Forslag til RÅDETS FORORDNING om kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i sager vedrørende forældremyndighed

(forelagt af Kommissionen)

BEGRUNDELSE

1. Målsætning

På Det Europæiske Råds møde i Tammerfors i oktober 1999 blev det fastslået, at samværsret skulle være et prioriteret område for det retlige samarbejde [1]. Dette skal ses som et svar på et reelt socialt behov, eftersom stadig flere borgere flytter fra én medlemsstat til en anden, familier splittes op og nye dannes. Det medfører, at børnene må have retlig sikkerhed for, at de kan opretholde forbindelsen med de personer, der har forældremyndighed over dem, også når disse bor i forskellige medlemsstater.

[1] Konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tammerfors, punkt 34.

Man kan f.eks. forestille sig følgende tilfælde: Efter at retten i medlemsstat X har tildelt barnets mor forældremyndigheden og barnets far samværsret, flytter faderen til medlemsstat Y. Da moderen ikke har nogen garanti for, at rettens afgørelse reelt vil blive anerkendt og fuldbyrdet i medlemsstat Y, vil hun helst ikke lade barnet rejse over grænsen for at besøge faderen. Hun lader omsider barnet rejse, men faderen, som er utilfreds med, at hans samværsret ikke respekteres fuldt ud, tilbageholder barnet og anlægger sag ved retten i medlemsstat Y for at få afgørelsen om forældremyndighed ændret. Dette er en uheldig, og desværre alt for almindelig, situation i EU i dag.

Formålet med en fællesskabsforanstaltning på dette område er at varetage barnets tarv og at sikre dets grundlæggende ret til at opretholde en regelmæssig og personlig kontakt med begge forældre, som omhandlet i artikel 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. På den ene side må en afgørelse, der regulerer forbindelserne mellem et barn og de personer, der har forældremyndighed over det, i kraft af sin natur altid kunne ændres for bedre at varetage barnets tarv, efterhånden som dets situation udvikler sig. På den anden side må en sådan afgørelse have fri bevægelighed og kunne ændres (ligesom forbindelserne mellem barnet og de personer, der har forældremyndighed over det, må kunne udvikle sig) i et miljø præget af retssikkerhed, som medfører mindst mulig konflikt og sikrer den nødvendige stabilitet i barnets liv. Der må etableres en balance mellem målsætningen om, at afgørelsen altid bedst muligt skal varetage barnets tarv, og målsætningen om, at en afgørelse, der er truffet i én medlemsstat, anerkendes i hele Fællesskabet.

Med dette formål for øje foreslår Kommissionen, at princippet om gensidig anerkendelse udvides til at omfatte alle afgørelser om forældremyndighed (således at alle børn kan drage fordel af reglerne). For at sikre, at den fornødne gensidige tillid mellem medlemsstaterne er til stede, indeholder forslaget et sæt klare og sammenhængende regler for tildeling af kompetence og en mekanisme for samarbejde mellem domstole og myndigheder. Den endelige målsætning er afskaffelsen af den fuldbyrdelsesprocedure, som i øjeblikket er nødvendig, inden en afgørelse truffet i én medlemsstat kan fuldbyrdes i en anden.

Samtidig er Kommissionen ved at forberede et forslag med henblik på godkendelse af Haagerkonventionen af 1996 om forældremyndighed, således at dette værdifulde internationale instrument kan stå ved siden af fællesskabsreglerne og være gældende i tilfælde, der går ud over Fællesskabets grænser.

2. Baggrund

Dette forslag er en del af det igangværende arbejde inden for Det Europæiske Fællesskab, der tager sigte på at indføre et egentligt retligt område, baseret på princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser [2].

[2] Konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tammerfors, punkt 33.

Forslagets retsgrundlag er artikel 61, litra c), og artikel 67, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. I henhold til traktatens artikel 61, litra c), og artikel 65 vedtager Fællesskabet foranstaltninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger i det omfang, de er nødvendige for det indre markeds funktion. Disse foranstaltninger omfatter forbedring og forenkling af anerkendelsen og fuldbyrdelsen i civile sager og handelssager. Det grundlæggende instrument på dette område er Rådets forordning (EF) nr. 44/2001, som imidlertid ikke finder anvendelse på en række nøje definerede områder, herunder fysiske personers retlige status samt deres rets- og handleevne, formueforhold mellem ægtefæller samt arv efter loven eller testamente [3].

[3] Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, EFT L 12, 16.1.2001, s. 1, artikel 1, stk. 2, litra a).

På det familieretlige område fastsætter forordning (EF) nr. 1347/2000 regler for kompetence, automatisk anerkendelse og forenklet fuldbyrdelse af visse retsafgørelser, der træffes i forbindelse med skilsmisse eller separation [4]. Specielt hvad angår forældremyndighed, er forordningen begrænset til at omfatte afgørelser om forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn, som er afsagt i forbindelse med ægteskabssager. Forordningen trådte i kraft den 1. marts 2001.

[4] Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29. maj 2000 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn, EFT L 160, 30.6.2000, s. 19.

På grundlag af Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 forelagde Frankrig den 3. Juli 2000 et initiativ, der tager sigte på, gennem afskaffelse af fuldbyrdelsesproceduren, at lette samværsretten over grænserne, når det drejer sig om børn af skilte eller separerede forældre [5]. Som modvægt til den direkte eksigibilitet af afgørelser vedrørende samværsret opererer det franske initiativ med en garanti for, at barnet vil vende tilbage efter sit ophold i udlandet.

[5] Initiativ fra Den Franske Republik med henblik på Rådets forordning om gensidig anerkendelse af afgørelser om samværsret, EFT C 234, 15.8.2000, s. 7.

Rådet (retlige og indre anliggender) vedtog på sit møde den 30. november 2000 et program for gradvis afskaffelse af fuldbyrdelsesproceduren inden for fire områder [6]. Inden for område 2 omfatter programmets første etape en udvidelse af anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 1347/2000 kombineret med afskaffelsen af fuldbyrdelsesproceduren i forbindelse med afgørelser om samværsret. Ved samme lejlighed fastslog Rådet, at initiativet kun burde videreføres sideløbende med arbejdet med at udvide anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 1347/2000. Dette vil sikre ligebehandling af alle børn, idet der således tages hensyn til de samfundsmæssige realiteter, som f.eks. ændrede familiestrukturer.

[6] Program med foranstaltninger med henblik på gennemførelse af princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, EFT C 12, 15.1.2001, s. 1. Programmet omfatter følgende områder: (i) Bruxelles I; (ii) Bruxelles II og familiesituationer, der opstår gennem andre samlivsformer end ægteskab; (iii) formueforhold mellem ægtefæller og formueretlige virkninger af opløsningen af forholdet mellem et ugift par; og (iv) arv efter loven eller testamente. I programmets tredje (og sidste) etape afskaffes fuldbyrdelsesproceduren i forbindelse med alle fire områder.

