KOMMISSIONENS HENSTILLING om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker for 2002 udarbejdet i overensstemmelse med artikel 99, stk. 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab

INDHOLDSFORTEGNELSE

I. Generelle økonomisk-politiske retningslinjer

1. Indledning

2. Hovedprioriteringer og økonomisk-politiske krav

2.1 Det økonomiske opsving er ved at komme i gang

2.2 De vigtigste udfordringer

3. Politikhenstillinger

3.1 Sikre vækst- og stabilitetsorienterede makroøkonomiske politikker

3.2 Forbedre de offentlige finansers kvalitet og holdbarhed

3.3 Stramme arbejdsmarkederne op

3.4 Ny dynamik i strukturreformerne på produktmarkederne

3.5 Fremme af effektiviteten og integrationen på EU's marked for finansielle tjenester

3.6 Fremme af en iværksætterkultur

3.7 Fremme af en videnbaseret økonomi

3.8 Fremme af miljømæssig bæredygtighed

II. Landespecifikke retningslinjer for den økonomiske politik

1. Belgien

2. Danmark

3. Tyskland

4. Grækenland

5. Spanien

6. Frankrig

7. Irland

8. Italien

9. Luxembourg

10. Nederlandene

11. Østrig

12. Portugal

13. Finland

14. Sverige

15. Det Forenede Kongerige

I. Generelle økonomisk-politiske retningslinjer

1. Indledning

EU har en veldefineret økonomisk-politisk strategi. Den tager udgangspunkt i, at der gennemføres vækst- og stabilitetsorienterede makroøkonomiske politikker, der i tilstrækkeligt omfang kan imødegå skiftende økonomiske omstændigheder på kort sigt, og sigter derudover på at forbedre den langsigtede evne til at opnå en holdbar, jobskabende og ikke-inflationær vækst. De overordnede økonomiske retningslinjer for 2002 tilpasser og opdaterer denne strategi i lyset af de politiske retningslinjer fra Det Europæiske Råd i Barcelona (15.-16. marts 2002), der også tager hensyn til strategien om en bæredygtig udvikling. De er udarbejdet på baggrund af en gennemgang af implementeringen af de overordnede økonomiske retningslinjer for 2001 og en vurdering af den økonomiske situation og de økonomiske udsigter som beskrevet i Kommissionens økonomiske prognoser fra foråret 2002.

Afsnit 2 beskriver den økonomiske baggrund for disse retningslinjer og udpeger de vigtigste økonomisk-politiske udfordringer. Afsnit 3 indeholder derefter en beskrivelse af de generelle økonomisk-politiske henstillinger for medlemsstaterne og Fællesskabet. Inden for rammerne af den overordnede strategi er de økonomisk-politiske prioriteter forskellige for medlemsstaterne som følge af forskelle i økonomisk vækst, økonomiske udsigter, strukturer og institutioner. Der tages hensyn til disse forskelle i de landespecifikke økonomisk-politiske retningslinjer, der findes i del II.

I overensstemmelse med opfordringen fra Det Europæiske Råd i Barcelona om at strømline de relevante processer og fokusere på implementeringen snarere end på den årlige udarbejdelse af retningslinjerne kan udformningen af de overordnede økonomisk-politiske retningslinjer og tidsintervallet mellem deres udarbejdelse blive ændret fra 2003. På denne baggrund ligger de overordnede økonomisk-politiske retningslinjer i forlængelse af sidste års retningslinjer.

2. Hovedprioriteringer og økonomisk-politiske krav

2.1 Det økonomiske opsving er ved at komme i gang

Den pludselige og uventede afmatning i den økonomiske aktivitet, der kendetegnede 2001, viste, at EU-økonomien fortsat mangler en tilstrækkelig fleksibel tilpasningsevne. De makroøkonomiske politikker blev testet, og væksten i beskæftigelsen aftog.

Der er imidlertid nu flere og flere tegn på, at økonomien befinder sig i de første faser af et opsving. Nogle konjunkturførende indikatorer viser, at den økonomiske situation er ved at stabilisere sig. Den hurtige og beslutsomme økonomisk-politiske reaktion, sunde fundamentale økonomiske forhold og en genskabelse af tilliden kombineret med, at virkningen af en række negative økonomiske chok er ved at fortage sig, danner nu grundlag for et opsving. Den gnidningsløse indførelse af euroen i 1999 og af sedlerne og mønterne i 2002 giver en velkommen baggrundstone af stabilitet og tillid. Trods vedvarende risikomomenter og usikkerhed forventes det, at EU-økonomien står over for et økonomisk opsving. Det kan måske blive så stærkt, at væksten kommer tæt på eller overstiger den potentielle vækstrate i anden halvdel af 2002 og i 2003, dvs. i den periode, hvor henstillingerne i disse retningslinjer skal implementeres.

Da udviklingen på arbejdsmarkedet afspejler den økonomiske situation med en vis forsinkelse, vil beskæftigelses- og arbejdsløshedstendenserne sikkert først blive synligt forbedret i 2003. Det forventes, at inflationspresset vil forblive afdæmpet på det mellemlange sigt, og at HICP-inflationen i løbet af 2002 vil stabilisere sig på under 2 %.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

2.2 De vigtigste udfordringer

Hovedudfordringen for den økonomiske politik er at forbedre velfærden for EU's nuværende og fremtidige borgere. Med dette for øje bør den økonomiske politik sigte på at skabe en velafbalanceret og holdbar økonomisk ekspansion. Det Europæiske Råd i Lissabon lod denne hovedudfordring komme til udtryk i den overordnede målsætning om inden 2010 at gøre Europa til "den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, der kan skabe en holdbar økonomisk vækst med flere og bedre job og større social samhørighed". Disse mål kan kun realiseres ved en afbalanceret indsats på både den økonomiske og sociale front.

Sunde fundamentale økonomiske forhold samt fraværet af afgørende ubalancer giver økonomien en god udgangsposition. De fremskridt, der er gjort indtil nu med at gennemføre strukturreformer, har bidraget til den stærke økonomiske udvikling og jobskabelse i de seneste år. Udfordringen består nu i at bygge videre på disse resultater og yderligere styrke grundlaget for den fremtidige vækst. På grund af den forestående udvidelse er det desuden vigtigt, at EU bliver tilstrækkelig dynamisk og fleksibel til, at den kan tjene som en økonomisk model og klare udfordringerne i forbindelse med udvidelsen.

