Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

- »Forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 77/388/EØF med hensyn til ordningen for fradrag af merværdiafgift«, og - »Forslag til Rådets forordning (EF) om de for anvendelsen af direktiv 98/xxx/EF nødvendige kontrolforanstaltninger, foranstaltninger vedrørende refusionssystemet og foranstaltninger vedrørende administrativt samarbejde« () (1999/C 101/17)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 27. juli 1998 under henvisning til EF-traktatens artikel 99 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om de ovennævnte emner.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Kenneth Walker til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 15. december 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 360. plenarforsamling af 27.-28. januar 1999, mødet den 28. januar 1999, med 99 stemmer for, 8 imod og 5 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Med de tilpasninger, som overgangsordningen tilførte det fælles merværdiafgiftssystem, var det muligt pr. 1. januar 1993 at afskaffe kontrollen og de administrative procedurer i forbindelse med transaktioner på tværs af de indre grænser i Den Europæiske Union. Med denne ordning blev en lang række valgmuligheder og beføjelser for medlemsstaterne samtidig opretholdt. Dette betød, at medlemsstaterne i vid udstrækning autonomt kunne fastsætte den nationale merværdiafgiftsordning.

1.1.1. Afskaffelsen af de fysiske hindringer har dog tydeliggjort de ikke-fysiske hindringer, der lægges i vejen for de tværnationale økonomiske aktiviteter.

1.2. De mange forskellige regler for fastsættelse af beskatningsstedet og dermed af stedet for fradrag eller tilbagebetaling af afgiften samt den manglende ensartethed i anvendelsen af det nuværende merværdiafgiftssystem fører til en opsplitning af det indre marked i 15 fiskale områder. For de erhvervsdrivende medfører dette forvirring, ekstra arbejde, administrative vanskeligheder og juridisk usikkerhed. Disse skal således have et godt kendskab til lovgivningen og ikke mindst til måden, denne er gennemført i hver enkelt medlemsstat, hvor de foretager afgiftspligtige transaktioner og de medlemsstater, hvor de alene afholder merværdiafgiftsbelastede udgifter.

1.2.1. Omvendt kan de erhvervsdrivende udnytte forskellene mellem de nationale lovgivninger gennem skattetænkning og manipulation, hvilket fordrejer den loyale konkurrence, der burde være kendetegnende for det indre marked.

1.3. I juli 1996 forelagde Kommissionen et arbejdsprogram og en tilhørende tidsplan for indførelsen af et fælles merværdiafgiftssystem, der virkelig er tilpasset det indre marked. Dette program omfatter en fælles aktion på tre hovedområder:

- en mere ensartet anvendelse af afgiften;

- modernisering af ordningen;

- ændring af beskatningssystemet (beskatningsstedet).

1.4. Uafhængigt af overgangen til en ordning baseret på princippet om beskatning i oprindelseslandet er det dog nødvendigt at modernisere de generelle bestemmelser i det eksisterende system og at nå frem til en mere ensartet anvendelse. I arbejdsprogrammet er denne fase blevet den absolutte prioritet.

1.5. Kommissionen har desuden i et arbejdsdokument af 14. maj 1997 peget på merværdiafgiftssystemet og de hermed forbundne forpligtelser som et af de områder, der skal tages op i anden fase af SLIM-initiativet (enklere lovgivning for det indre marked). Kommissionen har således anset det for nødvendigt allerede nu at overveje forskellige forenklingstiltag, som vil kunne lette byrderne for virksomhederne på kort sigt og samtidig bane vejen for indførelsen af det nye merværdiafgiftssystem.

1.5.1. Den i denne forbindelse nedsatte arbejdsgruppe har bl.a. påpeget nødvendigheden af en forenkling af den i 8. momsdirektiv omhandlede procedure for tilbagebetaling af afgiften.

1.5.2. I forlængelse af arbejdsgruppens overvejelser anbefaler Kommissionen i sin rapport om SLIM-initiativet, der blev vedtaget af Rådet (indre marked) den 27. november 1997, at undersøge mulighederne for en gennemgribende ændring af den i 8. direktiv omhandlede tilbagebetalingsprocedure.