For at bane vejen forelagde Kommissionen den 27. marts 2001 et arbejdsdokument om gensidig anerkendelse af afgørelser om forældremyndighed. Dokumentet indeholder en række indledende overvejelser vedrørende udvidelsen af anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 1347/2000, de tilsvarende regler om kompetence og en række andre tilknyttede spørgsmål.

Som opfølgning af arbejdsdokumentet blev der afholdt en offentlig høring den 27. juni 2001.

På baggrund af svarene fra medlemsstaterne og fra andre interesserede parter, der deltog i høringen, forelægger Kommissionen herved et forslag til Rådets forordning om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i sager vedrørende forældremyndighed. Forslaget supplerer forordning (EF) nr. 1347/2000 ved at forbedre den frie bevægelighed for alle afgørelser om forældremyndighed gennem et fælles sæt regler om kompetence, som skal være vedtaget på fællesskabsplan, og regler om øget samarbejde mellem myndighederne. Forslaget omfatter kun de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre målsætningen om at forenkle anerkendelsen og fuldbyrdelsen af afgørelser om forældremyndighed, og det overholder således principperne om subsidiaritet og proportionalitet, som er omhandlet i artikel 5 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. I sammenhæng med det franske initiativ om afskaffelse af fuldbyrdelsesproceduren i forbindelse med afgørelser om samværsret repræsenterer forslaget gennemførelsen af første etape af område 2 i programmet for gensidig anerkendelse.

3. Artiklerne

Kapitel I - Anvendelsesområde og definitioner

Artikel 1 - Anvendelsesområde

Forslaget vedrører samme slags sager indbragt for samme slags myndigheder som forordning (EF) nr. 1347/2000. Betegnelsen "civile sager" dækker således ikke blot retssager, men også administrative procedurer, hvor disse anvendes i henhold til den nationale lovgivning.

Forskellen består i, at den forbindelse til ægteskabssager, som etableres i artikel 1 i forordning (EF) nr. 1347/2000, ikke længere eksisterer, således at forslaget vedrører alle afgørelser om forældremyndighed over et barn, uafhængigt af barnets familiemæssige situation.

Forslaget vedrører ikke Danmark, hvilket er i overensstemmelse med den protokol om Danmarks stilling, som er knyttet til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. For så vidt angår Irland og Det Forenede Kongerige kan de udnytte deres "opt-in"-mulighed inden for tre måneder, hvilket er i overensstemmelse med den protokol om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, som er knyttet til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab.

Artikel 2 - 'Indehaver af forældremyndighed"

Ifølge definitionen af betegnelsen "indehaver af forældremyndighed" er der tale om de fysiske og juridiske personer, som har forældremyndighed over et barn i kraft af en retsafgørelse eller gældende lovgivning. I henhold til artikel 13, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1347/2000 omfatter betegnelsen "retsafgørelse" ikke blot retlige og administrative afgørelser, men også officielt bekræftede dokumenter og forlig, der er indgået for retten. Betegnelsen "indehaver af forældremyndighed" anvendes derefter i artikel 4, 5, 6, 13 og 17 (hvor vedkommendes samtykke er nødvendigt, for at retten kan udøve kompetence, eller hvis vedkommende har ret til at anmode om overførsel af sagen eller om bistand fra en centralmyndighed).

Det må erkendes, at de nationale lovgivninger afviger betydeligt fra hinanden med hensyn til, hvem der kan være indehaver af forældremyndigheden (lige fra barnets forældre, til andre medlemmer af barnets familie og til tredjepersoner). Kommissionen mener, at alle problemer i forbindelse med fuldbyrdelsen af afgørelser om tildeling af forældremyndighed til personer, som ikke er berettiget hertil i henhold til fuldbyrdelsesmedlemsstatens lovgivning, bør behandles i forbindelse med afskaffelsen af fuldbyrdelsesproceduren for samværsret.

'Forældremyndighed'

Der gives ikke nogen definition på 'forældremyndighed', men det forventes, at der vil opstå en vis konvergens gennem Domstolens retspraksis. Desuden fastslås det i en betragtning, at betegnelsen omfatter samværsret, men ikke underholdspligt, som er omhandlet i forordning (EF) nr. 44/2001. For at opnå en sammenhæng mellem de to instrumenter bør det overvejes at ændre artikel 5, stk. 2, i forordning (EF) nr. 44/2001 for at sikre, at en ret har kompetence i sager og underholdspligt i alle tilfælde, hvor disse sager er knyttet til sager vedrørende forældremyndighed.

Det kan være nødvendigt også at opstille en "sort liste" over foranstaltninger, der træffes i "civilsager", men som er for tæt knyttet til udøvelsen af offentlig myndighed til, at det er berettiget at medtage dem under forordningens anvendelsesområde (f.eks. foranstaltninger til anbringelse af et barn på en institution). Kommissionen har valgt ikke at begrænse forslaget i denne retning og at lade medlemsstaterne meddele, hvilke problemer de måtte have i forhold til deres nationale lovgivning.

Lovvalg

Valget af, hvilken lov der skal anvendes til at bestemme, hvem der tildeles forældremyndigheden, overlades til den ret, sagen indbringes for. Som grundlag for vurderingen af, om en fjernelse eller tilbageholdelse af et barn er ulovlig, henvises der i artikel 5 til lovgivningen i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted, inden den pågældende fjernelse eller tilbageholdelse fandt sted. Generelt set indvirker programmet for gensidig anerkendelse ikke på spørgsmålet om lovvalg. Selv om forslaget ikke omfatter bestemmelser om lovvalg (i lighed med forordning (EF) nr. 1347/2000) mener Kommissionen, at det bør overvejes, hvorvidt en harmonisering af lovvalgsregler i forbindelse med både skilsmisse og forældremyndighed vil kunne lette den gensidige anerkendelse.

Kapitel II - Kompetence

Med henblik på at øge retssikkerheden omfatter forslaget et helt kompleks af kompetencegrundlag, som tager sigte på at undgå kompetencekonflikter; dette kompleks er i vid udstrækning inspireret af de tilsvarende regler i Haagerkonventionen af 1996 [7]. Grundlaget for at fastslå barnets sædvanlige opholdssted (artikel 3) kan i visse tilfælde blive ændret, f.eks. fordi barnets sædvanlige opholdssted ændres, eller som følge af en aftale mellem indehaverne af forældremyndigheden (artikel 4, 5 og 6), ligesom der opereres med et fleksibilitetsinstrument (artikel 13). Formålet er i alle tilfælde at tildele kompetence på en måde, der bedst varetager barnets tarv.

[7] XXXIV. konvention om retternes kompetence, lovvalg, anerkendelse, fuldbyrdelse og samarbejde vedrørende forældremyndighed og foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige (indgået den 19. oktober 1996). Konventionen er endnu ikke trådt i kraft.

