjener ikke noget formål her at fremføre mere eller mindre ubegrundede antagelser og fremkomme med hypoteser, som ingen har mulighed for at kontrollere sandsynligheden af. Hvad der har betydning er at fastslå, at Kommissionen, der ønsker at gøre EU til et »borgernes EU«, altid vil stå til rådighed for klagere.

Kommissionen opfattes imidlertid, som om den altid har kompetence til at løse individuelle sager, og som en fællesskabsretlig superdomstol. Formålet med artikel 169-proceduren er derimod at få medlemsstaterne til at bringe deres lovgivning i overensstemmelse med fællesskabsretten. Da borgeren ikke er egentlig deltagende part i denne procedure, der ikke direkte kan ændre på hans situation, ligger betydningen af hans indsats snarere i at afsløre og indberette overtrædelser. Man skal dog huske på, at EU-borgerne altid kan påberåbe sig fællesskabsrettens bestemmelser foran de nationale domstole, således at fællesskabsretten på denne måde kan være borgerne til gavn. Bilag VI indeholder en oversigt over de nationale domstoles indsats på dette område.

Der er derfor en afgrundsdyb forskel mellem det, Kommissionen har kompetence til at gøre, og det, borgerne forventer af den. Det er måske denne misforståelse af Kommissionens rolle, som hersker i en del af offentligheden, der er årsag til den relative nedgang i antallet af indberettede overtrædelser.

For at få ryddet disse misforståelser af vejen, bør Kommissionen bestræbe sig på at informere bedre omkring den rolle, den spiller i overtrædelsesprocedurerne. Den kommende offentliggørelse af en ny klageformular i Tidende er et skridt i denne retning, idet der heri forklares, hvilke muligheder privatpersoner har for at få deres klager taget op i retssystemerne, nemlig dels ved at indbringe sagen for de nationale retsinstanser, dels ved at ty til fællesskabsproceduren for manglende gennemførelse. Hvad sidstnævnte angår, vil Kommissionen gøre sit yderste med henblik på at gøre den hurtigere og mere gennemskuelig samt takket være idømmelse af bøder, der har ægte præventiv virkning, i forbindelse med artikel 171-procedurerne, også mere effektiv.

- Nedgangen i antallet af sager, der indberettes af medlemmer af Europa-Parlamentet

Antallet af sager, der registreres direkte som følge af spørgsmål fra medlemmer af Europa-Parlamentet, er ligeledes faldende (20 i 1996 mod 34 i 1995). Fem af disse sager vedrører offentlige indkøbsaftaler og fire hindringer for den frie varebevægelighed. Et vist antal andragender har i 1996 givet anledning til registrering af nye overtrædelser. Heriblandt kan nævnes adgangsbetingelserne til franske universiteter og indskrivningsgebyrerne hos »General Medical Council« (15). Som Kommissionen gjordeopmærksom på i den trettende beretning, bør ovennævnte tal fortolkes med forsigtighed, idet medlemmer af Parlamentet, foruden ovennævnte antal sager, også kan tænkes at indbringe sager, som allerede er afsløret af Kommissionen, eller som der er indgivet en allerede registreret klage over.

- Nedgangen i antallet af sager, der afsløres af Kommissionen

Nedgangen i det antal af sager, der afsløres af Kommissionen, skyldes først og fremmest, at Kommissionens tjenestegrene ofte foretrækker direkte kontakt med medlemsstaterne fremfor en egentlig overtrædelsesprocedure med henblik på at bringe mindre overtrædelser til ophør. Således vil en tjenestegren, der konstaterer manglende meddelelse af en teknisk norm, forsøge at få den pågældende medlemsstat til at fremsende en sådan meddelelse, og der vil kun blive indledt en sag, hvis medlemsstaten afslår at fremsende en sådan, og tvisten dermed ikke kan afsluttes.

Kommissionens ønske om at afslutte forundersøgelser i overtrædelsessager inden for en rimelig tidsfrist og altså prioritere behandlingen af igangværende sager højere end påbegyndelsen af nye er også en medvirkende faktor til denne nedgang.

B. De fortsat mange henlæggelser

I sin beslutning om den trettende beretning anmodede Parlamentet Kommissionen om at sørge for større åbenhed omkring de grunde, der kunne være til, at den i visse tilfælde afstod fra at skride til handling (16).

Antallet af sager, der er blevet genstand for en beslutning om henlæggelse, er faldet fra 2 043 i 1995 til 1 771 i 1996, hvilket er en nedgang på 14 %.

Der kan være forskellige årsager til, at der tages beslutning om at henlægge en sag.

Antallet af henlæggelser af »konstaterede« overtrædelsessager, dvs. sager, hvor der er fremsendt åbningsskrivelse til medlemsstaten, var på 1 344 i 1995. Dette tal var i 1996 faldet til 877, hvilket er en nedgang på 34 %. Denne form for henlæggelser er som regel resultatet af, at medlemsstaten har bragt den overtrædelse, som Kommissionen havde påtalt, til ophør, selv om dette tal også omfatter sager, hvor medlemsstaten har overbevist Kommissionen om, at den havde retten på sin side. Det ser således ud til, at det har været sværere at få medlemsstaterne til at bringe overtrædelser til ophør i 1996 end i de foregående år. Den mindre stigning i antallet af sager, der er indbragt for Domstolen, peger i samme retning (93 indbragte sager mod 72 i 1995).

Henlæggelser af konstaterede overtrædelsessager må ikke forveksles med de 874 henlæggelser af formodede overtrædelsessager, klager og sager afsløret af Kommissionen selv. Den stærke stigning i antallet af henlæggelser af formodede overtrædelsessager skyldes uden tvivl den rigoristiske anvendelse af princippet om, at der højst må gå et år, fra en sag registreres, til der træffes en første beslutning vedrørende dens indhold, idet en lang række sager om formodede overtrædelser har måttet henlægges, fordi Kommissionen ikke har kunnet påvise eksistensen af en overtrædelse inden for fristen på et år.

C. En stærk stigning i antallet af beslutninger om fremsendelse af åbningsskrivelser og begrundede udtalelser til medlemsstaterne samt af indbringelser for Domstolen

I løbet af 1996 fremsendte Kommissionen 1 587 åbningsskrivelser og begrundede udtalelser og indbragte 93 nye sager for Domstolen, hvilket er en historisk rekord.

Denne stigning er hovedsagelig sket inden for de begrundede udtalelser.

I 1996 fremsendte Kommissionen 435 begrundede udtalelser mod 194 i 1995, hvilket er en stigning på 224 %. Effekten af de foranstaltninger til hurtigere sagsbehandling, der blev gennemført i 1996, begynder at slå igennem. De forsinkelser, der har kunnet konstateres i de foregående år, er nu - delvist - indhentet, og antallet af begrundede udtalelser, der endnu ikke er meddelt (motiverede udtalelser til gennemførelse uden fastsat tidsfrist), er gået kraftigt ned.

Antallet af meddelte åbningsskrivelser i 1996 udviste en svag stigning (9 %) fra 1 044 til 1 142. Denne svage stigning skyldes uden tvivl Kommissionens nye instrukser til tjenestegrenene om nu at fremsende åbningsskrivelsen, så snart de har en tilstrækkelig begrundet mistanke om, at der foreligger en overtrædelse, idet skrivelsen skal have karakter af »anmodning om bemærkninger«.

Antallet af nyindbragte sager for Domstolen er steget fra 72 i 1995 til 93 i 1996.

Disse beslutninger vedrørende åbningsskrivelser, begrundede udtalelser og indbringelser for Domstolen vedrører i de fleste tilfælde manglende meddelelse af nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiver, som det fremgår af nedenstående tabel 2.2. Punkt III nedenfor er en oversigt over situationen, hvad angår gennemførelsen af fællesskabsdirektiver i de nationale lovgivninger i 1996.

D. En kraftig indsats hvad angår pakke- og direktivmøder

I sin udtalelse om den trettende beretning fremkom Parlamentets Udvalg om Andragender med en række bemærkninger vedrørende pakkemøderne (17). Kommissionen har derfor fundet det nødvendigt at redegøre for denne aktivitet i 1996.

i) Pakkemøderne vedrører hovedsagelig, men ikke udelukkende, det indre marked og miljøet. Hvad angår hindringer for den frie varebevægelighed, har der været afholdt sådanne møder med otte medlemsstater, nemlig: Nederlandene, Østrig, Tyskland, Spanien, Frankrig, Grækenland, Det Forenede Kongerige og Portugal. Ud af de 172 tilfælde, hvor der forelå en overtrædelsessituation, som blev drøftet med medlemsstaterne, blev der i 73 sager, dvs. i 42 % af tilfældene fundet en løsning, der bragte overtrædelsen til ophør.

ii) Alt efter behovet arrangerer Kommissionen hvert år flere direktivmøder i medlemsstaterne. Hovedformålet med sådanne møder er sammen med medlemsstatens myndigheder at gennemgå situationen, hvad angår meddelelse af nationale gennemførelsesbestemmelser for direktiver inden for alle de sektorer, hvor der er vedtaget direktiver samt eventuelt også en gennemgang af sager om manglende overensstemmelse mellem den nationale lovgivning og fællesskabsretten.

I 1996 er der, hvad denne form for møder angår, navnlig grund til at henlede opmærksomheden på dem, der fandt sted i de tre nye medlemsstater. Disse møder var særlig givtige takket være de nationale myndigheders positive indstilling og bidrog til den betydelige stigning i gennemførelsesprocenten af direktiver i disse tre stater.