1.6. Den første del af direktivforslaget er et resultat af disse overvejelser. Formålet med de foreslåede foranstaltninger er at forenkle den procedure, der tillader afgiftspligtige personer, der er etableret i Fællesskabet, at få godtgjort en afgift, der er erlagt i en medlemsstat, hvor de ikke er etableret.

1.6.1. Den anden del af forslaget vedrører de udgifter, som ikke giver ret til fuldt fradrag af merværdiafgift. Denne del er et led i bestræbelserne på at modernisere det nuværende system og fremme den mere ensartede anvendelse heraf. De foreslåede foranstaltninger tager sigte på en tilnærmelse af de i øjeblikket yderst uensartede nationale bestemmelser på dette område. EF-Domstolens dom i sagen ARO Lease BV har øget behovet for tilnærmelse ().

1.7. Der er også et forordningsforslag om kontrolforanstaltningerne, om systemet for refusion af afgift godtgjort virksomhederne fra den medlemsstat, hvor udgifterne blev afholdt, samt om det nødvendige administrative samarbejde.

1.8. De to omhandlede dele af direktivforslaget, der umiddelbart kan forekomme at være uafhængige af hinanden, er i realiteten uadskillelige, hvis princippet om afgiftens neutralitet skal kunne håndhæves.

1.8.1. For det første vil en ændring af reglerne for tilbagebetaling/fradrag af merværdiafgift erlagt i en medlemsstat, hvor den afgiftspligtige person ikke er etableret, uden en samtidig tilnærmelse af reglerne for udøvelse af fradragsretten ganske vist bidrage til at løse nogle af de eksisterende problemer, der fører til konkurrenceforvridning. Det ville imidlertid føre til nye former for forvridning, navnlig for tjenesteydere, der konkurrerer på en given medlemsstats marked, og som ville være underlagt uensartede fradragsregler. For det andet er momsen ikke fuldt fradragsberettiget i forslagene til regler for udgifter, og der overlades et vist skøn til medlemsstaterne. Med denne ændring af tilbagebetalingsproceduren kan det undgås, at de forskelle, der måtte opstå som følge af denne skønsmulighed, udnyttes af virksomhederne og dermed fører til illoyal konkurrence.

2. Kommissionens forslag

2.1. Fradrag af merværdiafgift erlagt i en medlemsstat, hvor den afgiftspligtige person ikke er etableret

2.1.1. I 6. momsdirektiv fastsættes det princip, at enhver afgiftspligtig person har ret til fradrag for eller tilbagebetaling af merværdiafgift, uanset i hvilken medlemsstat de afgiftsbelastede udgifter er afholdt.

2.1.2. På fællesskabsniveau er reglerne for tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet, blevet harmoniseret med 8. momsdirektiv. Direktivet tager først og fremmest sigte på at behandle afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i den medlemsstat, hvor de erlægger merværdiafgift, på lige fod med de i den pågældende medlemsstat etablerede afgiftspligtige personer, der udøver deres fradragsret ved direkte modregning i deres periodiske angivelser.

2.1.3. I praksis skaber den i 8. direktiv omhandlede tilbagebetalingsprocedure betydelige problemer, såvel for virksomhederne som for de nationale administrationer. På den ene side mener virksomhederne, at de udsættes for langtrukne procedurer og af og til en fjendtlig holdning, der gør det formålsløst at følge op på en ansøgning. På den anden side inddrages de nationale forvaltninger i tidskrævende og indviklede kontrolforanstaltninger, der ikke kommer statskassen i den pågældende medlemsstat til gode.

2.1.4. I lyset af denne situation har Kommissionen besluttet, at det både er nødvendigt og presserende at gennemføre afhjælpende foranstaltninger. Der redegøres for detaljerne i forslaget i bilag 1.

2.2. Udgifter, der ikke giver ret til fuldt fradrag

2.2.1. Uden yderligere harmonisering af reglerne for fradragsret vil de ændringer, Kommissionens forslag medfører med hensyn til stedet, hvor fradraget foregår, øge konkurrenceforvridningen pga. forskelle mellem reglerne i den stat, hvor afgiften betales, og den stat, hvor afgiften fradrages.