Det er klart, at den grundlæggende regel vedrørende kompetence (artikel 3) kun finder anvendelse, når det pågældende barn har sit sædvanlige opholdssted i Fællesskabet. Men artikel 4-6 finder anvendelse, uanset om barnets sædvanlige opholdssted er inden for eller uden for Fællesskabet. Det samme gælder udøvelsen af anden kompetence i henhold til national lovgivning, som omhandlet i artikel 8. Samtidig overvejer Fællesskabet at godkende Haagerkonventionen af 1996. En godkendelse vil ikke berøre anvendelsen af regler vedtaget på fællesskabsplan på børn, der har deres sædvanlige opholdssted inden for Fællesskabet. Imidlertid ville konventionens regler om kompetence gå forud for fællesskabsreglerne, hvis det pågældende barn ikke har sit sædvanlige opholdssted inden for Fællesskabet og har opholdssted i et land, der deltager i konventionen, men som ikke er en medlemsstat.

Afdeling I

Artikel 3 - Generel kompetence

Som i Haagerkonventionen af 1996 er kompetencen i første instans baseret på barnets sædvanlige opholdssted. Dette betyder, at hvis et barns sædvanlige opholdssted ændres, skal retten i den medlemsstat, som er det nye sædvanlige opholdssted, have kompetence.

I lighed med den almindelige praksis inden for Haagerkonferencen, hvor begrebet "sædvanligt opholdssted" er udviklet, er udtrykket ikke defineret, men dækker over en faktisk omstændighed, som må vurderes af dommeren i hvert enkelt tilfælde. Det forventes imidlertid, at der vil opstå en vis konvergens gennem Domstolens retspraksis.

Eftersom et barns sædvanlige opholdssted kan ændres øjeblikkeligt eller gennem en ulovlig handling, er der situationer, hvor barnets tarv bedst vil kunne varetages, hvis retten i den medlemsstat, der var barnets tidligere sædvanlige opholdssted, fortsat udøver kompetence. Disse situationer er omhandlet i artikel 4 og 5.

Artikel 4 - Fortsat kompetence hos den medlemsstat, hvor den seneste afgørelse er truffet

Artikel 4 fastslår, at kompetencen i nogen tid kan forblive hos den medlemsstat, hvor den seneste afgørelse er truffet, hvis barnet for nylig er flyttet til sit nye sædvanlige opholdssted, medens en af indehaverne af forældremyndigheden fortsat har opholdssted i den medlemsstat, hvor den seneste afgørelse er truffet. Formålet er at sikre en vis kontinuitet, uden at det dog berører definitionen af begrebet "sædvanligt opholdssted". Desuden skal en ændring af en tidligere afgørelse, som skal afspejle en ændring i barnets situation, foretages af den ret, som befinder sig tættest på barnet på det tidspunkt, hvor det skifter opholdssted. Samtidig vil den indehaver af forældremyndigheden, som forbliver på stedet, ikke være nødsaget til at anlægge sagen i et ukendt miljø, medmindre vedkommende selv vælger at benytte sig af denne mulighed. Når der er gået seks måneder, overgår kompetencen til retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, da disse nu befinder sig tættest på barnet.

Man kan f.eks. forestille sig følgende tilfælde: En afgørelse, truffet i medlemsstat X, tildeler moderen forældremyndighed over barnet og faderen samværsret hver anden weekend, idet alle tre er bosatte i medlemsstat X. Moderen beslutter at flytte med barnet til medlemsstat Y, og afgørelsen skal derfor ændres, eftersom det ikke længere er praktisk muligt for faderen at se barnet hver anden weekend. Selv om det i henhold til den foreliggende afgørelse ikke er nødvendigt for faderen at indbringe sagen for retten i medlemsstat X inden flytningen, giver artikel 4 faderen mulighed herfor. Retterne i medlemsstat Y må afgive kompetencen i seks måneder efter flytningen, medmindre faderen godtager, at de udøver kompetence.

Tre betingelser skal være opfyldt, for at denne artikel kan finde anvendelse: barnet må ikke have boet i den medlemsstat, hvor det har sit nye sædvanlige opholdssted, i mere end seks måneder (litra a)); en af indehaverne af forældremyndigheden skal stadig være bosiddende i den medlemsstat, hvor den seneste afgørelse er truffet (litra b)); og denne person skal have afvist, at retten i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, udøver kompetence (litra c)).

Artikel 5 - Barnebortførelser

Den omstændighed, at kompetencen automatisk følger med ved en ændring af barnets sædvanlige opholdssted, medfører også risiko for, at der anvendes magt for at skabe en kunstig situation med henblik på at opnå forældremyndighed over barnet.

På internationalt plan tager Haagerkonventionen af 1980 om barnebortførelser sigte på at genskabe status quo gennem en øjeblikkelig tilbagegivelse af børn, der er ulovligt fjernet eller tilbageholdt [8]. Bortførelse eller tilbageholdelse af et barn betragtes som ulovlig, når der er tale om brud på en faktisk udøvet forældremyndighed. Samtidig anerkender konventionen, at det er nødvendigt med et begrænset antal undtagelser fra forpligtelsen til at tilbagegive barnet, herunder hvis der er alvorlig risiko for, at tilbagegivelsen vil skade barnet fysisk eller psykisk eller på anden måde sætte det i en uacceptabel situation (artikel 13, litra b)). Dette bevirker med hensyn til kompetence, at efter et barns bortførelse vil retten på det nye sædvanlige opholdssted ikke udøve kompetence, medmindre der er truffet afgørelse om ikke at tilbagegive barnet, eller der ikke inden for en rimelig tid er indgivet en begæring om barnets tilbagegivelse.

[8] XXVIII. konvention om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser (indgået den 25. oktober 1980). Konventionen er gældende i alle medlemsstater.

På den ene side bør denne nye de facto situation, som opstår ved en barnebortførelse inden for Fællesskabet, få betydning for kompetencen, når situationen er accepteret af alle indehavere af forældremyndighed (f.eks. hvis der ikke er indgivet begæring om tilbagegivelse af barnet). På den anden side mener Kommissionen ikke, at det er berettiget, inden for et fælles retligt område, at forudse en permanent overførsel af kompetence i nogen anden situation, f.eks. tilfælde som omhandlet i artikel 13, litra b). Faktisk tilskynder Haagerkonventionen af 1980 de kontraherende parter til at begrænse konventionens undtagelser for tilbagegivelse yderligere eller til at anvende andre instrumenter for at lette tilbagegivelsen [9].

[9] Se artikel 34 og 36 i Haagerkonventionen af 1980.