III. SITUATIONEN HVAD ANGÅR GENNEMFØRELSEN AF DIREKTIVER I DE NATIONALE LOVGIVNINGER I 1996

A. Meddelelse af gennemførelsesbestemmelser

Det antal overtrædelsesprocedurer, der i 1996 blev åbnet på grundlag af manglende meddelelse af gennemførelsesbestemmelser, steg kraftigt i forhold til det foregående år (1 097 mod 799).

Nedenstående tabel giver et generelt overblik over situationen vedrørende meddelelse af nationale gennemførelsesbestemmelser for samtlige direktiver, der skulle være gennemført pr. 31. december 1996. Det bemærkes, at antallet af nye direktiver, der er trådt i kraft i løbet af 1996 er lavere end for 1995. Igen i 1996 mærkes således effekten af en mindre intens indsats på fællesskabslovgivningsområdet af grunde, der er omtalt ovenfor (18).

>TABELPOSITION>

Pr. 31. december 1996 havde medlemsstaterne i gennemsnit meddelt 92,8 % af de nationale gennemførelsesbestemmelser, der var nødvendige for, at samtlige vedtagne fællesskabsdirektiver var gennemført. Dette tal udgør en stigning i forhold til 1995, hvor tallet var 90,7 %. Der er dog temmelig store udsving mellem de forskellige medlemsstaters gennemførelsesprocent.

Det er værd at bemærke Finlands kraftige forbedring af procentsatsen for meddelelse af nationale gennemførelsesbestemmelser, som er steget fra 70,5 til 80,93 %, og situationen for Sverige, der forbedrer sin placering (fra nr. 6 til nr. 5) blot to år efter optagelsen i EU.

Som den trettende beretning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten viste, skjuler der sig under disse høje tal et mere nuanceret billede.

Det må konstateres, at der inden for visse områder, selv hvad ældre direktiver angår, kun sker en langsom stigning i procentsatsen for meddelelse af nationale gennemførelsesbestemmelser. Det er f.eks. tilfældet hvad offentlige indkøb angår (19). Det hænder endog, at procentsatsen falder som følge af manglende gennemførelse af nyligt vedtagne direktiver (20).

Inden for andre områder er der tale om mærkbare forbedringer. Et godt eksempel til belysning af dette forhold fås ved at sammenligne statusserne fra 1995 og 1996 over medlemsstaternes meddelelser om nationale foranstaltninger til gennemførelse af fællesskabsdirektiverne på området gensidig anerkendelse af eksamensbeviser (21).

Endelig er der inden for flere sektorer, navnlig hvad forbrugerpolitikken angår, tale om, at hovedparten af medlemsstaterne først vedtager de nationale gennemførelsesbestemmelser, efter fristen for gennemførelse er udløbet (22).

B. Gennemførelsesbestemmelsernes overensstemmelse med fællesskabsretten

Der kan ikke herske tvivl om, at kvaliteten af gennemførelsen i de nationale lovgivninger er lige så vigtig som selve det, at lovgivningen gennemføres.

Der er her grund til at pege på den vigtige rolle, pakkemøderne spiller, når det gælder om at komme tilfælde af manglende overensstemmelse til livs (23). Det er på sin plads at bemærke, at kontrollen med de nationale lovgivningers overensstemmelse med fællesskabsretten ville foregå lettere, hvis alle medlemsstater fremsendte sammenlignende tabeller mellem de nationale og de tilsvarende fællesskabsretlige bestemmelser (24).

C. Anvendelsen af gennemførelsesbestemmelserne

De vigtigste sager om forkert anvendelse i medlemsstaterne af nationale bestemmelser, der er i overensstemmelse med fællesskabsretten, er omtalt i de sektorinddelte afsnit nedenfor. Som eksempel på en sektor med mange tilfælde af forkert anvendelse kan nævnes anvendelsen af direktiver om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervsuddannelser og de begrænsninger, der er i modstrid med traktatens artikel 52 og 59. På dette område er der blevet indgivet ca. 30 klager til Kommissionen i 1996 (25).

IV. ANVENDELSEN AF ARTIKEL 171, STK. 2, AFSNIT 2, I EF-TRAKTATEN

I artikel 171, stk. 2, afsnit 2, og 3 om Kommissionens indbringelse af sager for EF-Domstolen mod medlemsstater, der ikke overholder fællesskabsretten, er det bestemt at:

»Hvis den pågældende medlemsstat ikke har truffet de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger inden for den frist, som Kommissionen har fastsat, kan den indbringe sagen for Domstolen. Den angiver i denne forbindelse størrelsen af det faste beløb eller den tvangsbøde, som den pågældende medlemsstat skal betale, og som den under omstændighederne finder passende.

Hvis Domstolen fastslår, at den pågældende medlemsstat ikke har efterkommet dens dom, kan den pålægge den betaling af et fast beløb eller en tvangsbøde.«

Inden for flere områder har Kommisionen ret til, under Domstolens kontrol, at tage beslutning om idømmelse af bøder. Der er her tale om en beføjelse, som arkitekterne bag Den Europæiske Union ikke har villet gå nærmere i detaljer med. Den eneste indikation er, at bøden »efter omstændighederne skal være passende«.

Kommissionen kunne derfor naturligvis ikke begynde at anvende denne nye bestemmelse i traktaten uden først at lægge faste retningslinjer herfor, og uden at medlemsstaterne fik præcise informationer om, hvilke kriterier og beregningsmetoder, Kommissionen havde til hensigt at anvende i forbindelse med overtrædelser af overtrædelsesproceduren.

Parlamentet har gentagne gange opfordret Kommissionen til at anvende artikel 171 og til at fremlægge forslag om idømmelse af bøder for Domstolen (26).

Kommissionen vedtog først en meddelelse vedrørende gennemførelsen af artikel 171 i traktaten (27) og derefter en beregningsmetode (28) for de forslag til bøder, den forelægger Domstolen i henhold til denne artikel. Nedenstående bemærkninger er fremkommet som svar på en anmodning fra Parlamentets ordfører vedrørende den trettende rapport (29), og formålet er at give en kortfattet gennemgang af disse to dokumenter, som interesserede i øvrigt henvises til.

A. Meddelelsen af 6. juli 1996

Kommissionens hensigt med denne meddelelse var at gøre offentligheden bekendt med »de kriterier, den ønsker anvendt, når den anmoder Domstolen om idømmelse af bøder«. Disse kriterier vil naturligvis yderligere blive tilpasset omstændighederne, efterhånden som artikel 171, stk. 2, afsnit 2, bliver anvendt oftere og oftere i praksis.

Kommissionen har beføjelse til at indbringe sager om manglende overholdelse af artikel 171 for Domstolen. Når dette sker, skal Kommissionen udtale sig om, hvilken sanktion den finder berettiget. Den kan dog også anbefale, at der ikke anvendes nogen form for sanktion, hvis den fremfører overbevisende argumenter til støtte for dette synspunkt.

Fastsættelsen af en bødestørrelse har et ganske bestemt formål, nemlig at: »sikre en effektiv anvendelse af fællesskabsretten« (30) og »så hurtigt som muligt at få den pågældende medlemsstat til at efterkomme domstolsafgørelsen« (31). Dette er grunden til, at Kommissionen foretrækker tvangsbøder, der anses for at være det bedst egnede middel til at nå dette mål. En tvangsbøde er det beløb, en medlemsstat skal betale pr. dag, den ikke har efterkommet en dom at regne fra den dag, hvor Domstolens dom meddeles den til den dag, den bringer overtrædelsen fuldstændigt til ophør.

Denne dagbøde skal beregnes ud fra tre grundlæggende kriterier (32), nemlig:

- overtrædelsens karakter

- overtrædelsens varighed

- nødvendigheden af at sikre en præventiv effekt med henblik på at undgå gentagelser.

Overtrædelsens karakter er altid den samme. Overtrædelsen består i manglende efterkommelse af en dom afsagt af Domstolen. En sådan manglende efterkommelse er altid »alvorlig« (33). Men når der skal fastsættes en bødestørrelse, skal ikke kun den manglende efterkommelse, men også karakteren af den overtrædelse, der lå til grund for Domstolens første dom, tages med i betragtningerne. Hvor alvorligt, dette anses for at være, bedømmes under hensyntagen til to forhold, nemlig: betydningen af de fællesskabsregler, der overtrædes, og konsekvenserne af denne overtrædelse for generelle og individuelle interesser (34).

For at sanktionen skal være effektiv, må det sikres, at størrelsen af bøden er tilpasset omstændighederne, og det kan derfor ikke komme på tale at anvende rent symbolske sanktioner.

B. Metoden af 8. janaur 1997

Med udgangspunkt i principperne i ovennævnte meddelelse har Kommissionen vedtaget en beregningsmetode, der anvendes ensartet af alle Kommissionens tjenestegrene, og som giver mulighed for at fremsætte konkrete forslag i henhold til en overskuelig og gennemsigtig metode. Skønt denne metode først formelt blev vedtaget den 8. januar 1997 (35), er den uløseligt knyttet til ovennævnte meddelelse, og bør nævnes i denne forbindelse.

I henhold til dette dokument beregnes sanktionen ud fra en ensartet grundsats, der er fastsat til 500 ECU pr. dag, dommen ikke er fuldbyrdet, og som er en sanktion for krænkelse af legalitetsprincippet og Domstolens monopol på domsmyndigheden, der går igen i alle sager, der vedrører artikel 171.