2.2.2. Der redegøres for Kommissionens forslag i bilag 2.

2.3. Procedurer vedrørende kontrol, refusion og administrativt samarbejde

2.3.1. Kommissionens forslag til regler vedrørende kontrolprocedurer, vedrørende krav fra den medlemsstat, der har ydet afgiftsfradrag, om refusion af denne fra den medlemsstat, hvor udgifterne blev afholdt, samt vedrørende procedurerne for administrativt samarbejde, er optrykt i bilag 3.

3. Generelle bemærkninger

3.1. I sin udtalelse af 11. juli 1997 om Kommissionens forslag til et nyt fælles momssystem () fastslog ØSU: »Det Økonomiske og Sociale Udvalg betoner, at den forestående indførelse af den endelige ordning ikke må fjerne blikket fra behovet for yderligere mellemliggende reformer af den gældende overgangsordning, som så efterfølgende bør optages i den endelige ordning«. ØSU bifalder derfor de fremlagte forslag, som helt og holdent er i overensstemmelse med dette synspunkt. Samtidig er ØSU bekymret over, at det tager så lang tid at gennemføre det ny, fælles momssystem og ønsker ikke, at en ajourføring af momsovergangsordningen skal hindre eller udskyde indførelsen af et nyt, endeligt system.

3.2. Det Økonomiske og Sociale Udvalg har gentagne gange givet udtryk for sin særlige opbakning til SLIM-initiativet og støtter derfor Kommissionens forslag om at gennemføre anbefalingerne vedrørende reformen af procedurerne i det 8. direktiv, som er fremsat i forbindelse med dette initiativ.

3.3. Der er almindelig enighed om, at tilbagebetalingsproceduren i det 8. direktiv i vidt omfang er kommet i miskredit hos virksomhederne og repræsentanterne for de nationale administrationer. I bedste fald er proceduren så kompliceret og tidskrævende, at virksomhederne ikke ved, hvad de har at holde sig til, og ofte anser det for mest omkostningseffektivt ikke at indgive en ansøgning, mens en række medlemsstater i værste fald gør det så vanskeligt, at det i vidt omfang er spild af tid at følge op på en ansøgning.

3.4. Resultatet er, at virksomhederne i uacceptabelt mange tilfælde rent faktisk synes, det er for besværligt at opnå tilbagebetaling. De fratages således en ret, som det 6. direktiv giver dem. Dette er både uforeneligt med de grundlæggende principper for merværdiafgiften og principperne for det indre marked.

3.5. På samme måde anser de nationale administrationer procedurerne for så komplicerede og udgiftskrævende at administrere, at langt størstedelen har søgt om fravigelser. Det er indlysende, at der er noget grundlæggende galt med et system, hvor fravigelser er reglen snarere end undtagelsen.

3.6. Kommissionen argumenterer også overbevisende for, at den nuværende situation fører til konkurrenceforvridning. Man skal være klar over, at hel jævnbyrdig konkurrence er et ideal, som man skal stræbe imod, men man skal også acceptere:

a) at det aldrig kan nås fuldt ud, og

b) at hvert skridt i denne retning medfører yderligere omkostninger, og jo nærmere man når i retning af fuldstændig jævnbyrdig konkurrence, jo mere eksponentielt vokser omkostningerne.

3.6.1. Man skal være opmærksom på, at de hermed forbundne omkostninger ikke kun er økonomiske, men også politiske i form af uundgåelige suverænitetsafgivelser.

3.6.2. Selv om de foreliggende forslag tvinger medlemsstaterne til at give afkald på en række af de muligheder, som de på nuværende tidspunkt har for at fastsætte begrænsninger for fradragsretten og anvende nationale fortolkninger af definitionen af tilladte erhvervsmæssige udgifter i forbindelse med merværdiafgiften, kan dette altså retfærdiggøres af behovet for at fjerne eller reducere konkurrenceforvridningen.

3.6.3. I denne sammenhæng skal man være opmærksom på, at selv om konkurrenceforvridningen ikke har et stort omfang set i forhold til den samlede handelsbalance, kan den føre til betydelige forvridninger på sektorniveau, som undergraver den loyale konkurrence i de pågældende sektorer.

3.7. Det Økonomiske og Sociale Udvalg godtager udsagnet om, at de to dele af forslaget er uløseligt forbundet, hvis princippet om afgiftens neutralitet skal håndhæves.