Følgende løsning ville kunne anvendes inden for Fællesskabet: På grundlag af en afgørelse truffet i medlemsstat X har moderen, der er bosiddende i medlemsstat X, forældremyndigheden, og faderen, der er bosiddende i medlemsstat Y, har samværsret. Under barnets besøg i medlemsstat Y fremgår det, at barnet er udsat for en risiko. Faderen anmoder i medlemsstat Y om, at der anvendes foreløbige retsmidler for at beskytte barnet, og inden for en måned henvender han sig til retten i medlemsstat X for at få afgørelsen om forældremyndighed ændret. I alle tilfælde vil det være retten i medlemsstat X, hvor barnet bor, der træffer den endelige afgørelse. Dette betyder, at hvis retten mener, at den påståede risiko er ubegrundet, vil de foreløbige retsmidler i medlemsstat Y ophøre med at være gældende, og barnet vil blive tilbagegivet. I så tilfælde vil de centrale myndigheder i de to medlemsstater samarbejde om at træffe de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger i forbindelse med barnets tilbagegivelse.

Denne løsning bygger på, at der i et fælles retligt område må være tillid til, at retterne i den anden medlemsstat kan yde samme beskyttelse af barnet. For at lette det retlige samarbejde indføres der en række mekanismer, f.eks. at vidnesbyrd, som barnet har aflagt i medlemsstat Y, kan anvendes i medlemsstat X [10]. Den omstændighed, at afgørelsen om sagens realitet altid skal træffes af den ret, der er kompetent hertil, forventes at have en afskrækkende virkning, således at barnebortførelser ikke længere forsøges anvendt som et middel til at få ændret kompetencen. De samme betragtninger ligger til grund for bestemmelserne om tilbagegivelse i det franske initiativ vedrørende samværsret.

[10] Se Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001 af 28. maj 2001 om samarbejde mellem medlemsstaternes retter om bevisoptagelse på det civil- og handelsretlige område, EFT L 174, 27.6.2001, s. 1.

I stk. 1 fastslås den generelle regel, som også findes i artikel 4 i forordning (EF) nr. 1347/2000, om, at retterne udøver deres kompetence i overensstemmelse med Haagerkonventionen af 1980. Ifølge stk. 2 kan retterne på barnets nye sædvanlige opholdssted kun udøve kompetence, hvis alle indehavere af forældremyndighed har accepteret situationen. Stk. 3 er den naturlige følge af stk. 2 og fastslår, at retterne skal beordre barnets tilbagegivning, når de ikke kan udøve kompetence i henhold til stk. 2, og uden at dette berører de foreløbige retsmidler, de måtte anvende i henhold til artikel 9. I stk. 4 defineres "ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse" som i Haagerkonventionen af 1980.

Artikel 6 - Aftaler om værneting

Denne artikel giver mulighed for, at indehaverne af forældremyndigheden kan aftale, at sagen skal indbringes for retten i en medlemsstat, som barnet har en væsentlig tilknytning til. Denne mulighed gives for at tilskynde til opnåelse af enighed, om end kun om, hvilken ret der skal behandle sagen. Den ret, sagen indbringes for, vil stadig have mulighed for at vurdere, om barnets tarv bedst varetages ved, at den udøver kompetence.

Den omstændighed, at kompetencen tillægges skilsmisseretten, som omhandlet i artikel 3, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1347/2000, kan betragtes som et særligt tilfælde af aftale om værneting i henhold til artikel 6. Andre mulige fora kan f.eks. være den medlemsstat, hvor en af indehaverne af forældremyndigheden har sit sædvanlige opholdssted, eller en medlemsstat, hvor barnet tidligere har haft sit sædvanlige opholdssted.

Artikel 7 - Kompetence baseret på barnets opholdssted

Denne artikel fastslår, at hvis et barns sædvanlige opholdssted ikke kan fastslås, kan den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, automatisk udøve kompetence. Denne situation kan opstå i forbindelse med flygtningebørn, men også hvis retten i én medlemsstat anser, at barnet har mistet sit sædvanlige opholdssted, medens retten i en anden medlemsstat anser, at betingelserne for at opnå et nyt sædvanligt opholdssted endnu ikke er opfyldt.

For at forhindre misbrug af artiklen er den tildelt en underordnet rolle i forhold til artikel 3-6 (dvs. at den kun finder anvendelse, hvis ingen ret i en medlemsstat kan udøve kompetence i henhold til disse artikler).

Artikel 8 - Anden kompetence

Anden anvendelse af national lovgivning er forudset, hvor ingen ret i en medlemsstat har kompetence i henhold til artikel 3-7. Der vil i de fleste tilfælde være tale om børn, som har en betydelig forbindelse til, men ikke deres sædvanlige opholdssted i en medlemsstat. Selvfølgelig ville en godkendelse af Haagerkonventionen af 1996 udelukke udøvelsen af kompetence i forbindelse med børn, som har deres sædvanlige opholdssted i et andet land, der deltager i konventionen, medmindre dette er i overensstemmelse med konventionens regler, f.eks. gennem anvendelse af dennes artikel 8 og 9.

Som i forordning (EF) nr. 1347/2000 vil en afgørelse baseret på anden kompetence være undergivet samme ordning med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse i alle andre medlemsstater.

Artikel 9 - Kompetence til at anvende foreløbige retsmidler til beskyttelse af barnet

I hastetilfælde bør retten i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, være i stand til at træffe de nødvendige foranstaltninger til beskyttelse af barnet.

Det bør sikres, at disse foranstaltninger ikke opretholdes på ubestemt tid, således at den ret, der er kompetent til at påkende sagens realitet, ikke forhindres i at udøve kompetencen i praksis. Det foreslås derfor for det første, at disse foranstaltninger ophører med at være gældende, medmindre sagen inden en måned indbringes for den ret, der er kompetent til at påkende sagens realitet, og for det andet, at disse foranstaltninger kan annulleres ved en afgørelse (i første instans) truffet af den ret, der er kompetent til at påkende sagens realitet.

Det er vigtigt, at retterne samarbejder direkte eller gennem centralmyndighederne (f.eks. ved vidneafhøring) i forbindelse med sådanne foranstaltninger.

Artikel 10 - Kompetence til at fastlægge udøvelsen af forældremyndighed

Der bør foretages en sondring mellem afgørelser om tildeling af forældremyndighed og afgørelser om udøvelsen af rettigheden. I sidstnævnte tilfælde bør retten i den medlemsstat, hvor rettighederne udøves, have en vis frihed til at fastlægge de nødvendige praktiske ordninger, i det omfang disse ikke er forudset i den oprindelige afgørelse.

Igen bør det sikres, at afgørelsens substans ikke ændres. For at forhindre dette fastslår stk. 3, at den ret, der er kompetent til at påkende sagens realitet, kan annullere sådanne praktiske arrangementer.

Det er vigtigt, at retterne samarbejder direkte eller gennem centralmyndighederne om anvendelsen af denne artikel.