Denne grundsats multipliceres med to koefficienter, der skal afspejle henholdsvis overtrædelsens karakter og dens varighed. Førstnævnte spænder over en skala fra 1 til 20, sidstnævnte over en skala fra 1 til 3.

For at sanktionen skal have den ønskede præventive virkning, multipliceres det således opnåede resultat med en n-faktor, der står i forhold til den enkelte medlemsstats betalingsevne (udtrykt gennem dens bruttonationalprodukt) og det antal stemmer, den har i Ministerrådet. Denne faktor er på 1 for Luxembourg og på 26,4 for Tyskland.

Hvis Kommissionen betragter en overtrædelse som værende af den alvorligst mulige art kan den foreslå dagbøder på et beløb, der svinger mellem 30 000 ECU for Luxembourg og 791 293 ECU for Tyskland.

Det skal bemærkes, at på grund af principperne om retssikkerhed og ikke-tilbagevirkende kraft er der kun mulighed for at idømme finansielle sanktioner i sager om manglende efterkommelse efter 1. november 1993, dagen for ikrafttrædelsen af traktaten om Den Europæiske Union (36). På grund af den lange sagsbehandling inden sagsanlæggelsesstadiet (åbningsskrivelse i hnehold til artikel 171, begrundet udtalelse i henhold til artikel 171) er det først for nylig, at sagerne er begyndt at blive »modne« til idømmelse af finansielle sanktioner.

Kommissionen er således nu i besiddelse af et effektivt, retfærdigt og gennemsigtigt sanktionsmiddel, der gav den mulighed for at vedtage konkrete forslag til sanktioner i flere sager, der vedrørte to medlemsstater, den 29. januar 1997 (37). I visse af disse sager er overtrædelserne allerede bragt til ophør eller er i færd med at blive det, skønt Domstolen endnu ikke har udtalt sig, og sagen i visse tilfælde endda endnu ikke er blevet indbragt for den.

Bilag V nedenfor er en oversigt over alle verserende artikel 171-procedurer. I ti af dem er man nået til den begrundede udtalelse, medens man i fem er nået til at indbringe sagen for Domstolen. Fremtidige henvendelser til Domstolen vedrørende disse sager vil indeholde forslag til sanktioner.

V. DEN EUROPÆISKE OMBUDSMANDS FØRSTE UNDERSØGELSER VEDRØRENDE OVERTRÆDELSESSAGER

I 1996 foretog Den Europæiske Ombudsmand de første undersøgelser vedrørende overtrædelsesprocedurer.

Ombudsmandsinstitutionen, der blev oprettet ved en beslutning fra Europa-Parlamentet den 12. juli 1995 (38), er nu indtrådt i den operationelle fase. Dens vigtigste funktion er at behandle specifikke tilfælde af fejl og forsømmelser. Den skal være en effektiv klageinstans, som borgerne kan henvende sig til, hvis deres retsstilling antastes, eller hvis de udsættes for, at Fællesskabets institutioner eller organer anvender relevante bestemmelser ukorrekt (39).

Kommissionen ønsker at lette arbejdet for ombudsmandsinstitutionen og samarbejde med dette nye fællesskabsorgan, som det følgende eksempel viser. Efter at have undersøgt en miljøsag konkluderede Ombudsmanden, at der i denne sag ikke var tale om dårlig forvaltning fra Kommissionens side. Han rejste spørgsmålet, om ikke klageren burde informeres, så snart den tjenestegren, der har hovedansvaret i den pågældende sag, begynder at overveje at henlægge sagen, dvs. før den endelige beslutning om henlæggelse træffes. Han kritiserede Kommissionen for at have offentliggjort sin beslutning i form af en pressemeddelelse, før klagerne var blevet informeret herom. Kommissionen har som følge heraf ændret praksis på dette punkt.

1996 har således været et positivt år hvad angår kontrollen med fællesskabsretten.

I de foregående beretninger om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten understregede Kommissionen behovet for at fremskynde sagsbehandlingen, for større åbenhed omkring de trufne foranstaltninger og for nødvendigheden af, at Domstolens domme blev efterkommet.

Kommissionens initiativer i 1996 viser, hvordan dens målsætninger er ført ud i livet.

Dermed ikke være sagt, at der ikke stadig bør ske forbedringer.

Som afslutning trænger to nedenstående bemærkninger sig på.

Hvis anvendelsen af fællesskabsretten skal forbedres, er det for Kommissionen en absolut nødvendighed, at der finder et permanent og velfungerende samarbejde sted med medlemsstaterne, i overtrædelsessager navnlig i fasen, inden sagerne indbringes for Domstolen, men også i forbindelse med andre procedurer, således at der ikke bliver behov for at anvende artikel 169 (40). Kommissionen har derfor igennem flere år på Rådets foranledning søgt at fremme et tættere administrativt samarbejde med medlemsstaterne (41). De fremskridt, der er nævnt ovenfor inden for anvendelsen af fællesskabsretten, er frugterne af dette samarbejde. Men der kan stadig gøres mere. I denne forbindelse har visse overtrædelsesprocedurer vist, at medlemsstaterne ikke altid samarbejder helt så effektivt med Kommissionen, som de burde i henhold til artikel 5 i EF-traktaten. Endvidere er der grund til at udtrykke bekymring over den tilbagegang i meddelelsen af nationale gennemførelsesbestemmelser, der har kunnet konstateres i visse medlemsstater.

Kommissionens årvågenhed er ikke nok til at sikre, at medlemsstaterne respekterer fællesskabsretten. Mange sager, der har ført til overtrædelsesprocedurer, skyldes privatpersoner, der har holdt et vågent øje med respekten for de rettigheder, som fællesskabsretten giver dem. Hertil kan det føjes, at medlemmerne af Europa-Parlamentet, der har et særlig nært og tæt forhold til EU-borgerne, også med deres agtpågivenhed i vid udstrækning bidrager til kontrolsystemets effektivitet.

Til slut nogle bemærkninger vedrørende opbygningen af denne beretning. Som de foregående år består den af en analyse af gennemførelsen af fællesskabsretten inden for de forskellige sektorer. For første gang har strukturfondene fået deres eget kapitel. Det har været vigtigt at omtale Kommissionens forvaltning af strukturfondene og dens ret til at nedsætte, suspendere eller sløjfe fællesskabsstøtte, når der konstateres overtrædelser af fællesskabsretten. Dette pressionsmiddel, der har været meget virkningsfuldt i forholdet til medlemsstaterne, og dets forbindelse med artikel 169-proceduren nødvendiggjorde nytænkning. Bilagene fremstår som de foregående år med henblik på at lette sammenligningen af statistisk materiale mellem de forskellige år.

Opbygning af den fjortende beretning

>START GRAFIK>

Beretningen indeholder:

- en gennemgang af de enkelte sektorer

- statistiske tabeller pr. 31. december 1996 vedrørende sager om formodede overtrædelser (bilag I) og de konstaterede overtrædelser (bilag II)

- en oversigt over sager vedrørende konstaterede overtrædelser af traktater, forordninger, beslutninger og afgørelser i 1996 (bilag III)

- status over medlemsstaternes gennemførelse af de direktiver, der var trådt i kraft den 31. december 1996, med oplysning om eventuelle overtrædelsessager (bilag IV)

- en oversigt over domme, der endnu ikke var efterkommet (bilag V)

- en oversigt over fællesskabsrettens anvendelse ved de nationale domstole (bilag VI).>SLUT GRAFIK>

ET OMRÅDE UDEN INDRE GRÆNSER

1. INDLEDNING

Gennemførelsen af det indre marked er en af Den Europæiske Unions vigtigste målsætninger. Den har stor betydning for den økonomiske vækst og medvirker til at øge beskæftigelsen. I denne forbindelse har det på nationalt plan været nødvendigt at vedtage og gennemføre en meget detaljeret lovgivning på flere områder for at fjerne fysiske, tekniske og beskatningsmæssige barrierer. Disse foranstaltninger er for størstedelens vedkommende gennemført på nuværende tidspunkt. De er blevet udvidet til også at omfatte de nye medlemsstater, som tiltrådte Den Europæiske Union i begyndelsen af 1995. Der er dog stadig visse mangler inden for vigtige områder, f.eks. beskatning og selskabsret. Hertil kommer en til tider uensartet eller meget bureaukratisk anvendelse af den eksisterende lovgivning.

Kommissionen fremsendte den 26. november 1996 en meddelelse til Parlamentet og Rådet om virkningerne og effektiviteten af det indre marked, hvor den gør rede for de opnåede resultater og fremtidige udfordringer (42). Budskabet er enkelt. Det indre marked skal konsolideres og videreudvikles. Et velfungerende indre marked er en forudsætning for Den Europæiske Unions næste integreringsfase, nemlig gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU). Denne konsolideringsproces kræver, at der gennemføres flere foranstaltninger både nationalt og på fællesskabsplan, og at visse højt prioriterede områder respekteres.

Et af de højt prioriterede områder består i anvendelsen af den eksisterende lovgivning, dvs. en gennemførelse i samtlige medlemslandes nationale ret af direktiverne om oprettelsen af det indre marked. Dette fik for nylig opbakning fra Det Europæiske Råd i Firenze den 21.-22. juni 1996, som på ny understregede det indre markeds bidrag til økonomisk vækst og øget beskæftigelse og opfordrede medlemslandene til at fremskynde gennemførelsen af direktiverne om det indre marked, navnlig på områderne offentlige indkøb og finansielle tjenesteydelser.