3.8. Det Økonomiske og Sociale Udvalg godtager også, at den skønsmulighed, som på nuværende tidspunkt overlades til medlemsstaterne, og de forskelle med hensyn til fortolkning og anvendelse, som findes i de forskellige medlemsstater, medfører en risiko for skattesvig og manipulation inden for lovens grænser.

4. Specifikke bemærkninger

4.1. Fradrag af merværdiafgift erlagt i en medlemsstat, hvor den afgiftspligtige person ikke er etableret

4.1.1. Det primære mål med denne del af det fremlagte forslag er en forenkling af de nugældende procedurer.

4.1.2. Det Økonomiske og Sociale Udvalg er enig med Kommissionen, i at den eneste ændring, der effektivt kan bidrage til en væsentlig forenkling af det nuværende momssystem, består i at give erhvervsdrivende tilladelse til at fradrage moms erlagt i medlemsstater, hvor de ikke er etableret, ved at de modregner den i det eller de momsafgiftsbeløb, de skylder i den medlemsstat eller de medlemsstater, hvor de er momsregistreret.

4.1.3. Hvor den afgiftspligtige person er udpeget som afgiftspligtig i kun én medlemsstat, skulle ovennævnte princip ikke volde nogen problemer, eftersom al moms betalt inden for Fællesskabet vil blive fradraget i denne medlemsstat, uanset i hvilken medlemsstat den afgiftspligtige er blevet afgiftsbelastet, forudsat at der er tale om moms på egentlige forretningsmæssige udgifter.

4.1.4. Hvis denne del af forslaget stod alene, ville det imidlertid føre til forvridninger i konkurrencen, eftersom de forskellige medlemsstater anvender forskellige regler, når de skal afgøre, hvad der i denne sammenhæng er reelle forretningsmæssige udgifter, og hvad der ikke er det. De to dele i meddelelsen hænger da også indbyrdes sammen og skal betragtes som ét enkelt forslag: den ene retsakt vil ikke få den tilstræbte virkning uden den anden.

4.1.5. Hvor den pågældende afgiftspligtige person er momsregistreret i mere end én medlemsstat, bliver situationen mere kompliceret, eftersom der kan opstå situationer, hvor det er vanskeligt eller endog umuligt at afgøre, i hvilket land de afgiftsbelastede transaktioner (som de goder eller tjenesteydelser, der betales moms af, relaterer til) har fundet sted, og dermed at fastslå, i hvilket land fradragsretten skal kunne udøves.

4.1.5.1. Dette kan illustreres med følgende eksempel: en lastbil ejet af et tysk selskab er indregistreret i Holland og bruges til transport af varer mellem Storbritannien og Italien i begge retninger. Selskabet har fysiske forretningssteder i begge medlemsstater og er momsregistreret i disse. Situationen kompliceres af, at fragtafgiften i nogle tilfælde betales af leverandøren og i andre tilfælde betales af modtageren. Det kan vise sig nødvendigt at købe brændstof eller dæk eller udskifte reservedele eller at få udført reparationsarbejde på køretøjet under dets rejse gennem Frankrig, hvor selskabet ikke er fysisk til stede, ikke er momsregistreret og ej heller gennemfører afgiftspålagte transaktioner. Under disse omstændigheder kan det blive meget vanskeligt at fordele retten til fradrag mellem Storbritannien og Italien på anden måde end ud fra et rent skøn.

4.1.6. Denne komplikation må imidlertid ikke betragtes som noget, der reducerer værdien af Kommissionens forslag. Kommissionens initiativ repræsenterer således en stor forbedring for både de erhvervsdrivende og de nationale administrationer i forhold til den eksisterende situation, som er reguleret af det 8. direktiv.

4.1.7. Kravet om, at afgiftspligtige personer skal fremlægge bilag, hvor momsbeløbene er opdelt på de enkelte medlemsstater, sammen med deres periodiske angivelser og vedlægge genparter af fakturaer eller importdokumenter er nok en yderligere formalitet, men den byrde, som erhvervslivet hermed påføres, vil være en hel del mindre end den byrde, det i den nuværende situation skal bære i form af at indgive ansøgninger om tilbagebetaling i henhold til 8. direktiv - en procedure, som i mange tilfælde viser sig at være resultatløs.