Trods de allerede gjorte fremskridt er den potentielle vækst fortsat beskeden, hvilket begrænser råderummet i økonomien til at lade et opsving slå fuldt igennem, inden kapacitetsbegrænsninger resulterer i et opadgående pres på priserne. På lang sigt, når arbejdsudbuddet bliver strammere, efterhånden som virkningen af befolkningens aldring slår igennem med fuld styrke, vil den potentielle vækstrate have tendens til at falde, hvis der ikke træffes foranstaltninger til at accelerere produktiviteten og øge erhvervsfrekvensen og beskæftigelsen.

Der er behov for at øge tempoet i de økonomiske reformer for at kunne realisere en stærk økonomisk udvikling og modtage de udfordringer, der er opstillet i dagsordenen fra Lissabon med henblik på at genskabe betingelserne for fuld beskæftigelse. Indsatsen skal koncentreres om fire områder: i) bevare og yderligere styrke den makroøkonomiske ramme; ii) skabe flere og bedre job, øge erhvervsfrekvensen og takle den vedvarende arbejdsløshed; iii) forbedre forudsætningerne for en høj produktivitetsvækst; iv) fremme en holdbar udvikling til fordel for nuværende og fremtidige generationer.

i. - Bevare og yderligere styrke den makroøkonomiske ramme

Ved at bevare og yderligere styrke den makroøkonomiske ramme kan der føres en hensigtsmæssig politik under alle økonomiske omstændigheder, hvorved der skabes et miljø, i hvilket der sikres makroøkonomisk stabilitet og udjævning af konjunkturbevægelser, og i hvilket intern dynamik og fleksibilitet styrkes af en iværksætter- og innovationskultur. Et sådant miljø understøtter vækst på mellemlang sigt samt forøgelse af velstanden, efterhånden som økonomien fuldt ud kan drage fordel af fremskridtene med økonomiske reformer.

Den seneste økonomiske afmatning har sat de makroøkonomiske politikker på en prøve og har på ny sat gang i debatten om den mest hensigtsmæssige økonomisk-politiske reaktion. Det understreger betydningen af en klar økonomisk-politisk ramme og en hurtig overgang til de mellemfristede budgetstillinger, der er aftalt inden for rammerne af stabilitets- og vækstpagten.

Afklaring af den makroøkonomiske ramme

I forbindelse med at fastholde prisstabilitet spiller pengepolitikken en væsentlig rolle med hensyn til at stabilisere outputtet omkring output-trenden og med hensyn til at skabe et miljø, der bidrager til at styrke økonomiens udbudsside og potentielle vækst. Forpligtelsen til at sikre prisstabilitet har skabt en stabilitetskultur og bidrager dermed til at reducere usikkerhed og fremme lønmoderation, således at der skabes et nødvendigt grundlag for et investeringsvenligt miljø. De meget stabile inflationsforventninger på under 2 % vidner om dette.

En sund budgetpolitik er den anden søjle i den makroøkonomiske ramme. I betragtning af de mange ulemper, der er forbundet med finanspolitisk finjustering for at stabilisere outputtet, bør normen for budgetpolitisk adfærd være, at de automatiske stabilisatorer får lov til at virke, sådan at man undgår procykliske tiltag. Ud over at skabe spillerum for, at de automatiske stabilisatorer kan virke frit og symmetrisk, vil budgetstillinger, der over det mellemlange sigt udviser balance eller overskud, give mulighed for at reducere den offentlige gæld og rentebetalinger, og dermed øges evnen til at takle budgetudfordringer - bl.a. de problemer, der følger af befolkningens aldring. Denne grundlæggende filosofi er en hjørnesten i stabilitets- og vækstpagten. Hvis den følges, vil det være lettere at opfylde den pengepolitiske målsætning om at fastholde prisstabilitet, ligesom pengepolitikkens muligheder for at være akkommoderende øges.

Den voksende indbyrdes afhængighed mellem økonomierne i euroområdet nødvendiggør en regelmæssig gennemgang af metoderne og procedurerne i forbindelse med at samordne de makroøkonomiske politikker og en styrkelse af denne samordning. Hvis der blev opstillet generelle principper, der kunne være vejledende for økonomisk-politiske beslutninger og markedsforventninger, ville det øge troværdigheden til og gennemsigtigheden i euroområdets makroøkonomiske ramme.

Fuldendelse af overgangen til sunde offentlige finanser

De fulde fordele ved ØMU'en og ved de budgetpolitiske samordningsarrangementer inden for rammerne af stabilitets- og vækstpagten vil først nås, når overgangen til budgetstillinger, der udviser tæt på balance eller overskud på det mellemlange sigt, er fuldendt. Indtil da vil der under vanskelige økonomiske forhold fortsat skulle træffes en afvejning mellem, på den ene side, budgetkonsolidering for at undgå en overskridelse af referenceværdien på 3 % eller for at realisere de mellemfristede budgetstillinger og, på den anden side, en stabilisering af output-svingninger via de automatiske stabilisatorers frie spil. Derfor er der så hurtigt som muligt i alle medlemsstater og senest inden 2004 behov for at fremskynde bestræbelserne for at fuldende overgangsfasen hen imod budgetstillinger, der ligger tæt på balance eller udviser overskud. Ud over at skabe råderum for de automatiske stabilisatorers frie spil bør budgetpolitikkerne sigte på at forbedre de offentlige finansers kvalitet og holdbarhed. De begrænsede muligheder, der findes, inden virkningerne af befolkningens aldring slår igennem med større styrke, bør udnyttes for at skabe sunde offentlige finanser.

ii. - Skabe flere og bedre job, øge erhvervsfrekvensen og takle den vedvarende arbejdsløshed

En analyse af beskæftigelsesvæksten i EU på det mellemlange sigt viser, at udviklingen har været stærk. Ud over de gunstige makroøkonomiske vilkår afspejler den kraftige jobskabelse, der er sket siden 1997, også de arbejdsmarkedsreformer, som medlemsstaterne har gennemført, blandt andet inden for rammerne af den europæiske beskæftigelsesstrategi og de overordnede økonomisk-politiske retningslinjer. Disse reformer omfatter foranstaltninger, der sigter på at sænke lønomkostningerne og/eller forbedre arbejdsstyrkens tilpasningsevne, vedholdende løntilbageholdenhed, forbedret reallønsfleksibilitet og nedskæringer af socialsikringsbidrag og skatter. Arbejdsmarkederne har også vist tendens til at blive mere fleksible, hvilket blandt andet viser sig i, at deltidsarbejde og midlertidig beskæftigelse tegner sig for en stigende del af den samlede jobskabelse.