Men gennemførelsen af det indre marked handler ikke kun om at vedtage de nationale foranstaltninger, som er nødvendige for at anvende de gældende direktiver. Den handler også om, at de nationale myndigheder skal sikre en effektiv anvendelse af disse direktiver og af grundprincipperne inden for fællesskabsretten, og at de samarbejder med Kommissionen og de andre medlemslande omkring denne målsætning.

Baggrundsdokumentet - det strategiske program for gennemførelse, forvaltning og den fremtidige udvikling af det indre marked (43), som Kommissionen udsendte i 1993 indeholder forslag om administrativt samarbejde som et andet vigtigt instrument til at opnå et velfungerende indre marked. I sin resolution af 16. juni 1994 om udviklingen af det administrative samarbejde om anvendelse af fællesskabslovgivningen om det indre marked opfordrede Rådet Kommissionen til at videreudvikle samarbejdet med medlemsstaternes nationale myndigheder. Kommissionen forelagde i år en statusrapport for Rådet og Europa-Parlamentet om det administrative samarbejde om at håndhæve lovgivningen om det indre marked (44).

Inden for rammerne af det administrative samarbejde har man vedtaget Karolus-programmet (45) om udveksling af nationale embedsmænd. Dette program tager i særlig grad sigte på at harmonisere fortolkningen af fællesskabsretten og på anvendelsen af denne lovgivning, navnlig vedrørende det indre marked. På nuværende tidspunkt har alle medlemsstaterne deltaget i Karolus-programmet som hjemland og/eller værtsland for embedsmænd fra medlemsstaternes forvaltninger. Pr. 10. oktober 1996 havde 377 embedsmænd deltaget i udvekslingerne. Et tilsvarende program, Matthaeus-programmet, som blev iværksat i 1991, omhandler en udveksling af embedsmænd inden for toldsektoren.

Kommissionen varetager den vedvarende kontrol med gennemførelsen og den reelle anvendelse af direktiverne vedrørende det indre marked på nationalt plan. Der foretages en præcis kontrol med anvendelsen af denne lovgivning på hvert ministerrådsmøde om det indre marked, idet der fremlægges en beretning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten. I denne beretning gøres der status over, hvor langt man i medlemsstaterne er nået med gennemførelsen af foranstaltningerne i den hvidbog om gennemførelsen af det indre marked, som blev vedtaget i 1995, samt med andre lovbestemmelser af afgørende betydning for det indre markeds funktion. Af de 275 gældende hvidbogsforanstaltninger, hvoraf 219 kræver nationale gennemførelsesforanstaltninger, havde medlemslandene pr. 31. december 1996 givet meddelelse om vedtagelse af 93,8% af de nødvendige lovbestemmelser.

Til trods for denne høje procentsats er der store forsinkelser inden for visse vigtige sektorer, som f.eks. offentlige indkøb, markedet for finansielle tjenesteydelser og intellektuel og industriel ejendomsret. Ofte skyldes forsinkelserne beslutningsprocessen i medlemsstaterne eller de teknisk vanskelige EU-tekster, som af og til fører til en ufuldstændig vedtagelse af de nationale gennemførelsesbestemmelser.

Også kvaliteten af gennemførelsen ligger Kommissionen på sinde, idet en ufuldstændig eller ukorrekt gennemførelse af fællesskabsbestemmelserne kan medføre uensartet behandling medlemsstaterne imellem og skabe netop de hindringer for den frie bevægelighed, som det indre marked søger at fjerne.

Et andet højt prioriteret område er at supplere lovgivningen om det indre marked med de vigtigste forslag fra hvidbogen og ved at liberalisere visse sektorer, som ikke er omfattet af dette program. Fælleskabslovgivningen vedrørende selskabsretten er ufuldstændig og skaber derfor hindringer for de europæiske virksomheders mobilitet. Derfor er det nødvendigt med en aftale mellem medlemsstaterne om statutten for Det Europæiske Selskab. Vedrørende den indirekte beskatning kan de eksisterende problemer kun løses i form af en endelig ordning. Den frie bevægelighed for personer kan ikke gennemføres, så længe de grundlæggende sikkerhedsforanstaltninger ikke er på plads. Endelig foregår gennemførelsen af det indre marked ligeledes via en liberalisering af visse sektorer, som er underlagt et statsligt monopol, som f.eks. gas og elektricitet. Hertil kommer nødvendigheden af at tilpasse det indre marked efter de nye teknologiske udfordringer, dvs. gennemførelse af informationssamfundet og oprettelse af de transeuropæiske net gennem vedtagelse af et passende retsgrundlag.

Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt at supplere lovgivningen. Etableringen af et virkeligt område uden indre grænser kræver også en forenkling af lovgivningen. Kommissionen har i dette øjemed iværksat SLIM-pilotprojektet (Simpler Legislation for the Single Market) (46), der har til formål at undersøge, hvordan man via en forenkling af lovgivning og administration kan begrænse de vanskeligheder og formaliteter, som tynger virksomhederne som følge af visse komplicerede bestemmelser. Indsatsen har indtil videre udelukkende været rettet mod fire sektorer (Intrastat, byggematerialer, gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, prydplanter), og en statusrapport over de opnåede resultater ligger til grund for en beretning, som Kommissionen forelagde for Rådet den 26. november 1996.

Oprettelsen af det indre marked har således udviklet sin egen dynamik. Nye problemer dukker op med behov for nye løsninger. Forvaltningen og forbedringen af det indre marked er en stor udfordring for Kommissionen. I ovennævnte meddelelse af 26. november 1996 om virkningerne og effektiviteten af det indre marked beskriver Kommissionen en række konkrete foranstaltninger, som skal iværksættes både nationalt og på fællesskabsplan med henblik på at sikre, at det indre marked fuldt ud bidrager til gennemførelsen af Unionens nuværende højt prioriterede områder.

2. SITUATIONEN I DE FORSKELLIGE SEKTORER

2.1. Fjernelse af fysiske hindringer

2.1.1. Toldspørgsmål

Kommissionen har besluttet at indlede en overtrædelsesprocedure mod Italien, da det italienske system til tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med fællesskabsretten ikke er i overensstemmelse med Domstolens retsprincipper på området. Det italienske tilbagebetalingssystem for disse afgifter afviger fra civilrettens almindelige bestemmelser, dvs. at myndighederne kan gøre simple formodninger gældende for at bevise ubegrundet berigelse, hvorimod den afgiftspligtige skal bevise, at de med urette betalte afgifter ikke er blevet væltet over på tredjemand - hvilket er meget sværere. Herudover forringer en præklusionsfrist på tre år (sammenlignet med forældelsesfristen på ti år) den erhvervsdrivendes muligheder for at få tilbagebetalt et fejlagtigt betalt beløb.

Det italienske system er således i strid med Domstolens retspraksis, i henhold til hvilken procedurereglerne i de nationale bestemmelser ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende nationale søgsmål, og ikke må gøre det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at opnå tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med fællesskabsretten (47).

En anden procedure vedrører Italiens manglende overholdelse af reglerne for fællesskabsforsendelse. De italienske myndigheder kræver nemlig, at der udstedes et forsendelsesbevis (T1) for fællesskabsvarer, som eksporteres til et EFTA-land med et attesteret varecertifikat EUR1, hvilket i princippet bør give anledning til en intern procedure (T2), eller når der er tale om italienske jern- og stålvarer, som drager fordel af en særlig eksportrestitution. I ingen af de to tilfælde kan der anvendes ekstern forsendelse, som kun finder anvendelse i forbindelse med et begrænset antal fællesskabsvarer, hvor eksporten er underlagt fællesskabsbestemmelser.

Derimod er den sag, som blev anlagt mod Belgien om afgifter, der opkræves til fordel for Fonds pour la Santé et la Production des Animaux (FSPA) blevet henlagt som følge af, at de belgiske myndigheder har afskaffet det omstridte system (48).

2.1.1.1. >TABELPOSITION>

2.1.2. Fri bevægelighed for landbrugsvarer

Et af de grundlæggende principper for den fælles landbrugspolitik og de fælles markedsordninger er at sikre den fri bevægelighed for landbrugsvarer i det indre marked.

Domstolen har gentagne gange slået fast, at traktatens artikel 30 og 34 indgår som fast led i de fælles markedsordninger, selv om det siden 1. januar 1970 har været overflødigt udtrykkeligt at henvise til dem.

Kommissionen har fortsat holdt øje med situationen for hurtigt at kunne fjerne hindringer for handelen med landbrugsvarer i Fællesskabet.

Sidste år blev der konstateret en tendens til et fald i antallet af nye tilfælde af klassiske hindringer for landbrugsvarers fri bevægelighed, f.eks. systematisk kontrol ved import eller krav om fremlæggelse af certifikater; denne tendens bekræftedes i år.

Sagsanlægget mod Tyskland vedrørende visse former for fersk svinekød fra Danmark verserer stadig (49).

I øvrigt har Kommissionen truffet beslutning om at fremsende en begrundet udtalelse vedrørende kravet fra de regionale myndigheder i Galicien om, at der skal fremlægges et sundhedscertifikat ved indførsel af østers til området. Imidlertid er det i henhold til direktiv 91/67/EØF kombineret med beslutning 93/55/EØF ikke længere nødvendigt at kræve, at en administrativ myndighed skal udstede sundhedscertifikat med henblik på markedsføring af akvakulturdyr og -produkter.