4.1.8. I henhold til Kommissionens forslag vil det være de regler, der gælder i fradragsmedlemsstaten, som afgør, hvilke udgifter der giver ret til fradrag, og ikke som nu de regler, der gælder i den medlemsstat, hvor udgifterne afholdes. Det Økonomiske og Sociale Udvalg anerkender logikken i denne ændring. Den medlemsstat, hvor fradragsretten udøves, får naturligvis refunderet det fradragsberettigede momsbeløb af den medlemsstat, hvor afgiften er betalt.

4.2. Udgifter, som ikke giver ret til fuldt fradrag

4.2.1. Formålet med denne del er en forenkling af de eksisterende procedurer og fjernelse af konkurrenceforvridning. Sidstnævnte kan kun realiseres med et vist mål af harmonisering.

4.2.2. Det må anerkendes, at en stor del af de udgifter, der afholdes til logi, mad og drikkevarer, med rimelighed kan betragtes som egentlige forretningsmæssige udgifter, eftersom de primært afholdes i erhvervsmæssigt øjemed og ikke ville være blevet afholdt overhovedet, hvis det ikke var fordi de var påkrævet i forretningsøjemed; hvis f.eks. en forretningsmand rejser ud for at besøge en kunde og indlogerer sig på et hotel, hvor han indtager et måltid, må dette betragtes som udgifter af forretningsmæssig karakter, for hvis det ikke havde været fordi det var nødvendigt at mødes med den pågældende kunde, så ville forretningsmanden ikke have foretaget rejsen, indlogeret sig på hotellet eller indtaget det pågældende måltid.

4.2.2.1. Det er korrekt, at han var nødsaget til at opholde sig et eller andet sted og til at indtage et måltid, eftersom husly og føde er basale behov, men han kunne have tilfredsstillet disse behov ved at blive hjemme, hvor husly ikke ville have medført merudgifter, og hvor måltidet ville have været ganske meget billigere.

4.2.2.2. På samme måde må det gælde, at hvis en forretningsmand inviterer en kunde på frokost, gør han dette i håbet om at kunne indgå eller fastholde en handel, og dette må også kunne betragtes som en reel forretningsmæssig udgift.

4.2.2.3. Imidlertid må det indrømmes, at udgifter af denne art kan lægge op til misbrug, eftersom sådanne udgifter ofte henføres til forretningsmæssig virksomhed, hvor det primære formål måske i virkeligheden ikke er af erhvervsmæssig art, og da sådanne misbrugsmuligheder er til stede, vil det være naivt at tro, at de ikke også udnyttes.

4.2.2.4. Desuden vil det utvivlsomt være vanskeligt for skatteadministrationen at sondre mellem krav fremsat på retmæssigt og på svigagtigt grundlag, og at fastslå, hvor stor en del af udgifterne der er af forretningsmæssig karakter i tilfælde, hvor der reelt har været tale om en blanding af forretningsmæssigt og privat forbrug.

4.2.2.5. Af denne grund godkender ØSU Kommissionens forslag om at anvende en fast fradragsprocent på 50 % på udgifter af denne art som en praktisk og pragmatisk løsning.

4.2.3. ØSU er enig med Kommissionen i, at luksusudgifter uanset definition forsat ikke bør være fradragsberettigede, men er af den opfattelse, at der fortsat vil være udbredt mulighed for forskelle i de forskellige medlemsstaters fortolkning af, hvad der skal anses for luksusudgifter, da der i vidt omfang vil være tale om et subjektivt skøn. Endvidere er det ikke muligt at komme med en entydig definition, eftersom det, der betragtes som luksus i én sammenhæng, måske ikke bliver betragtet som sådan i en anden.

4.2.3.1. Forskelle i medlemsstaternes fortolkning og anvendelse af disse regler vil fortsat medføre nogen konkurrenceforvridning, men Det Økonomiske og Sociale Udvalg er af den opfattelse, at graden af forvridning næppe vil være væsentlig samlet set eller inden for enkeltsektorer.

4.2.4. ØSU er enig med Kommissionen i, at også udgifter til underholdning skal behandles på linje med luksusudgifter, eftersom disse principielt må henregnes til endeligt forbrug. Der vil derfor ikke være fradrag for indgående afgift i forbindelse med udgifter til underholdning.