Afdeling II

Artikel 11 og 12 - Prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse

Ligesom i artikel 9 og 10 i forordning (EF) nr. 1347/2000 er den ret, der træffer afgørelsen, ansvarlig for at undersøge, at den har kompetence, og at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser.

Artikel 13 - Overførsel til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen

Reglerne om kompetence i Afdeling I er struktureret med henblik på at fastlægge et fuldstændigt og rationelt system, som bedst varetager barnets tarv. Der kan imidlertid være (om end sjældne) situationer, hvor retten i en anden medlemsstat vil være bedre egnet til at behandle sagen. En bestemmelse, som muliggør overførsel af en sag, er således medtaget for både at bekræfte og yderligere fremme den gensidige tillid, der er udviklet mellem medlemsstaterne på området retligt samarbejde. En lignende mekanisme for overførsel af sager er forudset i Haagerkonventionen af 1996.

Den her foreslåede ordning er dog ikke så løs i opbygningen, og den er baseret på kriterier, der er bedre egnet i en fællesskabssammenhæng. Det understreges, at denne artikel kun bør anvendes i undtagelsestilfælde. Den nødvendige forbindelse til den medlemsstat, hvortil sagen kan overføres, fremstår ved, at barnet har haft sit tidligere sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat. Desuden må overførslen begæres af en indehaver af forældremyndigheden og kan derfor ikke foretages på rettens eget initiativ. En yderligere sikkerhed ligger i, at både den ret, der foreslår, og den ret, der godtager overførslen, skal anse, at barnets tarv bedst varetages på denne måde.

Mulighederne for at foretage en direkte overførsel fra én ret til en anden og for udveksling af synspunkter bør overvejes yderligere. I det omfang dette ikke er muligt, vil centralmyndighederne have en vigtig rolle at spille.

Artikel 14 - Litispendens

Der er medtaget en bestemmelse om litispendens i de tilfælde, hvor sager, der indebærer spørgsmål om forældremyndighed, er anlagt ved domstole i forskellige medlemsstater. Det forventes dog ikke, at denne regel vil blive anvendt ofte, eftersom forordningens kompetencemæssige ordning ikke er opbygget på grundlag af alternative begrundelser for kompetence.

Kapitel III - Anerkendelse og fuldbyrdelse

Artikel 15

Denne artikel referer til den ordning, der er omhandlet i forordning (EF) nr. 1347/2000.

Medlemsstaterne meddeler Kommissionen de relevante oplysninger med henblik på bilag I og III i forordning (EF) nr. 1347/2000 (retter og appelprocedurer), som offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Også attesten i bilag V i forordning (EF) nr. 1347/2000 bør ændres med anvendelse af den komitologiprocedure, der er omhandlet i forordningen, således at den medtager alle indehavere af forældremyndighed (i afdeling 3) og giver en kort beskrivelse af deres rettigheder og forpligtelser.

Kapitel IV - Samarbejde mellem centralmyndighederne

Artikel 16-18

En ordning for samarbejde mellem centralmyndighederne er et væsentligt element i forslaget.

Centralmyndighederne kan have en generel informations- og koordineringsfunktion samt træffe foranstaltninger i visse tilfælde.

For det første vil centralmyndighederne, som medlemmer af Det Europæiske Retlige Netværk [11], opbygge et informationssystem og drøfte spørgsmål af fælles interesse og koordineringsmetoder. Det er også muligt at anvende netværkets strukturer til at indkalde til møder mellem centralmyndighederne.

[11] Rådets beslutning 2001/470/EF af 28. maj 2001 om oprettelse af et europæisk retligt netværk på det civil- og handelsretlige område, EFT L 174 af 27.6.2001, s. 25.

Det vigtigste er, at centralmyndighederne forventes at spille en aktiv (og proaktiv) rolle for at sikre, at forældremyndigheden rent faktisk udøves i specifikke tilfælde, med de begrænsninger af deres indsats, som den nationale lovgivning indebærer. Deres aktiviteter omfatter også støtte til fuldbyrdelsen af afgørelser (herunder tilbagegivelse af barnet) samt fremme af mægling, hvis betydning blev understreget på mødet i Rådet (retlige og indre anliggender) den 30. november 2000. Der kan ikke lægges for faste rammer på dette område, men der kan tilskyndes til udvikling af et tæt samarbejde, som med fordel vil kunne bygge på de nuværende samarbejdsmekanismer, f.eks. mellem de myndigheder, der er udpeget i henhold til Haagerkonventionen af 1980.

Kapitel V - Generelle bestemmelser, overgangsbestemmelser og afsluttende bestemmelser

Artikel 19 - Forbindelsen til Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000

Selv om formålet er at udvide anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 1347/2000, tager denne artikel ikke desto mindre sigte på at øge retssikkerheden ved at fastslå, at denne forordnings bestemmelser går forud for de tilsvarende bestemmelser i forordning (EF) nr. 1347/2000. Det bør overvejes at kombinere bestemmelserne i denne forordning, de tilsvarende bestemmelser i forordning (EF) nr. 1347/2000 samt det franske initiativ om samværsret med det formål at gøre det muligt for dommere og aktører inden for retsvæsenet at arbejde på grundlag af et enkelt instrument.

Artikel 20 - Medlemsstater med to eller flere retsordener

Denne artikel svarer i det væsentlige til artikel 41 i forordning (EF) nr. 1347/2000.

Artikel 21 - Overgangsbestemmelser

Samme fremgangsmåde som i artikel 42 i forordning (EF) nr. 1347/2000 vil også gøre det muligt at anvende denne forordning i visse tilfælde, hvor procedurer var indledt, inden den trådte i kraft.

Artikel 22 - Lister over centralmyndigheder, retter og appelprocedurer

På grundlag af de oplysninger, der meddeles af medlemsstaterne, vil Kommissionen ajourføre oplysningerne om, hvilke centralmyndigheder der skal kontaktes, og gøre disse oplysninger offentligt tilgængelige.

Medlemsstaterne fremsender også til Kommissionen de lister over retter og appelprocedurer, som findes i bilag I-III til forordning (EF) nr. 1347/2000, inden for tre måneder efter forordningens ikrafttræden, således at de kan blive offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende i god tid, inden forordningen finder anvendelse.

Artikel 23 - Udvalg

Denne artikel refererer til det udvalg, der er oprettet ved artikel 45 i forordning (EF) nr. 1347/2000.

Artikel 24 - Ikrafttræden

Det forudses, at forordningen skal finde anvendelse et år efter dens offentliggørelse i EFT. Dog vil artikel 22 finde anvendelse tyve dage efter forordningens offentliggørelse i EFT, eftersom medlemsstaterne vil være forpligtet til at meddele de oplysninger, den omhandler, inden for tre måneder.

