Fælles holdning (EF) nr. 8/2004

vedtaget af Rådet den 5. december 2003

med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. .../2004 af ... om forsikringskrav til luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører

(2004/C 54 E/04)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 80, stk. 2,

under henvisning til forslag fra Kommissionen(1),

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg(2),

efter høring af Regionsudvalget,

efter proceduren i traktatens artikel 251(3), og

ud fra følgende betragtninger:

(1) Inden for rammerne af den fælles transportpolitik og med henblik på at fremme forbrugerbeskyttelsen er det vigtigt at sikre en passende minimumsforsikringsdækning af luftfartsselskabers erstatningsansvar over for passagerer, bagage, gods, og tredjepart.

(2) På det indre marked for luftfart skelnes der ikke længere mellem national og international transport, og det vil derfor være hensigtsmæssigt at indføre minimumsforsikringskrav for alle EF-luftfartsselskaber.

(3) For at sikre, at disse krav også gælder for luftfartsselskaber fra tredjelande, er en fælles indsats nødvendig for at sikre ligestilling med EF-luftfartsselskaber.

(4) I sin meddelelse af 10. oktober 2001 om følgerne for luftfarten af terrorattentaterne i USA anførte Kommissionen, at den ville undersøge forsikringsbeløbene og -betingelserne i forbindelse med medlemsstaternes udstedelse af licenser med henblik på at sikre en fælles strategi. Kommissionen anførte endvidere i sin meddelelse af 2. juli 2002 om forsikring i lufttransportsektoren efter terrorattentaterne i USA den 11. september 2001, at den fortsat ville overvåge udviklingen på luftfartsforsikringsmarkedet med henblik på en revision af de forsikringsbeløb og -betingelser, der kræves, for at medlemsstaterne kan udstede licenser.

(5) Ved Rådets afgørelse 2001/539/EF af 5. april 2001(4) godkendte Fællesskabet konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, som blev vedtaget i Montreal den 28. maj 1999 (Montreal-konventionen), og som fastlægger nye regler for erstatningsansvaret i forbindelse med international lufttransport af personer, bagage eller gods. Disse regler vil skulle afløse reglerne i Warszawa-konventionen af 1929 med senere ændringer.

(6) Ifølge Montreal-konventionens artikel 50 skal parterne sikre, at luftfartsselskaberne er tilstrækkeligt forsikret til at dække deres erstatningsansvar i henhold til samme konvention. Warszawa-konventionen af 1929 med senere ændringer vil fortsat være gældende sideløbende med Montreal-konventionen for ubestemt tid. Begge konventioner indeholder mulighed for ubegrænset erstatningsansvar.

(7) I henhold til artikel 7 i Rådets forordning (EØF) nr. 2407/92 af 23. juli 1992 om udstedelse af licenser til luftfartsselskaber(5), skal luftfartsselskaber have tegnet en forsikring til dækning af erstatningsansvar i forbindelse med ulykker, specielt over for passagerer, bagage, gods, post og tredjepart, dog uden at der er fastsat minimumsbeløb og forsikringsvilkår.

(8) Det bør bemærkes, at den europæiske civile luftfartskonference den 13. december 2000 vedtog resolution ECAC/25-1 om minimumsniveauer for forsikringsdækningen af erstatningsansvaret for passagerer og tredjepart, som blev ændret den 27. november 2002.

(9) Det er nødvendigt at fastsætte krav om minimumsforsikringsdækning for passagerer, bagage, gods og tredjepart for luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører, der flyver inden for, til, fra eller over en medlemsstats område, herunder dens territorialfarvand.

(10) Forsikringspligten bør påhvile luftfartsselskaber med gyldig licens, og for EF-luftfartsselskabers vedkommende skal den gyldige licens være udstedt i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 2407/92. Selskaberne fritages ikke for denne pligt i tilfælde af, at licensen mangler eller er udløbet.

(11) Mens Montreal-konventionen specifikt regulerer erstatningsansvaret over for passagerer, bagage og gods, afhænger erstatningsansvaret for post i henhold til konventionens artikel 2 af de regler, der finder anvendelse på forholdet mellem luftfartsselskaberne og de forskellige postvæsener. I Fællesskabet er forsikring til dækning af dette erstatningsansvar tilstrækkelig reguleret i artikel 7 i forordning (EØF) nr. 2407/92.