Hvad samme medlemsstat angår, er kravet fra myndighederne i regionen Valencia om udelukkende at bruge spansk ved etikettering af æbler fra andre medlemsstater gjort til genstand for en begrundet udtalelse, fordi traktatens artikel 30 og forordning (EØF) nr. 1035/72 om den fælles markedsordning udelukker, at der kan træffes nationale bestemmelser om, at kun et bestemt sprog skal anvendes ved etikettering af levnedsmidler i engrosleddet (dvs. på et stade, hvor den spanske forbruger ikke kommer ind i billedet, men kun de erhvervsdrivende i sektoren).

Endelig har Kommissionen truffet beslutning om at sende en begrundet udtalelse til Irland, hvis myndigheder har begrænset samhandelen med avlsfår fra andre medlemsstater ved ensidigt at stille supplerende sundhedskrav ud over kravene i fællesskabsbestemmelserne uden at tage hensyn til proceduren heri.

2.2. Fjernelse af tekniske hindringer

2.2.1. Frie varebevægelser

2.2.1.1. EF-traktatens artikel 30 ff.

EF-traktatens artikel 30 ff. forbyder kvantitative indførsels- og udførselsrestriktioner samt foranstaltninger med tilsvarende virkning (50).

Det er Kommissionens opgave at sikre, at retsforskrifterne for det indre marked anvendes korrekt i medlemsstaterne. Kommissionen bestræber sig derfor på at fjerne tekniske hindringer for samhandelen og udvikle instrumenter, der kan forhindre, at der skabes nye hindringer. I denne forbindelse tager Kommissionen udgangspunkt i Domstolens afgørelser, hvoraf flere i år har bekræftet de principper, Kommissionen lægger til grund for sin indsats.

Kommissionens indsats

Kommissionens tjenestegrene har i løbet af de tre første kvartaler i år behandlet 684 sager vedrørende klager og overtrædelser, som der enten er formodning om, eller som er konstateret. Det blev besluttet at henlægge 194 sager, og kun i ét tilfælde er der blevet anlagt sag ved Domstolen.

Herudover har møderne med de nationale myndigheder resulteret i, at en lang række sager er blevet fremskyndet. De tjenestegrene i Kommissionen, som er ansvarlige for en korrekt anvendelse af traktatens artikel 30 ff., har således i 1996 holdt møder med myndighederne i otte medlemsstater (Italien, Tyskland, Østrig, Nederlandene, Grækenland, Det Forenede Kongerige, og for første gang Finland og Sverige). Under disse såkaldte »pakkemøder« diskuteredes dels klager og overtrædelsesprocedurer, og dels blev de nationale forvaltninger opmærksomme på de bestemmelser i fællesskabsretten, som de først og fremmest skal anvende.

De resultater, Kommissionen har opnået som følge af disse møder, kan illustreres med følgende eksempler:

- De franske myndigheder har vedrørende den såkaldte Toubon-lov vedtaget et fortolkende cirkulære, som nærmere definerer begrebet en »fornuftig« anvendelse af loven og gengiver visse punkter i Kommissionens fortolkende meddelelse vedrørende sprogbrug ved markedsføringen af levnedsmidler (51).

- De danske myndigheder har vedtaget et cirkulære om udstyr til biler, hvorved man anerkender overensstemmelsescertifikater udstedt i andre medlemsstater i EU eller i EFTA-landene for bildæk og -hjul.

I de fleste tilfælde henlægges en sag, efter at medlemsstaten har ændret den omtvistede lovgivning, så den stemmer overens med traktatens bestemmelser. Men indtil lovgivningen ændres formelt, hvilket ofte først sker efter et vist tidsrum, træffer medlemsstaterne hyppigt midlertidige forholdsregler, såsom offentliggørelse af cirkulærer eller meddelelser i statstidende i det pågældende medlemsland, hvori de erhvervsdrivende gøres opmærksom på, at de omtvistede nationale bestemmelser skal fortolkes i overensstemmelse med princippet om varers fri bevægelighed, og at de offentlige myndigheder vil anvende bestemmelserne i overensstemmelse hermed.

Herudover gennemfører de tjenestegrene i Kommissionen, som er ansvarlige for gennemførelsen af traktatens artikel 30 ff., tværgående undersøgelser med det formål at gøre status over de nationale bestemmelser inden for et bestemt område. Dette giver et bedre kendskab til de forskellige nationale forhold, samtidig med at der skabes en sammenhængende strategi for udførelsen af deres hverv. Disse undersøgelser, som udføres i samarbejde med de nationale forvaltninger, medvirker ligeledes til at fremme samarbejdet mellem Kommissionens tjenestegrene og de nationale forvaltninger. Dette samarbejde har vist sig at være vigtigt for den korrekte anvendelse af fællesskabsretten. I år er der gennemført en undersøgelse (som afsluttes sidst på året) om de nationale definitioner på to ens farmaceutiske produkter.

Kommissionens indsats har også til formål at forebygge nye hindringer for varers fri bevægelighed, idet medlemslandene opfordres til at indføre bestemmelser om gensidig anerkendelse i den nationale lovgivning (52).

De nederlandske myndigheder har således indført en bestemmelse om gensidig anerkendelse i sin lovgivning om etikettering af læskedrikke, hvori der tages hensyn til princippet om, at kravet om yderligere oplysninger kun kan gøres gældende, hvis der er reel fare for vildledning af forbrugeren.

Domstolens vigtigste afgørelser

Domstolens retspraksis illustrerer, hvordan fællesskabsretten skal anvendes, idet den udleder de fællesskabsretlige principper. Følgende domme skal nævnes som eksempel herpå:

- Brasserie du pêcheur (53)

Domstolen har bekræftet princippet om, at medlemsstaterne er forpligtet til at yde erstatning til privatpersoner for skader lidt ved overtrædelse af de gældende EU-bestemmelser, når den pågældende forsømmelse skyldes de nationale lovgivende myndigheder. Den har gjort det klart, at for at skadelidte privatpersoner kan få erstatning, skal den lovbestemmelse, som er blevet overtrådt, give vedkommende visse rettigheder; overtrædelsen skal være beskrevet, og der skal være en direkte årsagssammenhæng mellem overtrædelsen og den lidte skade.

- Hedley Lomas; rækkevidden af traktatens artikel 36

Domstolen understreger, at ifølge fællesskabsretten kan en medlemsstat ikke anvende artikel 36 som begrundelse for en begrænsning af eksporten af varer til en anden medlemsstat udelukkende på grund af, at den anden medlemsstat ifølge den første ikke overholder forskrifterne i et fællesskabsdirektiv om harmonisering, som har samme målsætning som artikel 36. Herudover gør Domstolen opmærksom på betingelserne for, hvornår en medlemsstat kan drages til ansvar i henhold til dommen i »Brasserie du pêcheur«-sagen.

- forbud mod at udøve visse former for erhvervsvirksomhed på søn- og helligdage (54)

Domstolen bemærker, at nationale bestemmelser, som generelt begrænser afsætningen af en vare og dermed også indførelsen af den, ikke alene af den grund kan antages at begrænse muligheden for at få adgang til markedet i videre omfang for indførte varer end for lignende indenlandsk fremstillede varer. Den minder således om, at i overensstemmelse med dommen i de forenede sager Keck og Mithouard er den omstændighed, at nationale lovbestemmelser generelt kan begrænse omsætningen og således også omsætningen af varer fra andre medlemsstater, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at en sådan lovgivning må betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion.

- tilladelse til markedsføring af biocider (55)

En national lovgivning, som uden forudgående tilladelse forbyder markedsføring af biocider indeholdende farlige stoffer, er berettiget i henhold til artikel 36, selv om dette produkt allerede har fået salgstilladelse i en anden medlemsstat. Til gengæld kan de kompetente myndigheder ikke uden grund forlange, at der udføres tekniske eller kemiske analyser eller laboratorieforsøg, som allerede er blevet udført i en anden medlemsstat, og hvor resultaterne herfra kan oplyses.

- hindringer for parallelimport af køretøjer (56)

Domstolen understreger, at artikel 30 udelukker, at nationale bestemmelser om bilers årgang kan føre til, at myndighederne og de erhvervsdrivende når frem til den opfattelse, at når to køretøjer af samme model sælges på samme dato, så kan det parallelimporterede køretøj ikke være af samme årgang som det køretøj, der sælges via mærkets officielle net.

- sagerne om ompakning af lægemidler (dommene af 11. juli 1996, forenede sager C-427/93, C-429/93 og C-436/93, forenede sager C-71/94, C-72/94 og C-73/94 og sag C-232/94)

Domstolen redegør nærmere for de regler, ifølge hvilke en parallelimportør kan foretage ompakning af lægemidler, uden at varemærkeindehaveren kan påberåbe sig sin varemærkeret. Dommen indeholder vigtige og præcise oplysninger om princippet om konsumption af varemærkeret.

- sag om konsumption af patentretten i forbindelse med produkter, som ikke kan patenteres i oprindelseslandet (C-267/95 og C-268/95, dom af 5. december 1996)

Domstolen præciserer i sin dom anvendelsesbetingelserne for dens afgørelser om konsumption af patentretten ved import fra en medlemsstat, hvor det importerede produkt ikke kan patenteres. Den anfører, at patentindehaveren kun kan modsætte sig en sådan import, såfremt han kan bevise, at han var forpligtet til at markedsføre produktet i oprindelsesmedlemsstaten.