Trods denne imponerende udvikling i sidste halvdel af 1990'erne er de menneskelige ressourcer fortsat underudnyttet i Den Europæiske Union, og der består fortsat strukturproblemer. Arbejdsløsheden - og særlig langtidsarbejdsløsheden - er stadig høj i en række medlemsstater, og den forventede konjunkturbetingede stigning i arbejdsløsheden i 2002 må forhindres i at antage en strukturel karakter. Arbejdsløsheden er ofte koncentreret i de mere tilbagestående regioner og blandt de mest sårbare grupper af arbejdstagere. I en række medlemsstater findes der imidlertid en høj arbejdsløshed sideløbende med et betydeligt antal ledige stillinger, og arbejdsmarkedsvilkårene varierer ofte betydeligt fra region til region, hvilket tyder på en mismatch mellem udbuddet af og efterspørgslen efter arbejdskraft, hvilket delvis kan tilskrives hindringer for geografisk og faglig mobilitet og mangel på differentiering i lønudviklingen.

Erhvervsfrekvensen, specielt for ældre arbejdstagere og kvinder, er desuden ikke tilfredsstillende, og der er behov for at gøre en betydelig indsats for at øge beskæftigelsesfrekvensen op til de mål, der blev opstillet i Lissabon og Stockholm, og for at forberede sig på konsekvenserne af befolkningens aldring. Hvis målene fra Lissabon skal realiseres, indebærer det en forøgelse på 15 millioner job i EU mellem 2002 og 2010. Som forberedelse til at håndtere virkningen af befolkningens aldring opfordrede Det Europæiske Råd i Barcelona til at øge den effektive gennemsnitlige pensionsalder i EU med omkring 5 år inden 2010.

Det er derfor nødvendigt at fortsætte den indsats, der udfoldes for at reducere arbejdsløsheden, og at følge en omfattende strategi for at øge erhvervsfrekvensen som godkendt på Det Europæiske Råd i Barcelona. Det drejer sig om foranstaltninger, der styrker incitamenterne til at tage arbejde, sætter folk i stand til at deltage på arbejdsmarkedet (f.eks. ved at udbygge pasningsfaciliteter for børn og andre, der skal forsørges, ved at fremme en fleksibel arbejdstilrettelæggelse, herunder gennem deltidsarbejdsordninger, uddannelse og videreuddannelse), forbedrer oplysninger om jobmuligheder, understøtter langtidslediges tilbagevenden til arbejdsmarkedet via aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger og forbedrer virksomhedernes vilkår for med fordel at kunne beskæftige mere arbejdskraft. I denne sammenhæng kan det fungere som en katalysator, hvis man fremmer investeringer i menneskelig kapital med henblik på at skabe bedre kvalifikationer og sikre arbejdstagerne en livslang læring, hvilket også giver dem en bedre arbejdskvalitet.

iii. - Forbedre forudsætningerne for en høj produktivitetsvækst

På lang sigt er en stigning i levestandarden i vid udstrækning bestemt af produktivitetsvæksten. Opretholdelsen af høje levestandarder på længere sigt vil, efterhånden som andelen af befolkningen i den arbejdsdygtige alder begynder at falde som følge af befolkningens aldring, i voksende grad afhænge af produktivitetsstigninger. Væksten i arbejdsproduktiviteten i EU er relativ lav og faldt faktisk med et halvt procentpoint i gennemsnit mellem første og anden halvdel af 1990'erne, i det væsentlige som et resultat af en mere arbejdsintensiv end kapitalintensiv vækst sideløbende med strukturreformerne. På konjunkturtoppunktet i 2000 kom vækstraten tilbage på gennemsnittet fra begyndelsen af 1990'erne og lå på 1,5 %. Disse stigninger giver endnu ikke mulighed for at nå holdbare BNP-vækstrater på 3 %, som anses for at være nødvendig for at opfylde målene på Lissabon-dagsordenen.

Udviklingen i produktiviteten er et resultat af mange forskellige faktorer, men afhænger i vid udstrækning af investeringerne, som bestemmer kapitalapparatets struktur og størrelse og indførelsen af nye teknologier i økonomien. En højere vækst i investeringerne øger kapitalen pr. arbejdstager og dermed - ceteris paribus - arbejdsproduktiviteten. Der er både et behov og muligheder for at forbedre investeringsmiljøet. Den opnåede makroøkonomiske stabilitet danner et solidt grundlag for at forbedre investeringsmiljøet. En høj grad af innovation i sammenhæng med en stærk vækst i investeringerne øger også kapitalapparatets kvalitet. Investeringer og innovation antages at blive stimuleret af et konkurrencebetonet og entreprenørvenligt miljø, der fremmes af strukturreformer på produkt-, kapital- og arbejdsmarkederne, som forbedrer markedernes funktion og dermed overførslen af ressourcer fra lavproduktivitets- til højproduktivitetsanvendelse. Det er også vigtigt, at de overordnede rammebetingelser er hensigtsmæssige, og at der er effektive offentlige tjenester, en tilfredsstillende netværksinfrastruktur og øgede investeringer i forskning, uddannelse og videreuddannelse for at forbedre arbejdskraftens kvalifikationer og tilpasningsevne.