(12) Der bør ikke kræves lovpligtig forsikring for statsluftfartøjer og visse andre typer luftfartøjer.

(13) Der bør være minimumsforsikringsdækning i tilfælde, hvor et luftfartsselskab eller en luftfartøjsoperatør er erstatningsansvarlig over for passagerer, bagage, gods og tredjepart i overensstemmelse med bestemmelserne i internationale konventioner, fællesskabslovgivningen eller national lov, uden at gribe ind i disse regler.

(14) Forsikringen skal dække luftfartsspecifikt ansvar over for passagerer, bagage, gods og tredjepart. Med hensyn til passagerer, bagage og gods skal forsikringen inkludere dækning ved dødsfald og personskade som følge af ulykker og dækning af tab eller ødelæggelse eller beskadigelse af bagage og gods. Med hensyn til tredjepart skal forsikringen inkludere dækning ved dødsfald, personskade og tingsskade som følge af ulykker.

(15) Denne forordning bør ikke fortolkes således, at der kræves dobbeltforsikring. I den udstrækning det kontraherende luftfartsselskab og det faktiske luftfartsselskab, jf. Montreal-konventionens artikel 39, kan gøres ansvarlige for den samme skade, kan medlemsstaterne træffe særlige foranstaltninger til at undgå dobbeltforsikring.

(16) Mens fastsættelse af samlede maksimerede forsikringssummer (aggregates) udgør en markedspraksis, som kan bidrage til at give mulighed for forsikring, især for risici som følge af krig og terrorisme, ved at give forsikringsselskaberne bedre kontrol over deres erstatningsforpligtelser, frigør denne praksis ikke et luftfartsselskab eller en luftfartøjsoperatør for forpligtelsen til at overholde minimumsforsikringskravene, når den samlede maksimerede forsikringssum, der er fastsat ved forsikringsaftalen, nås.

(17) Det er nødvendigt at kræve, at luftfartsselskaber deponerer bevis for, at de til enhver tid overholder de minimumskrav vedrørende forsikringsdækning af erstatningsansvaret, som er fastsat i denne forordning. Hvad angår dels EF-luftfartsselskaber, dels luftfartøjsoperatører, der anvender luftfartøjer, der er registreret i EF, bør deponering af et forsikringsbevis i én medlemsstat være tilstrækkeligt for alle medlemsstaterne, hvis forsikringen er solgt af et selskab, der er bemyndiget hertil i henhold til gældende lovgivning.

(18) For så vidt angår overflyvninger af en medlemsstats område, der foretages af ikke-EF-luftfartsselskaber eller luftfartøjer, der er registreret uden for EF, og som ikke indebærer landing i eller start fra en medlemsstat, kan enhver overfløjet medlemsstat i overensstemmelse med international ret anmode om bevis for overensstemmelse med forsikringskravene i denne forordning, for eksempel ved at foretage stikprøver.

(19) Minimumsforsikringskravene skal revideres efter en vis tid.

(20) Procedurerne for kontrol med, at minimumsforsikringskravene overholdes, skal være gennemskuelige og ikke-diskriminerende og bør på ingen måde hindre den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital.

(21) De nødvendige foranstaltninger til gennemførelsen af denne forordning bør vedtages i overensstemmelse med Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen(6).

(22) I det omfang der er behov for yderligere bestemmelser for at tilvejebringe tilstrækkelig forsikring til at dække luftfartsspecifikt erstatningsansvar på områder, der ikke er omfattet af denne forordning, bør medlemsstaterne have mulighed for at fastsætte sådanne bestemmelser.

(23) En ordning vedrørende udvidet samarbejde om anvendelsen af lufthavnen i Gibraltar blev vedtaget i London den 2. december 1987 af Kongeriget Spanien og Det Forenede Kongerige i form af en fælles erklæring fra de to landes udenrigsministre. Denne ordning er endnu ikke iværksat.