2001/0204 (CNS)

Forslag til RÅDETS FORORDNING om kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i sager vedrørende forældremyndighed

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 61, litra c), og artikel 67, stk. 1,

under henvisning til forslag fra Kommissionen [12],

[12] EFT C ...

under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet [13],

[13] EFT C ...

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg [14], og

[14] EFT C ...

ud fra følgende betragtninger:

(1) Det Europæiske Fællesskab har sat sig som mål at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer. Med dette formål for øje skal Fællesskabet bl.a. vedtage de foranstaltninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål, som er nødvendige for, at det indre marked kan fungere tilfredsstillende.

(2) Det Europæiske Råd i Tammerfors fastslog princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser som hjørnestenen i et egentligt retligt område.

(3) Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 fastsætter regler om kompetence, automatisk anerkendelse og forenklet fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn, som er truffet i forbindelse med ægteskabssager.

(4) Den 30. november 2000 vedtog Rådet og Kommissionen et program for gennemførelsen af princippet om gensidig anerkendelse af afgørelser vedrørende civil- og handelsretlige anliggender. Programmets første etape omfatter udvidelse af anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 1347/2000 kombineret med et særligt projekt for afskaffelse af fuldbyrdelsesproceduren i forbindelse med afgørelser om samværsret.

(5) Nærværende forordning overholder de grundlæggende rettigheder og de principper, der bl.a. er fastlagt ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den søger især at sikre fuld overholdelse af barnets grundlæggende rettigheder, som omhandlet i artikel 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

(6) For at sikre ligebehandling af alle børn omfatter denne forordning alle afgørelser om forældremyndighed, herunder om samværsret, men ikke afgørelser om underholdspligt; sidstnævnte er omfattet af forordning (EF) nr. 44/2001.

(7) De kompetencekriterier, der anvendes i denne forordning, er baseret på, at barnets tarv skal varetages bedst muligt. Dette betyder, at kompetencen først og fremmest tillægges den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, med undtagelse af visse tilfælde, hvor barnets sædvanlige opholdssted ændres, eller hvor indehaverne af forældremyndigheden har aftalt andet.

(8) I særlige tilfælde af ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn bør retterne i den medlemsstat, hvortil barnet er bragt, eller hvor det tilbageholdes, kunne træffe de nødvendige foranstaltninger til at beskytte barnet, men derefter henvise sagen til de retter, der er kompetente til at påkende sagens realitet.

(9) Reglerne om kompetence bør ikke udelukke, at der træffes foranstaltninger i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, med det formål at beskytte barnet i hastetilfælde eller for at fastlægge udøvelsen af forældremyndigheden. Imidlertid bør retterne i den medlemsstat, der er kompetent til at påkende sagens realitet, kunne træffe den endelige afgørelse, herunder have mulighed for at afvise sådanne foranstaltninger.

(10) Afgørelserne anerkendes og fuldbyrdes i overensstemmelse med den ordning, der er omhandlet i forordning (EF) nr. 1347/2000.

(11) Samarbejde mellem centralmyndighederne er af vital betydning i denne forbindelse, både generelt og i specifikke tilfælde, bl.a. med henblik på at fremme en løsning i mindelighed af familiestridigheder.

(12) I overensstemmelse med artikel 2 i Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen [15], bør der vedtages foranstaltninger til gennemførelse af denne forordning efter forskriftsproceduren i henhold til nævnte afgørelses artikel 3.

[15] EFT L 184 af 17.7.1999, s. 23.

(13) Denne forordning er i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og proportionalitetsprincippet som omhandlet i traktatens artikel 5, da dens mål ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor bedre kan gennemføres på fællesskabsplan. Den går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

(14) [Det Forenede Kongerige og Irland deltager i medfør af artikel 1 og 2 i protokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, ikke i vedtagelsen af denne forordning, og forordningen er derfor ikke bindende for og finder ikke anvendelse i Det Forenede Kongerige og Irland.] / [Det Forenede Kongerige og Irland har i medfør af artikel 3 i protokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, meddelt, at de ønsker at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af denne forordning.]

(15) Danmark deltager i henhold til artikel 1 og 2 i protokollen om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, ikke i vedtagelsen af denne forordning, og forordningen er derfor ikke bindende for og finder ikke anvendelse i Danmark -

UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING:

kapitel i

Anvendelsesområde og definitioner

Artikel 1 Anvendelsesområde

1. Denne forordning finder anvendelse på alle civile sager vedrørende forældremyndighed.

2. Andre procedurer, som er officielt anerkendt i en medlemsstat, sidestilles med retssager. Udtrykket "ret" dækker alle de myndigheder, der i medlemsstaterne har kompetence i sådanne spørgsmål.

3. I denne forordning forstås ved "medlemsstat" alle medlemsstater med undtagelse af Danmark [Irland og Det Forenede Kongerige].

Artikel 2 Indehaver af forældremyndighed

I denne forordning forstås ved "indehaver af forældremyndighed" enhver fysisk eller juridisk person, der har forældremyndighed over et barn i kraft af en retsafgørelse eller af gældende lovgivning.

kapitel ii

Kompetence

Afdeling I

Artikel 3 Generel kompetence

Retterne i den medlemsstat, hvor et barn har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt hvor sagen indbringes for retten, har kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende forældremyndighed, jf. dog artikel 4, 5 og 6.

Artikel 4 Fortsat kompetence hos den medlemsstat, hvor den seneste afgørelse er truffet

Retterne i den medlemsstat, hvor den seneste afgørelse om forældremyndighed over et barn er truffet i overensstemmelse med artikel 3-8 i denne forordning, vil fortsat udøve kompetence, hvis:

(a) barnet har været bosat i den medlemsstat, hvor det har sit sædvanlige opholdssted, i en periode på under seks måneder på det tidspunkt, hvor sagen indbringes for retten, og

(b) en af indehaverne af forældremyndigheden har sit sædvanlige opholdssted i den medlemsstat, hvor den seneste afgørelse er truffet, medmindre

(c) barnet har sit sædvanlige opholdssted i en anden medlemsstat, og den i litra b), omhandlede indehaver af forældremyndigheden har godtaget, at retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, udøver kompetence.

Artikel 5 Barnebortførelser

1. De kompetente retter i henhold til artikel 3 udøver deres kompetence i overensstemmelse med Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser.

2. I tilfælde af ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn vil retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart inden fjernelsen eller tilbageholdelsen, uanset stk. 1 fortsat udøve kompetence, indtil barnet har fået sit sædvanlige opholdssted i en anden medlemsstat, og

(a) hver indehaver af forældremyndigheden har godtaget fjernelsen eller tilbageholdelsen, eller

(b) barnet har haft fast opholdssted i den pågældende anden medlemsstat i en periode af mindst et år efter, at indehaveren af forældremyndigheden har fået eller burde have fået kendskab til barnets opholdssted, og der ikke er fremsat nogen begæring om barnets tilbagegivelse inden for den nævnte periode, og barnet er faldet til i sine nye omgivelser.