Trods opmuntrende fremskridt er store segmenter af de europæiske produktmarkeder fortsat utilstrækkeligt integreret til at gøre EU til et attraktivt område at foretage investeringer i. Der er behov for yderligere reformer for at integrere energi- og kommunikationsnetværkene i Europa. For at fremme den grænseoverskridende udveksling af tjenesteydelser, specielt i distributionssektoren, og en øget mobilitet af kvalificerede og ufaglærte arbejdstagere er det nødvendigt med en øget samordning af nationale og EU-politikker. Med hensyn til finansielle tjenester og kapitalmarkederne har ØMU'en allerede skabt nye muligheder for effektivitetsgevinster. Der er dog fortsat en lang og uafsluttet dagsorden, der skal kompletteres, og som beskrives nærmere i disse retningslinjer.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

iv. - Fremme en holdbar udvikling til fordel for nuværende og fremtidige generationer

Ved at tage hensyn til nuværende og fremtidige generationers behov, herunder miljømæssig bæredygtighed og social og regional samhørighed, sikres det, at foranstaltninger, der sigter på at øge velstanden, fuldt ud vil bidrage til at forbedre borgernes velfærd. Den økonomiske politik kan give et betydeligt bidrag til dette mål, men målets realisering ville i princippet kræve omfattende foranstaltninger på en række områder, der normalt ligger uden for rent økonomisk-politiske betragtninger. Men de aktører, der tilrettelægger den økonomiske politik kan ikke desto mindre optimere deres foranstaltninger ved at tage hensyn til miljømæssige og sociale bindinger og betragtninger.

For eksempel kan den økonomiske politik give et væsentligt bidrag til at forbedre miljømæssig bæredygtighed ved at sørge for, at økonomiske aktiviteters eksterne virkninger på miljøet skal indregnes i priserne. På samme måde kan den økonomiske politik give et væsentligt bidrag til at afklare de problemer, som befolkningens aldring skaber, blandt andet for så vidt angår erhvervsfrekvensen og de hermed forbundne økonomiske konsekvenser. Målet er at sikre et positivt samspil mellem økonomiske og sociale foranstaltninger med henblik på at sikre et holdbart arbejdsliv på lang sigt, samtidig med at det menneskelige ressourcepotentiale anvendes optimalt.

Endelig kan den økonomiske politik bidrage til social og økonomiske samhørighed på forskellige måder. En god økonomisk udvikling understøtter jobskabelse, og job er den bedste beskyttelse mod fattigdom og social udstødning. En moderne og aktiv velfærdsstat, der tilskynder folk til at arbejde, er også vigtig i denne forbindelse. En sund makroøkonomisk ramme og effektive produkt-, kapital- og arbejdsmarkeder er vigtige determinanter for indhentningsprocessen (catching-up) på både nationalt og regionalt plan. Den økonomiske politik kan forbedres på nogle politikområder derved, at der tages større hensyn til specifikke regionale betingelser. Med henblik på at lette tilpasningen af de regionale arbejdsmarkeder bør der gøres en yderligere indsats for at tilskynde til, at løndannelsesprocessen bedre afspejler forskelle i de lokale betingelser, og for at reducere

barriererne for arbejdskraftens geografiske mobilitet. Endvidere kunne det nærmere undersøges, om effektiviteten af offentlige udgifter med regionale virkninger kunne øges, hvis de offentlige omfordelings- og ydelsessystemer blev forbedret.

3. Politikhenstillinger

3.1 Sikre vækst- og stabilitetsorienterede makroøkonomiske politikker

Den makroøkonomiske politik spiller en afgørende rolle for at fremme vækst og beskæftigelse og bevare prisstabilitet. På kort sigt skal den sikre videreførelsen af den økonomiske ekspansion og den fulde virkeliggørelse af det nuværende vækstpotentiale. På mellemlang sigt skal den bidrage til at etablere rammebetingelser, der sikrer et passende opsparings- og investeringsniveau, sådan at økonomien kommer ind i en holdbar, højere og ikke-inflationær vækst- og beskæftigelsesbane.

Efter det bratte fald i den økonomiske aktivitet i 2001 forventes væksten i euroområdet at tage til og at komme tæt på eller overstige den potentielle vækstrate i anden halvdel af året, samtidig med at inflationen forventes at falde. En hensigtsmæssig og spændingsfri makroøkonomisk approach består af nedenstående elementer.

Den fælles pengepolitik har som hovedmål at fastholde prisstabilitet i euroområdet. Den understøtter den generelle økonomiske politik i Fællesskabet, uden at dette i øvrigt indskrænker ovennævnte målsætning.

Medlemsstaterne bør opnå og bevare en sund budgetstilling som aftalt inden for rammerne af stabilitets- og vækstpagten. For at skabe varigt sunde offentlige finanser bør alle medlemsstater sikre, at de konjunkturkorrigerede budgetstillinger går i retning af eller forbliver i balance eller udviser overskud i de kommende år. Fastholdelse af sunde budgetstillinger indebærer, at skattereformer finansieres på en tilfredsstillende måde og matches med reduktioner i de offentlige udgifter, hvis det er hensigtsmæssigt. Sunde og holdbare offentlige finanser bidrager til lave renter og til at fremme private investeringer. Dette vil skabe manøvrerum for at sikre en konjunkturmæssig stabilisering, for at klare uventede budgetudviklinger og for at bringe den offentlige gæld ind på en hurtige faldende udviklingslinje med henblik på at modtage budgetudfordringerne i forbindelse med befolkningens aldring. Ved at øge tilliden til ØMU'ens budgetpolitiske ramme bidrager de også til at styrke investorernes tillid.

Som et generelt princip er det vigtigt, at budgetpolitikkerne ikke bliver procykliske, hvilket fører til uønskede udsving i den økonomiske aktivitet, uholdbare strukturelle balancer og underminerer den fælles pengepolitiks målsætning om prisstabilitet. Normen for budgetpolitikkerne bør derfor være at lade de automatiske stabilisatorer virke symmetrisk over konjunkturforløbet, uden at grænsen på 3 % af BNP for uforholdsmæssigt store underskud overskrides. Under konjunkturopsving bør medlemsstaterne lade de automatiske stabilisatorer virke fuldt ud, således at budgetbalancerne forbedres.

>TABELPOSITION>

På grundlag af de senest opdaterede stabilitetsprogrammer for 2001/2002 forventes budgetstillingen for euroområdet som helhed, der forværredes en smule i 2001, at forbedres gradvis og udvise ligevægt i 2004, hvilket er et år senere en forudset i sidste års overordnede økonomisk-politiske retningslinjer og skyldes forringede vækstudsigter.