2.2.1.2. Bestemmelserne i direktiv 83/189/EØF

Den informationsprocedure, der er indført ved direktiv 83/189/EØF, er af afgørende betydning for forebyggelsen af handelshindringer og for udvekslingen af informationer. Direktivet forpligter medlemsstaterne til som led i informationsproceduren at lade forslag til tekniske forskrifter underkaste kontrol, inden retsakten vedtages endeligt. Tekniske forskrifter, der udfærdiges som led i gennemførelsen af fællesskabsdirektiver i national ret, er undtaget fra denne procedure.

Kommissionen har modtaget 523 forslag til tekniske forskrifter (57), som er blevet behandlet af de på området ansvarlige tjenestegrene i Kommissionen. Tallene for 1994 var 389 (58) og for 1995 439. Tallene viser, at medlemsstaterne, til trods for at det indre marked blev gennemført ved udgangen af 1992, fortsat vedtager en stor mængde tekniske forskrifter. Med de mange forskrifter kan det være vanskeligt at holde det indre marked i live, og det kan risikeres, at der bliver færre af de fordele, som dette marked giver samtlige erhvervsdrivende.

Af de 523 meddelelser, der er modtaget, er der afgivet nærmere redegørelse om 104 af disse (59). Redegørelserne drejer sig om, at de foreslåede bestemmelser skal ændres, så overtrædelser af fællesskabsretten undgås, eller de hindringer for varernes fri bevægelighed, de kunne tænkes at medføre, begrænses. Medlemsstaterne har for deres vedkommende afgivet 134 nærmere redegørelser (60) I fem tilfælde (61) meddelte Kommissionen, at den havde til hensigt at foreslå harmoniserede fællesskabsbestemmelser, og anmodede derfor de pågældende medlemsstater om at udsætte vedtagelsen af de ændrede nationale bestemmelser i et år. I fem tilfælde (62) blev bestemmelserne også udsat et år, fordi de vedrørte et område, der er omfattet af et forslag til direktiv eller forordning, som er forelagt for Rådet.

Den 26. juni 1996 vedtog Kommissionen en beretning om anvendelsen af direktiv 83/189/EØF i 1992, 1993 og 1994. Rapporten indeholder en redegørelse for udviklingen og de fremskridt, der er gjort med hensyn til tekniske standarder og bestemmelser. Beretningen er opdelt i tre dele. Den første handler om proceduren inden for standarder og en gennemgang af, hvordan den har fungeret i de pågældende år samt statistikker (der er ligeledes en analyse af de forbedringer, der er sket på kort og mellemlang sigt i forbindelse med direktivet); i den anden del behandles proceduren for indberetning om tekniske bestemmelser, der også indeholder en detaljeret gennemgang af de forskellige problemer, der er opstået under anvendelsen, og i en tredje del omtales udveksling af oplysninger med EFTA-landene om tekniske bestemmelser.

Siden 1989 har Kommissionen ved systematisk at gennemgå samtlige medlemsstaters officielle publikationer sørget for, at de har opfyldt indberetningsforpligtelsen. Hvis Kommissionen konstaterer en overtrædelse af direktiv 83/189/EØF, kan den i henhold til traktatens artikel 169 indlede en overtrædelsesprocedure. Det forventes, at medlemsstaterne i højere grad vil opfylde forpligtelsen til at indgive meddelelser som følge af Domstolens dom, CIA Security International (63), på grund af virkningen af, at en ikke meddelt teknisk bestemmelse ikke kan påberåbes over for en tredjemand - et synspunkt, Kommissionen har gjort sig til talsmand for i sin meddelelse 86/C 245/05 (64).

I årets første ni måneder blev der registreret omkring 2 200 nationale lovbestemmelser, hvoraf ca. 40 % er tekniske forskrifter, der ikke er fremsendt meddelelse om i overensstemmelse med direktivet, eller som ligger uden for dets anvendelsesområde. Efter at have undersøgt, om disse forskrifter burde have været indberettet i henhold til direktivet, blev der indledt 80 overtrædelsesprocedurer.

2.2.2. Status over gennemførelsen af direktiverne inden for de enkelte sektorer som led i etableringen af fri bevægelighed for varer

2.2.2.1. Levnedsmidler

Af overtrædelsesprocedurerne for manglende meddelelse af nationale gennemførelsesbestemmelser inden for den givne tidsfrist er der blevet henlagt 47. Af de resterende er 31 blevet gjort til genstand for en åbningsskrivelse og for tolv tilfældes vedkommende er der blevet fremsendt begrundet udtalelse.

Der er indledt fire overtrædelsesprocedurer for ukorrekt anvendelse af nationale bestemmelser, som er vedtaget til gennemførelse af EU-lovgivningen inden for denne sektor.

Herudover er der indgivet en halv snes klager. Problemerne i forbindelse med en stor del af disse sager har kunnet løses gennem brevveksling mellem Kommissionens tjenestegrene og de pågældende nationale myndigheder.

En række overtrædelsesprocedurer er indledt for ukorrekt anvendelse af direktiv 79/112/EØF om mærkning af levnedsmidler, hvoraf følgende eksempel kan nævnes:

I direktiv 79/112/EØF er anført en udtømmende liste over de angivelser, der skal findes på etiketterne på levnedsmidler (salgsnavn, liste over ingredienser, nettovægt osv.). En medlemsstat kan imidlertid i forbrugerøjemed finde det nødvendigt at stille krav om andre angivelser på etiketterne, som ikke er omhandlet i direktivet. Da et sådant ensidigt krav kan udgøre en hindring for samhandelen mellem medlemsstaterne, skal medlemsstaten ifølge direktiv 79/112/EØF i sådanne tilfælde give Kommissionen og de øvrige medlemsstater meddelelse om den påtænkte foranstaltning. Kommissionen undersøger dernæst forslaget og kan modsætte sig, at det vedtages. Der er således visse medlemsstater, der har gjort sig skyldige i en overtrædelse, idet de ikke har fulgt meddelelsesproceduren i henhold til direktiv 79/112/EØF.

2.2.2.2. >TABELPOSITION>

2.2.2.3. Lægemidler

Antallet af meddelelser om gennemførelse i de nationale lovgivninger er steget betydeligt. Alle medlemsstaterne har indgivet meddelelse om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne vedrørende rationel anvendelse af lægemidler (92/25/EØF, 92/26/EØF, 92/27/EØF, 92/28/EØF). Der er gjort betydelige fremskridt med gennemførelsen af direktiverne om homøopatiske lægemidler (92/73/EØF og 92/74/EØF) og direktiverne om den nye ordning for gensidig anerkendelse af markedsføringstilladelser (93/39/EØF og 93/40/EØF), men mindst tre medlemsstater har endnu ikke indgivet meddelelse om deres gennemførelsesbestemmelser. Der er i alle disse tilfælde blevet indledt overtrædelsesprocedurer, som følges meget nøje af Kommissionen.

Der er også nogle generelle problemer med medlemsstaternes fortolkning og anvendelse af direktiverne om farmaceutiske præparater. Disse tilfælde vedrører hovedsagelig medlemsstaternes forskellige fortolkninger af begrebet »lægemiddel« (hvilket undertiden resulterer i hindringer for den fri bevægelighed af varer) samt klager over påstande om de kompetente nationale myndigheders manglende overholdelse af bindende tidsfrister eller andre procedureaspekter. Kommissionen er meget opmærksom på disse problemer og klager, men i øjeblikket er der ingen planer om lovgivningsaktiviteter. Det skal dog understreges, at man allerede er kommet langt med kodificeringen af lovgivningen om farmaceutiske præparater (både human- og veterinærmedicinske), og at denne kodificering vil gøre lovgivningen mere klar og i sidste ende betyde mere effektiv gennemførelse.

2.2.2.4. >TABELPOSITION>

2.2.2.5. Kemiske produkter

Gennemførelsen af direktiverne på dette område giver ikke anledning til særlige problemer. Visse medlemsstater, bl.a. Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrig og Italien, som var forsinkede med gennemførelsen i national ret, har indhentet forsinkelserne i løbet af året.

Der er indledt andre procedurer, der hovedsagelig drejer sig om direktiv 95/8/EF om gødning (jf. bilag IV).

Anmodningerne om undtagelser i henhold til EF-traktatens artikel 100 A, stk. 4, er fortsat noget enestående ved harmoniseringen af begrænsningerne i brugen af farlige stoffer. Kommissionens tjenestegrene er i øjeblikket ved at gennemgå fem anmodninger om undtagelser.

2.2.2.6. >TABELPOSITION>

2.2.2.7. Motorkøretøjer, traktorer og motorcykler

Året 1996 er et vendepunkt i denne sektor. fra 1. januar 1996 blev Fællesskabets typegodkendelsesprocedure obligatorisk for køretøjer af M1-typen. Særdirektiverne er følgelig også blevet bindende.

Gennemførelsen af direktiverne, der på baggrund af den totale harmonisering er af største betydning, foregår uden problemer på grund af den erfaring, de kompetente myndigheder i medlemsstaterne har indvundet.

Eftersom reglerne på dette område er meget detaljerede og tekniske i deres indhold, foretager flere medlemsstater gennemførelsen ved at overtage ordlyden af fællesskabsretsakten i den nationale lovgivning, hvilket letter såvel gennemførelsen som kontrollen med, at der er overensstemmelse med fællesskabsretten. Der forekommer forsinkelser, som dog sjældent er på mere end nogle få måneder, og som regel skyldes, at gennemførelsesfristen er meget kort.