4.2.5. Situationen med hensyn til personbiler er mere sammensat, eftersom der er tale om beløbstørrelser, som kan have væsentlige provenumæssige konsekvenser for de medlemsstater (flertallet), som i øjeblikket ikke indrømmer fradragsret. Det betyder også, at der for denne udgiftskategori er tale om større grad af konkurrenceforvridning.

4.2.5.1. Der er blevet sat skarpt fokus på problemstillingen i en nylig dom fra EF-Domstolen, i sagen ARO Lease BV, hvorefter udlejning af personbiler i henhold til leasingkontrakter skal betragtes som en tjenesteydelse og ikke som levering af goder. I henhold til gældende lovgivning betyder dette, at en afgiftspligtig person bosiddende i en af de medlemsstater, der ikke indrømmer fradragsret, kan leje en personbil fra et firma etableret i en af de tre medlemsstater (Tyskland, Holland og Luxembourg), der i modsætning til de øvrige medlemsstater indrømmer fradragsret, og dernæst i henhold til 8. direktiv gøre krav på refusion af afgiften i den medlemsstat, hvor biludlejningsfirmaet er etableret. Det er ikke nogen betingelse, at køretøjet stammer fra eller er indregistreret i denne medlemsstat, endsige nogensinde har været inde på dens område.

4.2.5.2. Det er klart, at denne dom åbner op for betydelige konkurrenceforvridninger, omend forvridningseffekten i praksis nok vil være større i nogle medlemsstater end i andre. De medlemsstater, som i øjeblikket ikke indrømmer fradragsret, udsættes for en betydelig trussel om væsentlige provenutab, og i skøn over kommissionsforslagenes budgetmæssige konsekvenser for disse medlemsstater bør der tages højde for denne situation.

4.2.6. Kommissionens forslag løser problemet i sagen ARO Lease BV og repræsenterer dermed en væsentlig forbedring af den nuværende situation for såvel erhvervsdrivende som nationale administrationer. Men forslagene er og bliver komplicerede, og den omstændighed, at medlemsstaterne indrømmes valgmuligheder, rummer en risiko for residuale forvridninger af konkurrencen som følge af, at medlemsstaterne udnytter disse valgmuligheder forskelligt.

4.2.7. Alligevel bifalder ØSU den forbedring af situationen, som Kommissionens forslag medfører. En mere vidtgående forenkling i form af anvendelsen af et fast fradrag på 50 % ville føre til betydelig skattemæssig forskelsbehandling, eftersom nogle grupper af borgere ville få større fordele end andre, medens den offentlige sektor formentlig ville miste et betydeligt provenu.

4.2.8. ØSU ønsker at påpege, at hvor en udgift, der skønnes både at rumme elementer af erhvervsmæssigt og privat forbrug, og fradragsretten bortfalder for sidstnævnte forbrugs vedkommende, er det ulogisk at kræve, at der skal betales udgående moms for denne del af forbruget, eftersom det reelt ville indebære dobbeltbeskatning. Det ville også være tilfældet, selv om en ansat tilbagebetalte den private del af udgiften til virksomheden.

4.3. Procedurer vedrørende kontrol, refusion og administrativt samarbejde

4.3.1. Det Økonomiske og Sociale Udvalg er enig med Kommissionen i, at nærværende forslag vil bidrage væsentligt til at understøtte kontrolprocessen, fordi de nationale administrationer i de enkelte medlemsstater vil have at gøre med erhvervsdrivende, som er momsregistrerede i den pågældende medlemsstat, og derved have en vis baggrundsviden om disse afgiftspligtige personers forhold. Direktiv 77/799/EØF om gensidig bistand tillader de pågældende medlemsstater at udveksle enhver form for oplysninger, som de skønner nødvendige for udøvelsen af deres respektive kontrolbeføjelser.

4.3.2. ØSU noterer sig imidlertid, at de indvundne erfaringer viser, at medlemsstaterne endnu ikke i fuldt omfang udnytter de muligheder, dette fællesskabsinstrument frembyder, og at Kommissionen på den baggrund ser sig nødsaget til at foreslå, at ordningen følges op af supplerende midlertidige kontrolforanstaltninger.