Generelt bør medlemsstaterne i euroområdet:

i. føre og implementere deres budgetpolitikker med henblik på at opnå eller fastholde budgetstillinger, som over det økonomiske konjunkturforløb ligger tæt på balance eller udviser overskud; hvis dette ikke er tilfældet, bør de træffe alle nødvendige foranstaltninger - i forbindelse med implementeringen af budgetterne for 2002 og udarbejdelsen af budgetterne for 2003 - for at sikre, at disse mål på det mellemlange sigt overholdes i senest 2004

ii. sikre, at skattereformer finansieres hensigtsmæssigt med henblik på at respektere forpligtelsen til at fastholde sunde offentlige finanser; undgå procykliske finanspolitiske foranstaltninger og dermed bidrage til et hensigtsmæssigt makroøkonomisk policy-mix på nationalt plan og i euroområdet; lade de automatiske stabilisatorer virke fuldt ud, efterhånden som opsvinget kommer i gang; sikre en streng implementering af deres budgetter for at undgå enhver udskridning i forhold til målene i stabilitetsprogrammet

iii. yderligere styrke de offentlige finanser med henblik på at sikre deres langsigtede holdbarhed ved at udnytte de muligheder, der findes, inden de demografiske ændringer slår igennem.

For så vidt angår medlemsstaterne uden for euroområdet, er pengepolitikken i Danmark indrettet efter fastkurspolitikken over for euroen inden for rammerne af ERM2, hvilket betragtes som vigtigt for at opnå prisstabilitet. I Sverige og Det Forenede Kongerige sigter pengepolitikken på prisstabilitet ved at fokusere på inflationsudviklingen. Hvis pengepolitikken opfylder sit formål, vil det bidrage til at skabe betingelserne for valutakursstabilitet.

Medlemsstaterne uden for euroområdet bør også fastholde sunde budgetstillinger i overensstemmelse med stabilitets- og vækstpagten. Generelt bør de:

i. føre og implementer deres budgetpolitikker med henblik på at fastholde budgetstillinger, der over det økonomiske konjunkturforløb ligger tæt på balance eller udviser overskud

ii. sikre, at skattereformer finansieres hensigtsmæssigt med henblik på at overholde forpligtelsen til at sikre sunde offentlige finanser; undgå procykliske finanspolitiske foranstaltninger og dermed bidrage til et hensigtsmæssigt makroøkonomisk policy-mix på nationalt plan; lade de automatiske stabilisatorer virke fuldt ud, efterhånden som opsvinget kommer i gang; sikre en streng implementering af deres budgetter med henblik på at undgå enhver udskridning i forhold til målene i konvergensprogrammet

iii. yderligere styrke de offentlige finanser med henblik på at sikre deres langsigtede holdbarhed ved at udnytte de muligheder, der findes, inden de demografiske ændringer slår igennem.

Lønudviklingen i medlemsstaterne bør afspejle forskellige økonomiske situationer og beskæftigelsessituationer. Regeringerne bør fremme passende rammevilkår for lønforhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter. Hvis lønudviklingen skal bidrage til et beskæftigelsesvenligt policy-mix, bør arbejdsmarkedets parter fortsat følge en ansvarlig kurs og indgå lønaftaler i medlemsstaterne i overensstemmelse med de generelle principper i de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. Det er nødvendigt, at:

i. de nominelle lønstigninger harmonerer med prisstabilitet

ii. reallønsstigningen ikke overstiger væksten i arbejdsproduktiviteten, idet der tages hensyn til behovet for om nødvendigt at styrke og efterfølgende fastholde kapacitets- og beskæftigelsesfremmende investeringers rentabilitet

iii. de nationale arbejdsmarkedsinstitutioner og systemer for kollektive lønforhandlinger tager hensyn til sammenhængen mellem lønudviklingen og arbejdsmarkedsvilkårene - samtidig med at arbejdsparternes selvstændighed respekteres - og derved muliggør en lønudvikling i overensstemmelse med produktivitetsudviklingen og kvalifikationsforskelle med henblik på at garantere EU's konkurrenceevne og på at

forbedre beskæftigelsen for alle arbejdstagere, uanset kvalifikationer og geografiske regioner.

3.2 Forbedre de offentlige finansers kvalitet og holdbarhed

For at maksimere de offentlige finansers bidrag til vækst og beskæftigelse og realisere de mål, der aftaltes i Lissabon og Stockholm, skal alle medlemsstater opnå og fastholde sunde budgetstillinger. Dette er særlig vigtigt i de lande, der endnu ikke har etableret budgetstillinger som fastsat i stabilitets- og vækstpagten. Der skal være en passende afbalancering mellem nedbringelsen af den offentlige gæld, skattesænkninger og finansiering af offentlige investeringer på nøgleområder. Lande, der har en stor offentlig gæld, og/eller som endnu ikke har nået det mellemfristede budgetmål i pagten, bør prioritere budgetkonsolidering højest: det vil sikre, at der er et tilstrækkeligt spillerum for de automatiske stabilisatorer til at virke i tilfælde af et økonomisk tilbageslag, og vil hjælpe landene til at forberede sig på de supplerende budgetomkostninger, der vil opstå i forbindelse med befolkningens aldring. Vurderingen af de offentlige finansers holdbarhed på grundlag af de opdaterede stabilitets- og konvergensprogrammer bekræfter, at der er en betydelig risiko for, at der vil opstå budgetuligevægte i mange medlemsstater i fremtiden på grund af befolkningens aldring.

I denne sammenhæng bør medlemsstaterne:

i. videreføre bestræbelserne på at gøre skattesystemerne og indkomstoverførselsordningerne mere beskæftigelsesvenlige, herunder om nødvendigt ved at reducere den samlede skattebyrde, gennemføre målrettede reformer af skattesystemerne og indkomstoverførselsordningerne, specielt for lavtlønnede, inden for rammerne af fortsat finanspolitisk konsolidering, og ved at forbedre skattesystemernes effektivitet (jf. også afsnit 3.3)

ii. fremme kvaliteten af de offentlige udgifter ved at omdirigere dem over mod fysisk og menneskelig kapitalakkumulation og forskning og udvikling, således at investeringerne pr. indbygger øges betydeligt hvert år

iii. øge de offentlige udgifters effektivitet gennem institutionelle og strukturelle reformer; specielt indføre eller forbedre de mekanismer, der benyttes til at kontrollere udgifterne, herunder ligeledes budgetprocedurerne