(24) Målet for denne forordning, nemlig indførelsen af minimumsforsikringskrav, som kan bidrage til at fremme målene for det indre luftfartsmarked ved at reducere konkurrenceforvridningerne, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor bedre gennemføres på fællesskabsplan. Fællesskabet kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går forordningen ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål -

UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING:

Artikel 1

Formål

1. Formålet med denne forordning er at opstille minimumsforsikringskrav for luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører med hensyn til passagerer, bagage, gods og tredjepart.

2. Forsikringskravene med hensyn til post er fastsat i forordning (EØF) nr. 2407/92 og i medlemsstaternes nationale lovgivning.

Artikel 2

Anvendelsesområde

1. Denne forordning finder anvendelse på alle luftfartsselskaber og alle luftfartøjsoperatører, der flyver inden for, til, fra eller over en medlemsstats område, hvor traktaten finder anvendelse.

2. Forordningen gælder ikke for:

a) statsluftfartøjer, jf. artikel 3, litra b), i ICAO-konventionen, undertegnet den 7. december 1944 i Chicago

b) modelfly med en MTOM på under 20 kg

c) luftfartøjer, der startes ved førerens egen muskelkraft (herunder motoriserede glideskærme og dragefly)

d) standballoner

e) drager

f) faldskærme (herunder parascending-faldskærme).

3. Anvendelsen af denne forordning på Gibraltar lufthavn foregriber ikke Kongeriget Spaniens og Det Forenede Kongeriges retlige holdning til den bestående uoverensstemmelse med hensyn til suveræniteten over det område, hvorpå lufthavnen er beliggende.

4. Anvendelsen af denne forordning på Gibraltar lufthavn suspenderes, indtil den ordning, der er fastlagt i den fælles erklæring af 2. december 1987 fra udenrigsministrene for Kongeriget Spanien og Det Forenede Kongerige, er iværksat. Kongeriget Spaniens og Det Forenede Kongeriges regeringer underretter Rådet om datoen for denne iværksættelse.

Artikel 3

Definitioner

I denne forordning forstås ved:

a) "luftfartsselskab", et lufttrafikforetagende med en gyldig licens

b) "EF-luftfartsselskab", et luftfartsselskab med en gyldig licens udstedt af en medlemsstat i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 2407/92

c) "luftfartøjsoperatør", en person eller enhed, der ikke er et luftfartsselskab, og som har løbende effektiv råderet over anvendelsen eller driften af luftfartøjet. Den fysiske eller juridiske person, i hvis navn luftfartøjet er registreret, formodes at være operatøren, medmindre denne kan bevise, at operatøren er en anden person

d) "flyvning",

- hvad angår passagerer og bagage, der ikke er indtjeket, varigheden af befordringen af passagererne med fly, herunder ombordstigning og udstigning

- hvad angår gods og indtjeket bagage, varigheden af transporten af bagage og gods fra det øjeblik, bagagen eller godset overdrages til luftfartsselskabet, indtil den/det udleveres til den behørige modtager

- hvad angår tredjepart, anvendelsen af et luftfartøj fra det øjeblik motorerne sættes i gang med henblik på at taxie eller gå i luften, indtil det øjeblik hvor luftfartøjet er på jorden, og dets motorer er slået helt fra. Herudover betyder det flytning af et luftfartøj med slæbe- og push-back-køretøjer eller med drivkraft, der typisk anvendes til at køre eller løfte luftfartøjer, navnlig luftstrømme

e) "SDR" (Special Drawing Right), en særlig trækningsrettighed som fastsat af Den Internationale Valutafond

f) "MTOM" (Maximum Take-Off Mass), maksimalt tilladte startmasse, som svarer til et certificeret tal, der er specifikt for alle luftfartøjstyper som anført i luftfartøjets luftdygtighedsbevis

g) "passager", enhver person, der befinder sig om bord på et luftfartøj med luftfartsselskabets eller luftfartøjsoperatørens samtykke, bortset fra tjenestegørende flyvebesætnings- og kabinebesætningsmedlemmer

h) "tredjepart", enhver juridisk eller fysisk person, bortset fra passagerer og tjenestegørende flyvebesætnings- og kabinebesætningsmedlemmer

i) "erhvervsmæssig flyvning", en flyvning, der udføres mod betaling og/eller lejeafgift.