Der er indledt fire overtrædelsesprocedurer for manglende meddelelse af gennemførelsesforanstaltninger for ni direktiver, der er trådt i kraft i løbet af året.

2.2.2.8. >TABELPOSITION>

2.2.2.9. Byggematerialer

Belgien er fortsat den eneste medlemsstat, der ikke har indgivet meddelelse om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiv 89/106/EØF. Kommissionen har derfor indbragt sagen for Domstolen.

Der er i øvrigt et særligt problem med Østrig, fordi dette land er en forbundsstat (dvs., at det er delstaterne, der skal gennemføre fællesskabslovgivningen, og det er der nogle, der ikke har gjort).

Herudover anvendes bestemmelserne i dette direktiv nu til at undersøge visse former for praksis, der er gjort opmærksom på gennem klager, og som vedrører handelshindringer. Sådanne forhold blev tidligere kun undersøgt med udgangspunkt i traktatens artikel 30-36.

2.2.2.10. Udstyr (mekanisk og elektroteknisk udstyr, personlige værnemidler, gas- og trykluftudstyr, udstyr til færdigpakninger og retslig metrologi, medicinsk apparatur og lystfartøjer)

For alle 97 direktiver i denne sektor udløb fristen den 31. december 1996.

Medlemsstaternes indsats med hensyn til gennemførelsen er tilfredsstillende, især når man tager i betragtning, at direktiverne i denne sektor er temmelig indviklede (for størstedelens vedkommende efter »den nye fremgangsmåde«). Selv i de tilfælde, hvor gennemførelsen er ufuldstændig, har der ikke været hindringer for produkter, der er i overensstemmelse med direktiverne. Forsinkelserne med gennemførelsen er i de fleste tilfælde forbundet med interne forhold i medlemsstaterne (udtalelse fra »Conseil d'Etat«, flere ministerier involveret, tung lovgivningsprocedure osv.).

Ukorrekt anvendelse af direktiverne i medlemsstaterne fjerner de forventede fordele ved fællesskabsharmoniseringen. Udløbet af overgangsperioden for visse direktiver har i denne forbindelse blotlagt visse problemer med fortolkningen af teksterne. Kommissionens tjenestegrene arbejder således både på det formelle plan (indledning af overtrædelsesprocedurer) som på det uformelle (møder for »ekspertgrupper«, forklarende noter osv.), hvilket har løst mange vanskelige problemer og sparet sagsanlæg.

2.2.2.11. >TABELPOSITION>

2.2.2.12. Produktansvar

Direktiv 85/374/EØF om produktansvar i forbindelse med mangelfulde produkter er blevet gennemført i alle medlemslande undtagen Frankrig. Da dette land ikke har efterkommet Domstolens dom fra 1993, hvori denne overtrædelse konstateres, har Kommissionen indledt en overtrædelsesprocedure i henhold til traktatens artikel 171. Der er derfor sendt en begrundet udtalelse til Frankrig i 1995.

Herudover havde Kommissionen anlagt sag ved Domstolen mod Det Forenede Kongerige i 1995 (Sag C-300/95). Kommissionen sætter spørgsmålstegn ved Det Forenede Kongeriges gennemførelse af direktivets artikel 7, litra e) (udviklingsrisiko).

2.2.3. Fri bevægelighed for personer, etableringsret, valgret

2.2.3.1. Forbud mod forskelsbehandling

Et vist antal overtrædelsesprocedurer verserer mod flere medlemsstater i forbindelse med gennemførelsen af forordning (EØF) nr. 1612/68 om fri bevægelighed for arbejdstagere.

Overtrædelsesproceduren mod Grækenland i henhold til traktatens artikel 171 vedrørende efterkommelse af Domstolens afgørelse i sag C-123/94 (65) verserer stadig. Denne sag drejer sig om de betingelser, som statsborgere fra andre medlemsstater skal opfylde for at undervise i fremmedsprog.

Domstolen har afsagt dom (66) i sagen om den belgiske lovgivning, idet den fører til forskelsbehandling af unge arbejdssøgende, der har studeret i en anden medlemsstat, og som ikke er berettiget til integrationsydelse. Domstolen bifaldt i hovedsagen Kommissionens klage.

Der verserer ligeledes en overtrædelsesprocedure i henhold til artikel 171 mod Belgien med henblik på at gennemføre Domstolens afgørelse i sag C-43/93 (67). Denne procedure vedrører finansieringen af de belgiske universiteter med henblik på at modtage studerende fra de øvrige medlemsstater, hvis eneste formål er at studere ved et belgisk universitet.

Der er blevet indbragt flere sager for Domstolen om forskelsbehandling i Grækenland på grundlag af nationalitet i forbindelse med anerkendelse af begrebet »børnerig familie« ved tildeling af visse ydelser. Ved beregning af anciennitet og indplacering i de græske offentligt ansattes lønklassesystem undlod Grækenland at tage hensyn til tjeneste udført i en anden medlemsstats offentlige administration udelukkende med den begrundelse, at den ikke var udført inden for den græske offentlige administration. Herudover har Kommissionen på baggrund af ændringer i den græske lovgivning kunnet henlægge overtrædelsesproceduren vedrørende adgangen samt betingelserne for adgang til beskæftigelse for speciallæger.

Overtrædelsesprocedurerne indledt mod Frankrig for diskrimination på grundlag af nationalitet med henblik på bevilling af uddannelsesstøtte er blevet henlagt efter vedtagelse af et dekret, som er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

Herudover har Kommissionen sendt en begrundet udtalelse til Tyskland i henhold til overtrædelsesproceduren vedrørende beskyttelsen af vandrende arbejdstageres personlige data.

Overtrædelsesproceduren mod Det Forenede Kongerige fortsætter, idet landet nægter at anerkende dels nedsatte tilmeldingsgebyrer på universiteterne, dels studiestipendier til ægtefællen som en social rettighed for arbejdstagere fra EU. Det samme gælder proceduren mod Frankrig for forskelsbehandling af arbejdstagere i grænseområderne, som er trukket tilbage fra arbejdsmarkedet forud for pensionsalderen.

På beskatningsområdet overvåger Kommissionen, at Domstolens afgørelse i sag C-151/94 vedrørende den endelige afvikling af indkomstbeskatningen af ikke-hjemmehørende arbejdstagere gennemføres i Luxembourg (68).

Desuden verserer der en overtrædelsesprocedure mod Belgien om bevilling af visse sociale sikringsydelser (69).

Endelig er der iværksat to overtrædelsesprocedurer mod Nederlandene på grund af, at arbejdsløse belgiske arbejdstagere i grænseområderne ikke måtte modtage ydelser fra en fond, hvis formål er finansiering af den supplerende pensionsforsikring under den betalte ledighed, samt den nederlandske bestemmelse om ændring af taksten for udstedelse af permanent opholdstilladelse for EU-statsborgere, som er højere end taksten for ID-kort til de hjemmehørende.

2.2.3.2. Indrejse og ophold

I løbet af året er der truffet beslutning om eller fremsendt begrundede udtalelser til flere medlemsstater i forbindelse med de overtrædelsesprocedurer, der er indledt på grund af manglende overensstemmelse mellem de nationale gennemførelsesbestemmelser og de tre direktiver om opholdsret for lønmodtagere og selvstændige, der er ophørt med erhvervsaktivitet (90/365/EØF), for ikke-erhvervsaktive (90/364/EØF) og for studerende (93/96/EØF). Disse procedurer tager hovedsagelig sigte på gennemførelsen af bestemmelser vedrørende studerendes selvangivelse (Spanien, Frankrig, Irland, Italien), pensionisters og ikke-erhvervsaktives indkomstforhold (Frankrig, Italien), sygeforsikringsbetingelser og kontrol (Frankrig, Italien), samt fornyelse af opholdstilladelse for pensionister og ikke-erhvervsaktive efter to års ophold (Danmark, Spanien, Portugal).

Ud over ukorrekt gennemførelse af direktiverne har Kommissionen indledt eller fortsat overtrædelsesprocedurer for ukorrekt anvendelse af fællesskabsretten. I denne forbindelse har Grækenland modtaget en begrundet udtalelse vedrørende prisen for en opholdstilladelse udstedt til statsborgere fra tredjelande, som er familiemedlemmer til statsborgere i EU. Herudover har Kommissionen truffet beslutning om at sende fire begrundede udtalelser til Frankrig om de bilag, som EU-borgere skal fremlægge ved anmodning om opholdstilladelse, samt om udvisning af en belgisk borger og om udstedelse af visum til borgere fra tredjelande, der er familiemedlemmer til statsborgere i EU (forsømmelse af forpligtelsen til i forbindelse med visumudstedelse at ligestille sådanne personer samt ubegrundet visumafslag). Endelig har Kommissionen besluttet at sende Italien en begrundet udtalelse vedrørende kravet om opholdstilladelse i tilfælde af studieophold på under tre måneder.