iv. forbedre de offentlige finansers holdbarhed på lang sigt ved at følge en overordnet trestrenget strategi, der blev aftalt på Det Europæiske Råds møde Stockholm. Dette indebærer en passende kombination af foranstaltninger med henblik på at iværksætte en hurtig reduktion af den offentlige gæld, øge beskæftigelsesfrekvensen (specielt for kvinder og ældre arbejdstagere) og reformere pensions- og sundhedssystemerne, sådan at de kommer til at hvile på et sundt økonomisk grundlag. Offentlige pensionsreservefonde kunne også bidrage til at forbedre de offentlige finansers holdbarhed, hvis de tilføres regelmæssige og væsentlige bidrag. Medlemsstaterne bør udbygge mulighederne for at vurdere deres offentlige finansers langsigtede holdbarhed og indarbejde sådanne analyser i deres mellemsigtede budgetplanlægningsprocesser. Dette ville hjælpe til at styrke gennemgangen inden for rammerne af den multilaterale overvågning i overensstemmelse med anmodningen fra Det Europæiske Råd i Barcelona

v. reformere pensionspolitikken i retning af brede fælles mål som aftalt på Det Europæiske Råd i Gøteborg og Laeken med henblik på at bevare bæredygtige pensioner, opretholde finansiel holdbarhed og tilfredsstille skiftende samfundsmæssige behov; udvikle en overordnet strategi, der tager hensyn til balancen mellem disse brede mål og udfordringerne i de enkelte lande; specielt indføre foranstaltninger, der sigter på at øge den effektive pensionsalder (ved at begrænse adgangen til førtidspension, ved at fjerne uberettigede finansielle forvridninger i skatte- og pensionssystemerne, der tilskynder ældre arbejdstagere til at forlade arbejdsmarkedet for tidligt, og ved at indføre mere fleksible ordninger med hensyn til pensionsalderen), på at gøre pensionssystemerne mere robuste over for demografiske risici og forventede stigninger i middellevetiden, på at gøre pensionssystemerne gennemsigtige med hensyn til bidrag og ydelser og på i højere grad at basere systemerne på aktuarmæssig fairness og opsparingsbaserede bidrag, sådan at der etableres en bedre balance mellem de forskellige søjler inden for pensionssystemerne i de lande, der endnu ikke har etableret en sådan situation

vi. fortsætte skattesamordningen yderligere for at undgå skadelig skattekonkurrence og effektivt implementere rådsaftalen fra november 2000 om skattepakken med henblik på at nå frem til en aftale i december 2002.

3.3 Stramme arbejdsmarkederne op

Trods virkningen af konjunkturafmatningen fortsatte arbejdsmarkedssituationen med at forbedres i 2001, selv om den meget positive udvikling i det foregående år ikke kunne gentages. Den gennemsnitlige arbejdsløshed på 7,6 % var 0,5 procentpoint lavere end gennemsnittet for 2000 (jf. figur om arbejdsløshed). Fremskridtene hen imod de beskæftigelsesmål, der blev opstillet af Det Europæiske Råd i Lissabon og Stockholm, fortsatte i 2001, men mere moderat end året før. Den samlede beskæftigelsesfrekvens ligger nu på 64 %, beskæftigelsesfrekvensen for kvinder på 55 % og for ældre arbejdstagere (55-64-årige) på 38 % (jf. figur om den samlede beskæftigelsesfrekvens og beskæftigelsesfrekvensen for kvinder og ældre arbejdstagere).

De fremskridt, der er gjort i de foregående år med strukturreformer på arbejdsmarkederne, også inden for rammerne af den europæiske beskæftigelsesstrategi, er blevet synlige i form af en mere beskæftigelsesintensiv vækst. Fortsat lønmoderation har betydet en betydelig vækst i beskæftigelsen og et fald i arbejdsløsheden, uden at det har givet sig udslag i en stigning i inflationen; en større udbredelse af vikararbejde og deltidsarbejde har bidraget til at gøre arbejdsmarkederne mere fleksible og mere tilgængelige for bredere kredse af arbejdstagere; skattenedsættelser til lavtlønnede har forbedret incitamenterne til at tage arbejde, og medlemsstaterne er begyndt at bruge aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger i stedet for passive. Desværre ser tempoet i arbejdsmarkedsreformerne ud til at være aftaget i 2001.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Der er imidlertid fortsat vigtige problemer, som kræver yderligere reformer. På linje med diskussionen i afsnit 2.2, ii, er der blandt andet følgende udfordringer:

- fremme flere og bedre job

- øge erhvervsfrekvensen yderligere, specielt for kvinder og ældre arbejdstagere, med henblik på at realisere beskæftigelsesmålene fra Lissabon og Stockholm og med henblik på at begynde at tage højde for konsekvenserne af befolkningens aldring

- reducere den høje arbejdsløshed

- reducere mismatchen mellem efterspørgsel efter og udbuddet af arbejdskraft på tværs af regioner og faggrupper.

Disse udfordringer bør også ses i sammenhæng med andre udfordringer, der er direkte relevante for arbejdsmarkedet, f.eks. løndannelse og uddannelse og videreuddannelse, der behandles i henholdsvis afsnit 3.1 og 3.7. Den 18. februar 2002 vedtog Rådet detaljerede retningslinjer for beskæftigelsespolitikken for 2002 i overensstemmelse med prioriteterne i de overordnede økonomisk-politiske retningslinjer for 2001 og de medlemslandsspecifikke henstillinger deri. I forbindelse med videreførelsen af arbejdsmarkedsreformerne bør medlemsstaterne beslutsomt implementere beskæftigelsesretningslinjerne og de henstillinger, der rettes til dem.

Medlemsstaterne bør specielt træffe følgende foranstaltninger:

i. sikre, at skattesystemerne og indkomstoverførselsordningerne indrettes sådan, at det kan betale sig at arbejde. Reducere de høje marginale effektive skattesatser, specielt for lavtlønnede, og fjerne arbejdsløshedsfælder. Være opmærksom på incitamentsvirkningerne i de sociale systemer (kriterier for modtagelse af sociale ydelser og ydelsernes varighed, kompensationsgrad, beskæftigelsesrelaterede ydelser og skattefradrag) med henblik på at gøre systemerne mere beskæftigelsesvenlige; herudover gennemgå de administrative systemer og kontrollere, om forvaltningen er tilstrækkelig stram. Reducere incitamenterne til førtidspensionering. Fremskynde indsatsen for at forbedre mulighederne for ældre arbejdstagere til at forblive på arbejdsmarkedet med henblik på at øge den effektive gennemsnitlige pensionsalder i EU med omkring fem år inden 2010, således at deres beskæftigelsesfrekvens øges