Artikel 4

Forsikringsprincipper

1. De i artikel 2 omhandlede luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører skal være forsikret for deres luftfartsspecifikke erstatningsansvar over for passagerer, bagage, samt gods og tredjepart i overensstemmelse med denne forordning. De forsikrede risici omfatter krigshandlinger, terrorisme, flykapring, sabotage, ulovlig beslaglæggelse af luftfartøj og civile uroligheder.

2. Luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører skal sørge for, at der er forsikringsdækning for hver enkelt flyvning, uanset om de råder over det anvendte luftfartøj som ejere eller i kraft af en hvilken som helst form for leasingaftale, eller der er tale om fælles operationer, franchiseoperationer, fælles rutenummer (code-sharing) eller anden aftale af samme art.

3. Denne forordning berører ikke regler om erstatningsansvar, der følger

- af internationale konventioner, som medlemsstaterne og/eller Fællesskabet er part i

- fællesskabslovgivningen, og

- medlemsstaternes nationale lovgivning.

Artikel 5

Overensstemmelse

1. Luftfartsselskaber og, når det er påkrævet, luftfartøjsoperatører, jf. artikel 2, skal godtgøre, at de opfylder forsikringskravene i denne forordning ved at deponere et forsikringsbevis eller andet bevis på gyldig forsikring hos de kompetente myndigheder i den berørte medlemsstat.

2. Ved anvendelsen af denne artikel forstås ved den berørte medlemsstat, den medlemsstat, som har udstedt licens til EF-luftfartsselskabet, eller den medlemsstat, hvor luftfartøjsoperatørens luftfartøj er registreret. For luftfartsselskaber, der ikke er EF-luftfartsselskaber, og luftfartøjsoperatører, der anvender luftfartøjer, der er registreret uden for EF, er den berørte medlemsstat, den medlemsstat, hvorfra eller hvortil der flyves.

3. Uanset stk. 1 kan medlemsstater, der overflyves, kræve, at de i artikel 2 omhandlede luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører fremlægger bevis for gyldig forsikring i overensstemmelse med denne forordning.

4. Hvad angår EF-luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører, der anvender luftfartøjer, der er registreret i EF, er deponering af et forsikringsbevis i den i stk. 2 omhandlede medlemsstat tilstrækkeligt for alle medlemsstater, med forbehold af artikel 8, stk. 6.

5. Hvis forsikringsmarkedet undtagelsesvist svigter, kan Kommissionen efter proceduren i artikel 9, stk. 2, fastsætte passende foranstaltninger til anvendelse af stk. 1.

Artikel 6

Forsikring for erstatningsansvar for passagerer, bagage og gods

1. For så vidt angår erstatningsansvar for passagerer skal minimumsforsikringsdækningen være på 250000 SDR pr. passager. I forbindelse med ikke-erhvervsmæssig flyvning med luftfartøjer med en MTOM på højst 2700 kg kan medlemsstaterne imidlertid fastsætte et lavere minimumsforsikringsdækningsniveau, forudsat at denne dækning er på mindst 100000 SDR pr. passager.

2. For så vidt angår erstatningsansvar for bagage skal minimumsforsikringsdækningen være på 1000 SDR pr. passager i forbindelse med erhvervsmæssige flyvninger.

3. For så vidt angår erstatningsansvar for gods, skal minimumsforsikringsdækningen være på 17 SDR pr. kilogram i forbindelse med erhvervsmæssig flyvning.

4. Stk. 1, 2 og 3 finder ikke anvendelse på overflyvning af medlemsstaternes område foretaget af luftfartsselskaber, der ikke er EF-luftfartsselskaber, og luftfartøjsoperatører, der anvender luftfartøjer, der er registreret uden for EF, så længe det ikke indebærer landing på eller start fra det pågældende område.

5. De værdier, der er anført i denne artikel, kan i givet fald ændres efter proceduren i artikel 9, stk. 2, hvis ændringer i de relevante internationale traktater gør det nødvendigt.