3. I tilfælde af ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn skal retterne i den medlemsstat, hvortil barnet er bragt, eller hvor det tilbageholdes, uanset de undtagelser fra forpligtelsen til at tilbagegive barnet, der er omhandlet i Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, på grundlag af en begæring fra en indehaver af forældremyndigheden eller fra en centralmyndighed beordre barnets omgående tilbagegivelse til den medlemsstat, som fortsat udøver kompetence i medfør af stk. 2, uden at dette berører de eventuelle foreløbige retsmidler i henhold til artikel 9, som retterne måtte anse for nødvendige.

4. Fjernelse eller tilbageholdelse af et barn betragtes som ulovlig, hvis

(a) den strider mod en forældremyndighed, som er tildelt ved en retsafgørelse eller i kraft af gældende lovgivning i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før fjernelsen eller tilbageholdelsen, og

(b) disse rettigheder rent faktisk blev udøvet på tidspunktet for fjernelsen eller tilbageholdelsen, enten i fællesskab eller alene, eller ville være blevet udøvet, hvis fjernelsen eller tilbageholdelsen ikke havde fundet sted.

Artikel 6 Aftale om værneting

1. Retterne i en medlemsstat har kompetence når:

(a) artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 finder anvendelse, eller

(b) udøvelsen af kompetence er godtaget af alle indehavere af forældremyndigheden, barnet har en væsentlig tilknytning til den pågældende medlemsstat, og udøvelsen af kompetence bedst muligt varetager barnets tarv.

2. Ved anvendelsen af stk. 1, litra b), anses indehaverne af forældremyndigheden for at have godtaget rettens kompetence, hvis de giver møde for den pågældende ret, medmindre de giver møde udelukkende for at anfægte rettens kompetence.

Artikel 7 Kompetence baseret på barnets opholdssted

Hvis et barns sædvanlige opholdssted ikke kan fastslås, og ingen ret i en medlemsstat har kompetence i medfør af artikel 3-6, er retterne i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, kompetente i spørgsmål vedrørende forældremyndigheden over barnet.

Artikel 8 Anden kompetence

Hvis ingen ret i en medlemsstat er kompetent i medfør af artikel 3-7, afgøres spørgsmålet om kompetence i hver enkelt medlemsstat efter statens egen lovgivning.

Artikel 9 Kompetence til at anvende foreløbige retsmidler til beskyttelse af barnet

1. Denne forordnings bestemmelser er ikke til hinder for, at retterne i en medlemsstat i hastetilfælde kan anvende de foreløbige retsmidler til beskyttelse af barnet, der er fastsat i denne stats lovgivning, selv om en ret i en anden medlemsstat i medfør af denne forordning er kompetent til at påkende sagens realitet.

2. Retterne i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, fastsætter en periode, inden for hvilken sagen skal indbringes for retterne i en medlemsstat, der er kompetent til at påkende sagens realitet; i modsat fald ophører retsmidlerne med at være gældende. Denne periode kan ikke overstige en måned.

3. Ved anvendelsen af stk. 2 anses en sag for anlagt ved en ret:

(a) på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte, eller

(b) hvis det pågældende dokument skal forkyndes, før det indleveres til retten, på det tidspunkt, hvor det modtages af den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet indleveret til retten.

4. Disse retsmidler ophører med at være gældende, når retterne i en medlemsstat, der er kompetent til at påkende sagens realitet, træffer en afgørelse i henhold til stk. 2.

Artikel 10 Kompetence til at fastlægge udøvelsen af forældremyndighed

1. Denne forordnings bestemmelser er ikke til hinder for, at retterne i den medlemsstat, hvor forældremyndigheden udøves, eller hvor en afgørelse søges fuldbyrdet, udøver kompetence udelukkende med det formål at fastlægge udøvelsen af forældremyndigheden i praksis, hvis de nødvendige ordninger ikke er fastlagt i den afgørelse, der er truffet af den medlemsstat, der er kompetent til at påkende sagens realitet.

2. Der kan under ingen omstændigheder træffes en retsafgørelse med hensyn til sagens realitet.

3. Disse praktiske ordninger ophører med at finde anvendelse i medfør af en senere afgørelse truffet af retterne i den medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet.

4. Med henblik på anvendelsen af denne artikel arbejder den i henhold til artikel 16 udpegede centralmyndighed i den medlemsstat, hvor forældremyndigheden udøves, eller hvor en afgørelse søges fuldbyrdet, tæt sammen med centralmyndigheden i den medlemsstat, der er kompetent til at påkende sagens realitet.

Afdeling II

Artikel 11 Prøvelse af kompetencen

En ret i en medlemsstat, for hvilken der indbringes en sag, som den pågældende ret ikke er kompetent til at påkende i medfør af denne forordning, og som en ret i en anden medlemsstat er kompetent til at påkende i medfør af denne forordning, skal af egen drift erklære sig inkompetent.

Artikel 12 Prøvelse af sagens antagelse til påkendelse

1. Såfremt en sagsøgt, der har sit sædvanlige opholdssted på en anden stats område end den medlemsstat, hvor sagen er anlagt, ikke giver møde, skal den kompetente ret udsætte sagen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument i så god tid, at vedkommende har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet.

2. Artikel 19 i Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29. maj 2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager skal anvendes i stedet for stk. 1 i nærværende artikel, såfremt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument skulle fremsendes fra én medlemsstat til en anden i medfør af nævnte forordning.

3. Hvor forordning (EF) nr. 1348/2000 ikke finder anvendelse, skal artikel 15 i Haagerkonventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål anvendes, såfremt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument skulle fremsendes til udlandet i medfør af nævnte konvention.

Artikel 13 Overførsel til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen

1. På grundlag af en ansøgning fra en indehaver af forældremyndigheden kan retterne i en medlemsstat, der er kompetent til at påkende sagens realitet, i undtagelsestilfælde, hvor dette bedst varetager barnets tarv, overføre sagen til retterne i en anden medlemsstat, som har været barnets sædvanlige opholdssted, eller som er indehaveren af forældremyndighedens sædvanlige opholdssted.

2. Med henblik herpå udsætter de sagen og fastsætter en periode, inden for hvilken sagen skal indbringes for retterne i den pågældende medlemsstat.

3. Retterne i den pågældende medlemsstat kan, hvis dette bedst varetager barnets tarv, påtage sig kompetence i den periode, der er omhandlet i stk. 2. I så tilfælde afstår den ret, for hvilken sagen først er indbragt, fra at udøve kompetence.

4. Retterne arbejder tæt sammen med henblik på at lette overførslen og at udveksle synspunkter om sagen, enten direkte eller gennem centralmyndighederne.

Artikel 14 Litispendens

1. Såfremt krav vedrørende forældremyndighed over samme barn fremsættes for retter i forskellige medlemsstater, skal den anden ret, ved hvilken sagen anlægges, af egen drift udsætte sagen, indtil det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent.

2. Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, skal den anden ret erklære sig inkompetent til fordel for den første. Den part, der anlagde sagen ved den anden ret, kan i det tilfælde fremsætte sin begæring for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt.

3. En sag anses for anlagt ved en ret:

(a) på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte, eller

(b) hvis det pågældende dokument skal forkyndes, før det indleveres til retten, på det tidspunkt, hvor det modtages af den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet indleveret til retten.

Kapitel iii

Anerkendelse og fuldbyrdelse

Artikel 15

1. Retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, skal anerkendes og fuldbyrdes i de øvrige medlemsstater i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i kapitel III i forordning (EF) nr. 1347/2000.

2. Bilag I-III i forordning (EF) nr. 1347/2000 ajourføres i henhold til artikel 22 i denne forordning.

3. Enhver ændring af bilag V med henblik på anvendelsen af denne forordning vedtages efter rådgivningsproceduren i artikel 23, stk. 2.

Kapitel IV

Samarbejde mellem centralmyndighederne

Artikel 16 Udpegelse

1. Hver medlemsstat udpeger en centralmyndighed, som skal bistå ved anvendelsen af forordningen.

2. Ud over den centralmyndighed, der udpeges i henhold til stk. 1, kan en medlemsstat, hvor to eller flere retsordener eller regelsæt vedrørende sagsområder, der er omfattet af denne forordning, finder anvendelse i forskellige territoriale enheder, udpege en myndighed for hver territorial enhed og specificere deres territoriale kompetence. I disse tilfælde kan meddelelser sendes enten direkte til den kompetente territoriale myndighed eller til centralmyndigheden, som vil være ansvarlig for at videresende dem til den kompetente territoriale myndighed og for at underrette afsenderen herom.

Artikel 17 Funktioner

1. De centrale myndigheder etablerer et informationssystem vedrørende nationale lovgivninger og procedurer og træffer foranstaltninger til at forbedre anvendelsen af denne forordning og til at styrke deres indbyrdes samarbejde, idet de til dette formål anvender det europæiske retlige netværk for civil- og handelssager.

2. Centralmyndighederne samarbejder om specifikke sager for at sikre, at forældremyndigheden over et barn rent faktisk udøves. Med henblik herpå og i overensstemmelse med deres lovgivning skal de:

(a) udveksle oplysninger om barnets situation

(b) træffe foranstaltninger til at støtte fuldbyrdelsen af afgørelser på deres territorium, herunder afgørelser om tilbagegivelse af barnet i henhold til artikel 5, stk. 3

(c) træffe de beskyttelsesforanstaltninger, de anser for nødvendige, hvis disse foranstaltninger ikke kan træffes af den medlemsstat, der er kompetent, eller indlede procedurer med henblik herpå

(d) anbefale myndighederne i den medlemsstat, der er kompetent, eller hvor barnet opholder sig, at træffe de beskyttelsesforanstaltninger, de anser for nødvendige, eller indlede procedurer med henblik herpå

(e) fremme enighed mellem indehaverne af forældremyndigheden gennem mægling eller andre midler og foranstalte et samarbejde over grænserne med dette formål for øje.

3. En indehaver af forældremyndigheden kan indgive en anmodning om bistand til centralmyndigheden i den medlemsstat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, eller til centralmyndigheden i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted eller opholder sig. Hvis der i anmodningen henvises til en afgørelse, der er truffet i medfør af denne forordning, skal indehaveren af forældremyndigheden vedlægge anmodningen den attest, der findes i bilag V til forordning (EF) nr. 1347/2000.

Artikel 18 Møder

Kommissionen indkalder til møder mellem centralmyndighederne via det europæiske retlige netværk for civil- og handelssager.

Kapitel v

Almindelige bestemmelser, overgangsbestemmelser og endelige bestemmelser

Artikel 19 Forbindelsen til Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000

Denne forordning går forud for Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29. maj 2000 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn.

Artikel 20 Medlemsstater med to eller flere retsordener

For så vidt angår en medlemsstat, hvor to eller flere retsordener eller regelsæt vedrørende sagsområder, der er omfattet af denne forordning, finder anvendelse i forskellige territoriale enheder:

(a) forstås en henvisning til sædvanligt opholdssted på denne medlemsstats område som en henvisning til sædvanligt opholdssted på en territorial enheds område

(b) forstås en henvisning til nationalitet som en henvisning til tilhørsforhold til en territorial enhed som fastsat efter den pågældende medlemsstats lovgivning

(c) forstås en henvisning til myndighederne i en medlemsstat som en henvisning til de berørte myndigheder i den territoriale enhed i den pågældende medlemsstat

(d) forstås en henvisning til reglerne i denne medlemsstat som en henvisning til reglerne i den territoriale enhed, hvor kompetence, anerkendelse eller fuldbyrdelse gøres gældende.

Artikel 21 Overgangsbestemmelser

1. Bestemmelserne i denne forordning finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt, og på officielt bekræftede dokumenter samt på forlig, der er indgået for retten under en retssag, efter at forordningen er trådt i kraft.

2. Retsafgørelser, som er truffet, efter at denne forordning er trådt i kraft, i sager, der er anlagt før dette tidspunkt, skal anerkendes og fuldbyrdes efter bestemmelserne i kapitel III, såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i kapitel II eller i en konvention, som, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den medlemsstat, som anmodningen rettes til.

Artikel 22 Lister over centralmyndigheder, retter og appelprocedurer

1. Inden for tre måneder efter denne forordnings ikrafttrædelse fremsender medlemsstaterne til Kommissionen:

(a) navne og adresser på centralmyndighederne i henhold til artikel 16, samt oplysninger om, hvilke tekniske midler og hvilke sprog der godtages i forbindelse med kommunikationen mellem myndighederne

(b) de lister over retter og appelprocedurer, der er indeholdt i bilag I-III til forordning (EF) nr. 1347/2000.

2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen alle ændringer af disse oplysninger.

3. Kommissionen stiller de i stk. 1, litra a), omhandlede oplysninger til rådighed for offentligheden. Kommissionen offentliggør de i stk. 1, litra b), omhandlede oplysninger i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Artikel 23 Udvalg

1. Kommissionen bistås af det udvalg, der er oprettet i henhold til artikel 45 i forordning (EF) nr. 1347/2000.

2. Når der henvises til dette stykke, anvendes den i artikel 3 i afgørelse 1999/468/EF omhandlede rådgivningsprocedure i overensstemmelse med samme afgørelses artikel 7, stk. 3.

Artikel 24 Ikrafttræden

Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Forordningen finder anvendelse et år efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende, undtagen artikel 22, som finder anvendelse på tyvendedagen efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab.

Udfærdiget i Bruxelles, den

På Rådets vegne

Formand