ii. styrke de aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger ved at forbedre deres effektivitet, både vedrørende ressourceanvendelsen og deres virkninger med hensyn til at øge beskæftigelsen. Dette indebærer blandt andet, at de målrettes mod de personer, der er mest tilbøjelige til at risikere langtidsarbejdsløshed, og at der satses på de foranstaltninger, der har vist sig at være mest succesfulde og bedst tilfredsstiller behovet på arbejdsmarkedet

iii. fjerne hindringerne for mobilitet i og mellem medlemsstaterne. Sikre - i overensstemmelse med handlingsplanen om kvalifikationer og mobilitet - gensidig anerkendelse af kvalifikationer, fremme overførslen af socialsikringsrettigheder og pensionsrettigheder, forbedre oplysninger og gennemsigtighed om jobmuligheder og sikre, at skattesystemer og sociale systemer samt boligmarkedet ikke skaber hindringer for mobiliteten

iv. fremme faglig mobilitet ved at forbedre livslang læring i dialog med arbejdsmarkedets parter, hvilket også bidrager til at forbedre jobkvaliteten og øge produktiviteten

v. fremme en mere fleksibel arbejdstilrettelæggelse i dialog med arbejdsmarkedets parter og gennemgå reglerne om ansættelsesvilkår og de hermed forbundne omkostninger med sigte på at fremme jobskabelse og finde en passende balance mellem fleksibilitet og sikkerhed. Sikre, at en eventuel reduktion af den samlede arbejdstid ikke fører til stigninger i enhedsarbejdsomkostningerne, og at der tages fuldstændigt hensyn til det fremtidige behov for udbuddet af arbejdskraft

vi. fjerne eksisterende barrierer for kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet, øge pasningsmulighederne for børn og andre afhængige pårørende, blandt andet med henblik på at nå de børnepasningsmål, der blev aftalt på Det Europæiske Råd i Barcelona (dvs. at tilbyde børnepasning for mindst 90 % af alle børn i aldersgruppen fra 3 år til den skolepligtige alder og for mindst 33 % af alle børn under 3 år inden udgangen af 2010). Undersøge de underliggende faktorer, der fører til lønforskelle mellem kønnene.

3.4 Ny dynamik i strukturreformerne på produktmarkederne

Gennemførelsen af Lissabon-strategiens økonomiske reformplan har foreløbig givet blandede resultater. Der er sket fremskridt med hensyn til gennemførelse af direktiverne om det indre marked i national lovgivning, liberalisering af markedet for offentlige indkøb, styrkelse af konkurrencemyndighedernes beføjelser og nedbringelse af statsstøtten. Liberaliseringen af markederne for telekommunikation og elektricitet er begyndt at medføre prisfald. Tilsvarende forventes den øgede adgang til jernbanegodstransportnettene at få positive virkninger. Udsigterne til yderligere prisfald vil dog sandsynligvis blive påvirket af flaskehalsproblemer, utilstrækkelige lovgivningsmæssige strukturer, langsom liberalisering af markederne og de eksisterende virksomheders store markedsandele inden for disse sektorer. Dette viser, at der for at skabe et fuldt integreret og effektivt indre marked er behov for yderligere reformer på produktmarkederne (varer og tjenester), især på områder, hvor udviklingen ikke er gået hurtigt nok. På trods af, at EU's produktmarkeder bliver stadig mere integrerede, lægger forskellene i standarder og regler fortsat hindringer i vejen for de grænseoverskridende aktiviteter. Desuden er etableringen af et indre marked for tjenesteydelser kun skredet langsomt frem. På denne baggrund bør medlemsstaterne:

i. gennemføre det indre marked fuldt ud:

- øge bestræbelserne på at nå op på en samlet gennemførelse af direktiverne om det indre marked på 98,5 %, gennemføre de direktiver, hvis omsætning til national lovgivning er mere end to år forsinket, inden Det Europæiske Råds møde i foråret 2003, og sikre en korrekt gennemførelse af lovgivningen om det indre marked

- gøre en mere ihærdig indsats for at fjerne de resterende tekniske handelshindringer ved at fremskynde udviklingen af nye produktstandarder og forbedre de nationale administrative myndigheders anvendelse af princippet gensidig anerkendelse

- skabe et effektivt fungerende indre marked for tjenesteydelser ved at fjerne hindringerne for den grænseoverskridende handel og for adgangen til markedet

- åbne markederne for offentlige indkøb yderligere og gøre dem mere gennemsigtige, blandt andet ved at gøre dem tilgængelige på internettet inden 2003 og ved at vedtage lovgivningspakken om offentlige indkøb så tidligt som muligt i 2002

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

ii. skabe effektiv konkurrence og dermed sikre forbrugerne reelle fordele:

- sikre, at konkurrence- og tilsynsmyndighederne er uafhængige og tilstrækkelig kompetente og effektive, og fremme Kommissionens og de nationale konkurrencemyndigheders ensartede anvendelse af konkurrencereglerne

- fortsat nedbringe den samlede statsstøtte i forhold til BNP og omdirigere støtten til horisontale mål af fælles interesse og til områder, hvor der er påvist markedssvigt; gøre statsstøttepolitikken mere gennemsigtig og vurdere dens effektivitet

iii. fremskynde reformerne inden for netindustrierne, samtidig med at forsyningspligten overholdes:

- fremme adgangen til markedet og forbedre forbrugernes valgmuligheder på de liberaliserede markeder, især ved fuldstændig gennemførelse af den nye kommunikationspakke inden juli 2003

- sikre et frit leverandørvalg inden for el og gas pr. 2004 for alle forbrugere i erhvervslivet (der tegner sig for mindst 60 % af det samlede marked) og etablere en kontrolinstans. Sammenkoblingen af medlemsstaternes elnet skal svare til mindst 10 % af deres installerede produktionskapacitet inden 2005

- sikre en effektiv udnyttelse af den eksisterende infrastruktur og skabe incitamenter til at etablere ny infrastruktur, hvor det er nødvendigt, ved at træffe afgørelse inden udgangen af 2002 om revision af retningslinjerne og de ledsagende finansielle regler for de transeuropæiske energi- og transportnet

-

- træffe afgørelse inden 2002 om forslag inden for transportsektoren om tildelingen af slots i lufthavne, havnetjenester og kontrakter om offentlige tjenester; oprette et fælles luftrum inden 2004; åbne det transeuropæiske jernbanegodstransportnet for konkurrence inden 15. marts 2003 og fortsætte arbejdet med anden jernbanepakke.