Artikel 7

Erstatningsansvar over for tredjepart

1. For så vidt angår erstatningsansvar over for tredjepart skal minimumsforsikringsdækningen pr. ulykke for det enkelte luftfartøj være:

>TABELPOSITION>

Hvis et luftfartsselskab eller en luftfartøjsoperatør på et givet tidspunkt ikke kan opnå forsikringsdækning pr. ulykke for skade på tredjepart som følge af risiko for krig eller terrorisme, kan luftfartsselskabet eller luftfartøjsoperatøren opfylde sin forpligtelse til forsikring mod sådanne risici med en samlet maksimeret forsikring. Kommissionen overvåger nøje anvendelsen af denne bestemmelse for at sikre, at den samlede maksimerede forsikring mindst svarer til det relevante beløb i skemaet.

2. De værdier, der er anført i denne artikel, kan i givet fald ændres efter proceduren i artikel 9, stk. 2, hvis ændringer i de relevante internationale traktater gør det nødvendigt.

Artikel 8

Gennemførelse og sanktioner

1. Medlemsstaterne sikrer, at de i artikel 2 omhandlede luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører overholder denne forordning.

2. Med henblik på stk. 1 og med forbehold af stk. 7 kan den pågældende medlemsstat for så vidt angår overflyvninger, der foretages af ikke-EF-luftfartsselskaber eller luftfartøjer, der er registreret uden for Fællesskabet, og som ikke indebærer landing i eller start fra en medlemsstat, samt for så vidt angår tekniske mellemlandinger, som disse luftfartøjer foretager i medlemsstater, anmode om bevis for overensstemmelse med forsikringskravene som fastlagt i denne forordning.

3. Medlemsstaterne kan om nødvendigt anmode om yderligere bevis fra det berørte luftfartsselskab, den berørte luftfartøjsoperatør eller det berørte forsikringsselskab.

4. Sanktioner for overtrædelse af denne forordning skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.

5. For EF-luftfartsselskaber kan sanktionerne indebære tilbagetrækning af licensen i henhold til og i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i EF-lovgivningen.

6. For luftfartsselskaber, der ikke er EF-luftfartsselskaber, og for luftfartøjsoperatører, der anvender luftfartøjer, der er registreret uden for Fællesskabet, kan sanktionerne omfatte forbud mod landing på en medlemsstats territorium.

7. Når medlemsstaterne ikke er overbevist om, at betingelserne i denne forordning er overholdt, giver de ikke et luftfartøj tilladelse til start, før vedkommende luftfartsselskab eller luftfartøjsoperatør har fremlagt bevis for tilstrækkelig forsikringsdækning i overensstemmelse med denne forordning.

Artikel 9

Udvalgsprocedure

1. Kommissionen bistås af det udvalg, der er nedsat ved artikel 11 i Rådets forordning (EØF) nr. 2408/92 om EF-luftfartsselskabers adgang til luftruter inden for Fællesskabet(7).

2. Når der henvises til dette stykke, anvendes artikel 5 og 7 i afgørelse 1999/468/EF, jf. dennes artikel 8.

Perioden i artikel 5, stk. 6, i afgørelse 1999/468/EF, fastsættes til tre måneder.

3. Udvalget fastsætter selv sin forretningsorden.

4. Kommissionen kan desuden rådspørge udvalget om alle andre spørgsmål vedrørende anvendelsen af denne forordning.

Artikel 10

Rapport og samarbejde

1. Kommissionen forelægger Europa-Parlamentet og Rådet en rapport om anvendelsen af denne forordning senest den ...(8).

2. Medlemsstaterne fremlægger efter anmodning oplysninger om anvendelsen af denne forordning til Kommissionen.

Artikel 11

Ikrafttræden

Denne forordning træder i kraft 12 måneder efter dagen for dens offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende.

Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.

Udfærdiget i ...

På Europa-Parlamentets vegne

...

Formand

På Rådets vegne

...

Formand

(1) EFT C 20 E af 28.1.2003, s. 193.

(2) EUT C 95 af 23.4.2003, s. 16.

(3) Europa-Parlamentets udtalelse af 13. maj 2003 (endnu ikke offentliggjort i EUT), Rådets fælles holdning af 5. december 2003 og Europa-Parlamentets holdning af ... (endnu ikke offentliggjort i EUT).

(4) EFT L 194 af 18.7.2001, s. 38.

(5) EFT L 240 af 24.8.1992, s. 1.