4.3.3. Kommissionen medgiver, at disse supplerende foranstaltninger vil svække forenklingseffekten af den ændrede fradragsordning og derfor kun er acceptable på det korte sigt. ØSU noterer sig til sin tilfredshed, at Kommissionen bekræfter, at længden af den periode, i hvilken foranstaltningerne skal anvendes, skal være strengt begrænset til den tid, der kræves for at forbedre samarbejdet mellem medlemsstaterne. ØSU konstaterer med tilfredshed, at Kommissionen med jævne mellemrum vil undersøge, hvordan disse foranstaltninger anvendes i medlemsstaterne, og hvilke konkrete resultater de kan opvise.

4.3.3.1. ØSU anmoder indstændigt Kommissionen om at ophæve disse foranstaltninger ved første givne lejlighed og i dette øjemed gøre alt, hvad der står i dens magt for at anspore medlemsstaterne til at forstærke deres indbyrdes samarbejde.

5. Konklusion

5.1. Det Økonomiske og Sociale Udvalg bifalder Kommissionens forslag, der repræsenterer en afgørende forbedring i forhold til den nuværende situation. Såvel erhvervslivet som de offentlige administrationer vil blive lettet for en stor del af de byrder, de i øjeblikket belastes med, og for mange erhvervsdrivende vil tilbagebetaling af moms erlagt i medlemsstater, i hvilke de ikke er etableret, nu endelig blive en realitet.

5.2. På den baggrund kan ØSU godkende forslaget om, at erhvervsdrivende skal have ret til at fradrage moms erlagt i medlemsstater, hvor de ikke er etableret, i deres periodiske angivelser i de medlemsstater, hvor de er etableret, samt forslaget om ophævelse af proceduren i det 8. direktiv. ØSU er enig i, at dette er den eneste effektive måde, hvorpå det nuværende system kan forenkles.

5.2.1. ØSU kan også i det store og hele godkende forslagene vedrørende udgifter, der ikke giver ret til fuldt fradrag.

5.3. Det er ØSU's håb, at det tidsrum, for hvilket de supplerende kontrolforanstaltninger er i kraft, vil blive kortet ned til det nødvendige minimum.

5.4. ØSU anser de foreliggende forslag for et vigtigt skridt i retning af at skabe et virkeligt indre marked, hvilket er på linje med ØSU's tidligere henstillinger om, at det eksisterende momssystem løbende skal reformeres i afventning af et nyt, endeligt system. Det er dog ØSU's opfattelse, at disse foranstaltninger kun er lappeløsninger på problemer, der kun endeligt kan løses med et nyt, fælles momssystem. I den sammenhæng opfordrer ØSU medlemsstaterne til at forholde sig konstruktivt og positivt til spørgsmålet om en momsreform af hensyn til den europæiske integration og færdiggørelsen af det indre marked.

5.5. I sin årsberetning for regnskabsåret 1997 () bemærker Revisionsretten om den nuværende momsordning: »Selv om der er indført en ordning med efterfølgende udveksling af momsoplysninger mellem medlemsstaterne (VIES), er mulighederne for svig forøget«. Beretningen fortsætter: »Da der ikke findes et acceptabelt alternativ, vil den nuværende "overgangsordning" være gældende en række år fremover. Der kan ikke forventes væsentlige forbedringer, fordi der ikke er en klar vilje til at prioritere bekæmpelse af svig i samhandelen mellem medlemsstaterne højt«. ØSU tilslutter sig Revisionsrettens synspunkt og understreger det nødvendige i, at medlemsstaterne opviser den politiske vilje og beslutsomhed til at blive enige om et nyt, endeligt momssystem uden yderligere opsættelse. ØSU skal påpege, at de nuværende overgangsforanstaltninger trådte i kraft 1. januar 1993 og kun skulle have varet til 31. december 1996.

Bruxelles, den 28. januar 1999.

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT C 219 af 15.7.1998, s. 16-20.

() EF-Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 17. juli 1997. Sag C-190/95. Samling af Afgørelser 1997, side I-4383.

() EFT C 296 af 29.9.1997, s. 51.

() EFT C 349 af 17.11.1998, punkt 1.30 og 1.34.