Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om klimaændringer - "EU's forberedelser til Kyoto-mødet"« (98/C 19/23)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 6. oktober 1997 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede at overdrage det forberedende arbejde til Giampaolo Pellarini som hovedordfører.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 349. plenarforsamling af 29. og 30. oktober 1997, mødet den 29. oktober 1997, med 79 stemmer for, 25 stemmer imod og 19 stemmer hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Verdenstopmødet i Rio i 1992 var en succes i den forstand, at det medførte øget bevidsthed om miljøspørgsmål i verdensopinionen og flere tilsagn om at beskytte jordklodens fremtid, og den tredje partskonference under klimakonventionen, der skal afholdes i Kyoto i december, bør føre til en juridisk og praktisk konsolidering af de forskellige parters foranstaltninger.

1.1.1. Konventionen om klimaændringer, som blev undertegnet i Rio, trådte i kraft den 21. marts 1994 og markerede starten på et internationalt samarbejde om bæredygtig udvikling. I det omfang målet om at stabilisere drivhusgaskoncentrationerne i atmosfæren for at undgå farlig indvirkning på klimasystemet () er nået, skyldes det dog ikke i så høj grad en sammenhængende omstillingspolitik som andre faktorer (økonomisk krise med deraf følgende fald i energiforbruget, anvendelse af kerneenergi, kraftværkernes omlægning til naturgas, lukning af kulminer osv.).

1.1.2. Mens CFC-emissionerne er faldet mærkbart takket være EU's pionerrolle og Montreal-protokollens bindende regler, kan det samme ikke siges om CO2-emissionerne. Trods den forbedrede energieffektivitet er det samlede energiforbrug og dermed også emissionerne af denne gas, der har særdeles stor indvirkning på drivhuseffekten, steget, især i transportsektoren, og målet om at stabilisere emissionerne på 1990-niveauet er ikke blevet nået.

1.2. Da de resultater, der er opnået på verdensplan, er utilfredsstillende, gav den første partskonference i Berlin i marts 1995 industrilandene (opført på en liste i konventionens bilag) mandat til at opstille kvantificerede mål for begrænsning og nedbringelse af drivhusgasserne i årene efter 2000 og gøre dem bindende gennem vedtagelsen af en protokol eller et andet juridisk instrument. Dette mandat udelukker nye forpligtelser for de lande, der ikke står opført i bilag I, og bekræfter, at det er industrilandene (med USA i spidsen), der står for den største andel af emissionerne, mens emissionerne pr. indbygger i udviklingslandene stadig er relativt små.

1.3. Berlin-mandatet underbygges af den 2. vurderingsrapport fra Det Mellemstatslige Panel for Klimaændringer (IPCC), der blev offentliggjort i begyndelsen af 1996. Det understreges i rapporten, at de eksisterende data viser, at den menneskelige aktivitet har en målelig indvirkning på det globale klimasystem (). Således bekræftes endnu en gang det forsigtighedsprincip, som lå til grund for eksperternes første rapport såvel som for Rio-konventionen. Det er på høje tid, at der iværksættes en resolut og samlet indsats for at forebygge fremtidige skader.

1.4. Det er imidlertid kun EU, der inden mødet i Kyoto, hvor Berlin-mandatet skal omsættes i praksis, har taget konkrete skridt til at vise, at et reduktionsmål på 15 % for de tre drivhusgasser CO2, CH4 og N2O frem til 2010 - med et mellemliggende reduktionsmål på 7,5 % for år 2005 - er gennemførligt. EU's forhandlingsposition underbygges af et detaljeret arbejdsdokument, der beskriver de økonomiske og tekniske aspekter af de foranstaltninger, der skal vedtages. Selvom lande som Japan, USA og Australien endnu ikke har taget endelig stilling, modsætter de sig principielt den europæiske holdning og sigter mod meget lavere reduktionsmål - eller simpelt hen en ikke-bindende stabilisering. Republikken Tanzania har som talsmand for landegruppen G77 samt Kina derimod støttet de reduktionsmål, EU har foreslået, og har tilføjet et reduktionsmål på 35 % for år 2020. Samtidig har de anmodet om, at der oprettes en fond til finansiering af udviklingslandenes reduktionsbestræbelser, der skal finansieres af de industrilande i bilag I, der ikke opfylder reduktionsmålene.

1.5. EU vil lade udformningen af sine forpligtelser afhænge af de beslutninger, der træffes i Kyoto, og udelukker således muligheden for et unilateralt initiativ. Dette kan være et svagt punkt i forhandlingerne og medføre handlingslammelse, hvis forhandlingerne løber ud i sandet. Ligesom de politiske beslutninger i EU i de seneste år ikke har været konsekvente og ikke har kunnet leve op til de principielle tilsagn om at arbejde for en bæredygtig udvikling, er der fare for, at de foranstaltninger, der skal modvirke klimaændringer, hele tiden udskydes i konkurrenceevnens og globaliseringens navn.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Den foreliggende meddelelse fra Kommissionen, som er en opfølgning af mandatet fra Ministerrådet i marts og juni 1997, hilses velkommen på grund af dens bestræbelser på at konkretisere EU's forhandlingsposition. Meddelelsen påviser, at det er muligt at gennemføre en økologisk bæredygtig udvikling, og har som første positive resultat tvunget andre vigtige aktører som USA og Japan til at give deres holdning til problemet officielt til kende. Der er dermed skabt grundlag for en mere konkret og stringent debat på konferencen i Kyoto.