(6) EFT L 184 af 17.7.1999, s. 23.

(7) EFT L 240 af 24.8.1992, s. 8. Senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 (EUT L 284 af 31.10.2003, s. 1).

(8) Tre år efter forordningens ikrafttræden.

RÅDETS BEGRUNDELSE

I. INDLEDNING

Inden for rammerne af den fælles beslutningsprocedure (artikel 251 i EF-traktaten) nåede Rådet den 9. oktober 2003 til politisk enighed om udkastet til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om forsikringskrav til luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører.

Forordningen tager sigte på at indføre minimumsforsikringskrav for luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører, der flyver inden for, til, fra eller over en medlemsstats territorium, med hensyn til deres erstatningsansvar i forbindelse med passagerer, bagage, gods og tredjeparter.

Ved fastlæggelsen af sin holdning har Rådet taget hensyn til Europa-Parlamentets førstebehandlingsudtalelse samt Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse.

II. ANALYSE AF DEN FÆLLES HOLDNING

1. Generelt

Rådet kunne nå til enighed om hovedlinjerne i Kommissionens forslag. På en række punkter besluttede Rådet imidlertid at ændre teksten, generelt med henblik på at gøre den klarere, enklere og lettere at forstå. Ændringerne har ofte været et resultat af Europa-Parlamentets ændringsforlag.

De vigtigste ændringer, som Rådet har foretaget, er følgende (medmindre andet anføres, henvises der til artiklerne og betragtningerne i den fælles holdning):

1) I artikel 1, stk. 2, er Rådet enigt om at udelukke "post" fra forordningens anvendelsesområde, eftersom forsikringskravene for så vidt angår post er tilstrækkeligt dækket af forordning (EØF) nr. 2407/92 om udstedelse af licenser til luftfartsselskaber(1) og af medlemsstaternes nationale love.

2) I artikel 2, stk. 2, finder Rådet det hensigtmæssigt at udelukke visse typer luftfartøjer og "flyvemaskiner" fra forordningens anvendelsesområde.

3) I artikel 2, stk. 3 og 4, er der blevet indføjet bestemmelser om Gibraltar.

4) I artikel 3 har Rådet ladet en række definitioner udgå ("forsikringsselskab", "forsikring", "forsikringsselskabets vigtigste forretningssted", "hændelse", "lufttransport", "fartplansperiode"), enten fordi den pågældende term i tilstrækkeligt omfang giver sig selv - blandt andet på baggrund af den etablerede fællesskabsret - eller fordi definitionen er blevet overflødig på grund af omformuleringer i den øvrige tekst. Rådet har revideret definitionerne af "luftfartøjsoperatør" og "flyvning" og tilføjet nye definitioner af "passager", "tredjepart" og "kommerciel drift".

5) I artikel 4, stk. 1 og 2, har Rådet omformuleret "de generelle forsikringsprincipper" med henblik på at præcisere de forsikringskrav, som luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører skal overholde.

6) I artikel 4, stk. 3, har Rådet understreget, at minimumsforsikringskravene i denne forordning ikke anfægter de regler om erstatningsansvar, som er fastlagt i regler i internationale konventioner, fællesskabslovgivningen og medlemsstaternes nationale lovgivning.

7) Rådet har fjernet den tidligere artikel 5, stk. 2, vedrørende alternative krav om sikkerhedsstillelse for luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører, der er registreret i et tredjeland, eftersom den vil kunne føre til en situation, hvor Fællesskabets luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører, der bruger luftfartøjer registreret i Fællesskabet, udsattes for forskelsbehandling.

8) I artikel 5, stk. 3, har Rådet, der erkender, at håndhævelsen af forsikringskravene kan give anledning til praktiske problemer med hensyn til "overflyvende luftfartøjer", fastslået at "(...) medlemsstater, der overflyves, kan kræve, at de i artikel 2 omhandlede luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører fremlægger bevis for gyldig forsikring i overensstemmelse med denne forordning." Denne bestemmelse skal ses i sammenhæng med artikel 8, stk. 2, og betragtning 18.