Desuden har Kommissionen på baggrund af forskellige klager og andragender fra statsborgere i EU kunnet konstatere, at klare bestemmelser i fællesskabsretten ofte ikke anvendes korrekt. Det fremgår f.eks., at den maksimale frist på seks måneder for udstedelsen af en opholdstilladelse, f.eks. ved kontrol i forbindelse med den offentlige orden eller det offentlige sundhedsvæsen, er den almindelige frist i adskillige nationale forvaltninger. I andre nationale forvaltninger stilles der uforholdsmæssige krav til den dokumentation, som kræves for at få en opholdstilladelse. Det er således ikke i overensstemmelse med fællesskabsretten at kræve af en selvstændig erhvervsdrivende, at han fremlægger bevis på sine aktiviteter i form af en mængde dokumenter (registrering i handels- eller håndværksregisteret, momsnummer, kontoudtog, forretningslejemål, selvangivelse). Det er heller ikke i overensstemmelse med fællesskabsretten at stille et generelt krav om, at personer, der søger om opholdstilladelse, ud over deres pas eller identitetskort skal kunne fremvise et civilstandskort, som yderligere skal være oversat til modtagerstatens sprog.

Alle sådanne eksempler bevirker, at mange borgere nærer tvivl vedrørende deres tilhørsforhold til EU. For at afhjælpe sådanne situationer griber Kommissionen naturligvis ind i enkelttilfælde over for de berørte medlemsstater og kan, i forbindelse med en konstateret administrativ praksis, indlede en overtrædelsesprocedure, som uheldigvis er meget langvarig. Derfor agter Kommissionen at indlede en informationskampagne. Initiativet »Borger i Europa«, som tager sigte på at skabe et bredt kendskab til fællesskabsretten om den frie bevægelighed for personer samt regler og formaliteter i forbindelse med dens anvendelse i medlemsstaterne, skulle føre til, at man på mellemlang sigt overalt opnår, at fællesskabsretten overholdes.

2.2.3.3. >TABELPOSITION>

2.2.3.4. Valgret og valgbarhed

Ifølge direktiv 93/109/EF om valgret og valgbarhed ved valg til Europa-Parlamentet, kunne unionsborgere, der havde bopæl i en medlemsstat, hvor de ikke er statsborgere, afgive stemme og lade sig opstille ved valg til Europa-Parlamentet i juni 1994. En rapport om anvendelsen af dette direktiv i forbindelse med valget er under udarbejdelse.

Det første valg til Europa-Parlamentet i de tre nye medlemsstater blev afholdt den 17. september 1995, den 13. oktober 1996 og den 20. oktober 1996 i henholdsvis Sverige, Østrig og Finland.

I medfør af direktiv 94/80/EF af 1. januar 1996, har unionsborgere med bopæl i en medlemsstat, hvor de ikke er statsborgere, i år kunnet deltage i de kommunale valg, som fandt sted i Tyskland (Bayern og Niedersachsen), Luxembourg, Italien, Finland og Det Forenede Kongerige.

2.2.3.5. Adgang til ansættelse i den offentlige administration

I flere år har Kommissionen systematisk arbejdet på at få de fire såkaldte prioriterede sektorer inden for den offentlige administration åbnet for EU's borgere (undervisning i offentlige uddannelsesinstitutioner, forskning med civile formål, de operationelle dele af det offentlige sundhedsvæsen og organer med ansvar for forvaltning af kommercielle tjenester (70). Denne sektorbestemte indsats, der er mere vidtrækkende end den tidligere fremgangsmåde, hvor man behandlede enkeltmandssager i forbindelse med anvendelsen af artikel 48, stk. 4, har medført, at der er blevet indledt adskillige overtrædelsesprocedurer.

Størstedelen af disse procedurer er blevet henlagt som følge af lovgivningsmæssige ændringer udført i medlemsstaterne. Kommissionen besluttede imidlertid at anlægge sag ved Domstolen mod Belgien, Grækenland og Luxembourg. I sine domme af 2. juli 1996 (71) fandt Domstolen, at tre medlemslande havde misligholdt deres forpligtelser, eftersom de stillinger, der hører ind under de prioriterede sektorer, blev forbeholdt de nationale arbejdstagere (72). Kommissionen vil påse, at der hurtigst muligt vil blive gennemført en ændring af lovgivningen i disse tre medlemsstater i overensstemmelse med Domstolens afgørelser.

I sine domme stadfæstede Domstolen således Kommissionens sektorbestemte strategi. Det bør ligeledes bemærkes, at den systematiske indsats i de prioriterede sektorer har smittet af på de øvrige sektorer, idet en række lovgivninger (bl.a. Frankrigs, som er fra juli 1991, og Tysklands, som er fra december 1993) ikke kun er begrænset til de prioriterede sektorer, men i princippet dækker hele den offentlige administration i disse lande.

Det er vigtigt at sørge for, at der i alle medlemsstater nu som en almindelig regel gives adgang uden forskelsbehandling til alle stillinger inden for den offentlige administration, som ikke hører ind under traktatens artikel 48, stk. 4, uanset om de tilhører de prioriterede sektorer eller ej. Formålet er at fjerne enhver forskelsbehandling på grundlag af nationalitet i forbindelse med adgangen til at udøve et offentligt hverv inden for EU.

2.2.3.6. Social sikring af vandrende arbejdstagere

Som følge af adskillige klager mod Grækenland vedrørende betydningen af begrebet »børnerig familie« har Kommissionen anlagt sag ved Domstolen mod dette land. Kommissionen bad Domstolen om at fastslå, at Den Hellenske Republik - med retsforskrifter eller administrativ praksis - idet den på grundlag af nationalitet udelukker arbejdstagere, lønmodtagere eller selvstændige og deres familiemedlemmer fra en anden EU-medlemsstat fra at blive anerkendt som børnerige familier og fra at modtage børnetilskud, misligholder de forpligtelser, der påhviler landet i henhold til fællesskabsretten (traktatens artikel 48 og 52, artikel 7 i forordning (EØF) nr. 1612/68, artikel 7 i forordning (EØF) nr. 1251/70, artikel 7 i direktiv 75/34/EØF og artikel 3 i forordning (EØF) nr. 1408/71).

Der er blevet sendt en begrundet udtalelse til Belgien, der tvinger virksomheder inden for byggesektoren til at indbetale forskud på socialsikringsbidrag mod udstedelse af »socialt identitetskort« til deres arbejdstagere og mod tilladelse til påbegyndelse af arbejdet. Dette strider mod fællesskabsbestemmelserne om udstationering.

I sit svar på Kommissionens begrundede udtalelse vedrørende nedlæggelsen af »Social Insurance Fund« i Gibraltar har de britiske myndigheder oplyst, at de forventer, at den nye lovgivning, der opfylder de fællesskabsretlige krav, skulle være på plads inden udgangen af 1996. I mellemtiden blev udbetalingerne genoptaget den 1. oktober 1996 med tilbagevirkende kraft til 1. januar 1994, hvilket er datoen for nedlæggelsen af fonden.

2.2.3.7. Anerkendelse af eksamensbeviser

Domstolens retspraksis

Vedrørende overtrædelsesprocedurer indledt i medfør af traktatens artikel 171 skal nævnes:

- en procedure indledt mod Belgien for manglende efterlevelse af dommen af 16. maj 1991 (sag C-167/90) for manglende gennemførelse af direktiv 85/432/EØF og 85/433/EØF om farmaceuter

- i »Frontistiria«-sagen (om private skoler i Grækenland) afsagde Domstolen første gang dom i sag C-147/86 og dømte Grækenland for overtrædelse af traktatens artikel 48, 52 og 59 ved at forbyde statsborgere fra andre medlemsstater at oprette »frontistiria« og private musik- og danseskoler. Som følge af den efterfølgende dom i sag C-328/90 (73) har Grækenland ændret sin lovgivning. Den overtrædelsesprocedure, der blev indledt i forbindelse med denne nye lovgivning, verserer derimod stadig

- de overtrædelsesprocedurer om fri udveksling af tjenesteydelser på turistguideområdet, som er indledt mod Italien og Frankrig (74), verserer stadig. Italien har givet meddelelse om, at der er vedtaget en ny lov. Kommissionen er i færd med at undersøge, om denne er i overensstemmelse med Domstolens dom.

Med hensyn til de øvrige domme, som endnu ikke er efterkommet, skal bl.a. nævnes følgende:

- Som følge af dommen i sag C-375/92 mod Spanien om fri udveksling af tjenesteydelser på turistguideområdet var der vedtaget bekendtgørelser om udøvelsen af dette erhverv i visse autonome regioner. Som følge af Kommissionens bemærkninger har Spanien givet meddelelse om nye retsakter, som er ved at blive analyseret af de ansvarlige tjenestegrene.

- Efter at Grækenland har givet meddelelse om foranstaltninger til ændring af sin lovgivning i henhold til Domstolens dom (75) vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser på turistguideområdet, har Kommissionen forlangt ændringer af denne lovgivning. Disse ændringer er blevet anvendt af de græske myndigheder i et lovforslag. Den endelige vedtagelse af denne retsakt er nært forestående.

Nationale gennemførelsesbestemmelser

De to sager om manglende meddelelse om gennemførelsesbestemmelser til direktiv 89/48/EØF (første generelle anerkendelsesordning) i Grækenland og Belgien (sag C-365/93 og C-316/94) (76), i hvilke Domstolen har afsagt dom, går deres gang. De to lande har således fået tilsendt en åbningsskrivelse i henhold til traktatens artikel 171.

I forbindelse med direktiv 92/51/EØF om den anden generelle anerkendelsesordning for erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF er der ligeledes indledt overtrædelsesprocedure mod Grækenland og Belgien. Hvad Portugal, Irland, Tyskland og Det Forenede Kongerige angår, har disse for nylig afgivet eller er i færd med at afgive meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger.

Hvad endelig angår direktiv 94/38/EF, hvorved det niveau for visse kvalifikationer, som er angivet i direktiv 92/