2.1.1. Det er samtidig et politisk svaghedstegn, at der ikke er planer om nogen unilateral forpligtelse fra EU's side. Kun Ministerrådet kunne have rådet bod på dette på sit møde den 16. oktober 1997. Desuden argumenteres der på to planer i de opstillede hypoteser, idet man til tider sammenkæder økologiske og økonomiske argumenter, der ikke har noget med hinanden at gøre. Det skyldes, at man har tøvet med at iværksætte den bæredygtige udvikling, som til trods for, at den er knæsat i Amsterdam-traktaten, fortsat blot er tomme ord.

2.1.2. Rådet har bekræftet, at det helst ser, at der i Kyoto vedtages en effektiv protokol med juridisk bindende mål (), og det har beklaget, at der ikke foreligger konkrete forhandlingsudspil - eller kun utilstrækkelige udspil - fra vigtige industrilande. Rådet har imidlertid kun udtalt sig meget vagt om muligheden for at udarbejde og iværksætte de EU-politikker og -foranstaltninger, der er nødvendige for at nå de fastlagte mål.

2.2. Skal forskernes bekymring (og især IPPC's 2. vurderingsrapport), som underbygges af en stor mængde ubestridelige videnskabelige data, tages alvorligt, bør der i henhold til forsigtighedsprincippet gribes hurtigt og beslutsomt ind, da omkostningerne ved fremtidige skader risikerer at blive umådeligt store.

2.2.1. Kommissionen understreger, at en økonomisk beregning af omstillingsomkostningerne ikke taler for at indføre alt for resolutte foranstaltninger, da valgene træffes på baggrund af konkurrenceevnen på kort sigt på et globalt marked. Den glemmer dog de omfattende beviser for, at der kan spares penge ved mange af de begrænsende foranstaltninger, som kan støtte dens forslag. Kommissionen glemmer også de data, der viser, at omkostningerne stiger, jo mere omstillingsforanstaltningerne udsættes.

2.3. Globalisering gælder ikke alene finansmarkederne og konkurrenceevnen, men også risiciene og ansvaret for jordklodens fremtid. Klimaændringerne er utvivlsomt en global udfordring, som indebærer en omdefinering af det internationale samarbejde, der ikke bør følge en tankegang domineret af finansmarkederne og lobbyerne.

2.3.1. I denne forbindelse bør der lægges større vægt på statistiske data om drivhusgasemissioner inden for tre hovedsektorer: industri, energi og transport. Disse data viser klart, at en væsentlig og støt reduktion er i gang for industriens og energiproduktionens vedkommende, men at der i transportsektoren sker en betydelig og konstant stigning i CO2-emissionerne.

2.4. På denne baggrund og i forventning om, at Kyoto-konferencen udmunder i en konkret forpligtelse, skal fordelingen af udgifterne til den nødvendige omstilling afvejes nøje. Omstillingen påhviler først og fremmest industrilandene, som er ansvarlige for den største procentdel af emissionerne, og som er teknologisk rustet til at tage udfordringen op og udbrede de teknologiske fremskridt. EU kan i denne sammenhæng vise vejen på baggrund af sine erfaringer med økonomisk-politisk samarbejde, hvor bæredygtig udvikling er et af parametrene.

2.5. Kommissionen forklarer de allerede trufne forholdsregler på EU-niveau samt de aktuelle forslag, som ØSU udtaler sig om på plenarforsamlingen i oktober (udtalelse om beskatning af energiprodukter (ordfører: Klaus Schmitz) og om den energimæssige dimension af klimaændringerne (ordfører: Klaus Boisseree) og opstiller samtidig en række valgmuligheder med tilbud til de andre industrilande om en fælles platform.

2.6. Denne platform kan være medvirkende til et godt resultat af Kyoto-konferencen som kontrast til de begrænsede reduktionsmål, der synes at tegne sig fra amerikansk og japansk side. Kun en konkret og sammenhængende indsats fra industrilandenes side kan bane vej for større involvering af udviklingslandene, hvis energiforbrug nødvendigvis vil stige. USA ønsker at gøre Kyoto-konferencen betinget af, at der indgås aftaler om omsættelige emissionstilladelser, og at industrilandene og udviklingslandene samarbejder om en fælles implementering (»emissions trade« og »joint implementation«). Dette udgør dog en næste fase, som kun kan nås, hvis industrilandene i fællesskab arbejder på at nedsætte emissionerne i deres egen økonomiske udvikling.

3. Konklusion

3.1. ØSU er overbevist om, at EU's forhandlingsposition kan medvirke til et godt resultat af Kyoto-konferencen, og hilser derfor Kommissionens meddelelse velkommen. ØSU forbeholder sig dog ret til at udtale sig om og evaluere de konkrete forslag til foranstaltninger og deres interne fordeling i Unionen, når resultaterne af konferencen i december foreligger.

Bruxelles, den 29. oktober 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Rio-konventionens artikel 2: »Stabilization of greenhouse gas concentrations in the atmosphere at a level that would prevent dangerous anthropogenic interference with the climate system.«

() IPCC Second Assessment Report: »The balance of evidence suggests a discernible human influence on global climate.«

() Rådets konklusioner (Miljø) af 16. oktober 1997.