9) I artikel 6 har Rådet bekræftet, at minimumsforsikringsdækningen for så vidt angår passagerer skal være på 250000 SDR pr. passager. For at tage hensyn til den særlige situation i forbindelse med operatører, der bruger små luftfartøjer til private formål, har Rådet imidlertid indført en undtagelse fra denne regel, hvorved medlemsstaterne for så vidt angår ikke-erhvervsmæssig flyvning med luftfartøjer på højst 2700 kg kan fastlægge en lavere minimumsforsikringsdækning, forudsat at denne dækning er på mindst 100000 SDR pr. passager. Da der er tale om minimumsniveauer, står det medlemsstaterne frit at fastlægge højere forsikringsdækningsniveauer.

10) Rådet har i betydeligt omfang forenklet artikel 7 for så vidt angår erstatningsansvar over for tredjepart. Det har sænket minimumsforsikringsdækningen for så vidt angår tredjeparter og er nået til enighed om en mere detaljeret klassificering af luftfartøjer, der giver mulighed for en mere præcis fastlæggelse af minimumsforsikringsdækningen i hvert enkelt tilfælde.

11) Rådet har gjort artikel 8 om gennemførelse og sanktioner klarere, navnlig på baggrund af eksisterende fællesskabslovgivning.

12) I artikel 11 er forordningens ikrafttræden blevet fastsat til 12 måneder efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.

2. Europa-Parlamentets ændringer

For så vidt angår Parlamentets ændringer har Rådet bestræbt sig på at indarbejde dem i videst muligt omfang. I en række tilfælde har det imidlertid været umuligt at indarbejde en ændring, fordi den relevante tekst er blevet ændret i væsentligt omfang eller helt er udgået.

Når dette er sagt, har Rådet været i stand til at acceptere - ordret eller for så vidt angår substansen, delvis eller fuldt ud - følgende ændringer:

Ændring 1 er blevet accepteret næsten ordret ved en ændring af betragtning 17;

Ændring 2 er blevet accepteret, idet der er anvendt en bred definition af "passager" i artikel 3, litra g);

Ændring 3 er blevet accepteret, idet artikel 2, stk. 1, er blevet ændret, så der nu henvises til luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører, "der flyver inden for, til, fra eller over en medlemsstats område";

Ændring 4 er blevet accepteret, dels ved ændring af artikel 2, stk. 1, dels ved ændring af definitionen af "luftfartøjsoperatør" i artikel 3, litra c);

Ændring 5 er blevet accepteret, idet der tilføjes en ny artikel 2, stk. 2, litra a), der eksplicit udelukker statsluftfartøjer fra forordningens anvendelsesområde;

Ændring 6 er blevet accepteret fuldt ud, idet enhver henvisning til at udelukke rundflyvninger fra forordningens anvendelsesområde er udgået;

Ændring 21 er blevet accepteret, idet der er tilføjet en definition af "passager" i artikel 3, litra g);

Ændring 23 er blevet accepteret, idet definitionen af "flyvning" i artikel 3, litra d), er blevet ændret;

Ændring 10 er blevet accepteret, idet der er tilføjet en ny artikel 5, stk. 4;

Ændring 14 er blevet accepteret, idet der er tilføjet et skema i artikel 7, stk. 1, der ligesom Europa-Parlamentets ændring indeholder en mere detaljeret klassificering af luftfartøjer, og som fastlægger lavere minimumsforsikringsdækningsniveauer for så vidt angår erstatningsansvar over for tredjepart;

Ændring 16 er blevet accepteret, idet der er tilføjet to punktummer under skemaet i artikel 7, stk. 1;

Ændring 19 og 31 er blevet accepteret gennem den ny artikel 8, stk. 5 og 6;

Ændring 20 er blevet accepteret i den ændrede artikel 8, stk. 7.

III. KONKLUSION

Rådet er af den opfattelse, at teksten til den fælles holdning er hensigtsmæssig og afbalanceret. Med hensyn til Europa-Parlamentets førstebehandlingsændringer bemærker Rådet, at et stort flertal af disse ændringer - i ånd eller bogstav, helt eller delvis - er indarbejdet i den fælles holdning. Rådet mener derfor, at teksten til den fælles holdning stort set sikrer, at målet med Parlamentets ændringer opfyldes.

(1) EFT L 240 af 24.8.1992, s. 1.