3.5 Fremme af effektiviteten og integrationen på EU's marked for finansielle tjenester

Den finansielle integration forbedrer de økonomiske resultater ved at forbedre ressourceallokeringen, fremme konkurrencen og gøre EU's økonomi mindre udsat for eksterne chokvirkninger. Selv om euroens indførelse har været til gavn for den finansielle integration, er EU's finansielle system fortsat særdeles fragmenteret. De grænseoverskridende finansielle aktiviteter begrænses af en række barrierer, der afspejler de mange nationalt baserede finansielle systemer med vidt forskellige karakteristika. Som et bemærkelsesværdigt eksempel på fragmentering skal nævnes de gældende clearing- og afregningsordninger i EU, der er særdeles effektive på nationalt plan, men meget ineffektive, når det gælder grænseoverskridende aktiviteter.

Det vigtigste instrument til oprettelse af et integreret finansielt system i EU er handlingsplanen for finansielle tjenester. I denne plan foreslås en lang række foranstaltninger, der tager sigte på både at udbygge retsgrundlaget for det indre marked for finansielle tjenester og at sikre, at det passer til markeder, som ændrer sig konstant. Der er gjort betydelige fremskridt med hensyn til gennemførelsen af handlingsplanen, men der er behov for en ihærdig indsats for at sikre, at den er fuldt gennemført inden 2005, der er den frist, som Det Europæiske Råd fastsatte i Lissabon.

Handlingsplanen for risikovillig kapital tager sigte på at udvikle et integreret og effektivt marked for egenkapitalfinansiering af nye og innovative virksomheder. Planen indeholder en række foranstaltninger (i mange tilfælde de samme som i handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser) vedrørende private investeringer (venture-kapital og buy out), der fremmer markedsintegrationen, indebærer strukturreformer på områder som regulering, skatte- og konkursret og fremmer en erhvervskultur. Det Europæiske Råd fastsatte i Lissabon en frist til 2003 for gennemførelsen af handlingsplanen for risikovillig kapital.

Integration vil fremme den finansielle stabilitet i EU, så længe de institutionelle tilsynsordninger er tilstrækkelige. Som følge af den fortsatte konsolidering i og på tværs af de finansielle sektorer har flere medlemsstater foretaget eller er i gang med at foretage en omlægning af deres tilsynsordninger. Det varierer fra den ene medlemsstat til den anden, hvilke ordninger der vælges, og dette vil sandsynligvis øge behovet for klare procedurer for grænseoverskridende samarbejde mellem de forskellige nationale tilsynsmyndigheder.

For at fremskynde den finansielle integration er det nødvendigt:

i. at alle relevante parter - Rådet, Europa-Parlamentet, Kommissionen og medlemsstaterne - øger bestræbelserne på at gennemføre handlingsplanen for finansielle tjenester fuldt ud inden 2005 og lovgivningen om værdipapirmarkederne inden 2003. Som Det Europæiske Råd understregede på mødet i Barcelona, er det derfor nødvendigt, at Rådet og Europa-Parlamentet så tidligt som muligt i 2002 vedtager forslagene til direktiv om sikkerhedsstillelse, markedsmisbrug, forsikringsformidling, fjernsalg af finansielle tjenester, finansielle konglomerater, prospekter og pensioner samt forordningen om internationale regnskabsstandarder. Medlemsstaterne bør snarest muligt gennemføre de regler, som Rådet allerede har vedtaget (f.eks. den forordning, der skal forhindre alt for høje gebyrer på grænseoverskridende betalinger i detailleddet)

ii. at øge bestræbelserne på at gennemføre handlingsplanen for risikovillig kapital inden 2003, især med henblik på anvendelse af forsigtighedsprincippet ("prudent man") i stedet for tærskler pr. aktivkategori ved reguleringen af institutionelle investeringer, reform af konkursprocedurerne for at skabe bedre balance mellem iværksættervirksomhed og investorbeskyttelse samt udarbejdelse af skatteregler, der gør investeringer og iværksættervirksomhed mere tillokkende

iii. at sikre, at der på nationalt plan og på EU-plan findes ordninger, der kan skabe et effektivt grænseoverskridende/tværsektoralt samarbejde, samordning og informationsudveksling mellem de forskellige tilsynsmyndigheder.

3.6 Fremme af en iværksætterkultur

Der er behov for øgede erhvervsinvesteringer for at forbedre produktiviteten og øge den europæiske økonomis vækstpotentiale. Indførelse af et konkurrencepræget erhvervsklima, der støttes af tilstrækkelige offentlige infrastrukturer og en moderne og effektiv offentlig administration, er af stor betydning for at fremme oprettelse af nye virksomheder og virksomhedsekspansion. Dette erkendes af samtlige medlemsstater, som det også fremgår af de forskellige foranstaltninger, der er truffet for at nedbringe erhvervslivets administrative byrde, stimulere oprettelsen af nye virksomheder og lette små og mellemstore virksomheders finansieringsmuligheder. Det europæiske charter om små virksomheder, der blev vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Feira (juni 2000), skulle også bidrage til at støtte de små virksomheder. Alligevel er der stadig store forskelle i erhvervslivets vilkår i de forskellige medlemsstater - især på beskatningsområdet. Dette giver vide muligheder for at lære af den bedste praksis. Medlemsstaterne bør:

i. skabe et erhvervsvenligt klima:

- forbedre og forenkle selskabsbeskatningen og reglerne for erhvervslivet. Reducere de administrative og retlige hindringer for en iværksætterkultur til et absolut minimum, og især reducere den tid, det typisk tager at oprette en ny virksomhed, og de dermed forbundne omkostninger

- gøre de offentlige tjenester mere effektive, blandt andet gennem øget anvendelse af offentlige udbud og benchmarking, og ved at øge den private sektors deltagelse og skærpe konkurrencen mellem offentlige serviceudbydere, og ved at gøre de offentlige tjenester tilgængelige på internet

- reducere hindringerne for den grænseoverskridende økonomiske aktivitet, som bl.a. skyldes forskelle i medlemsstaternes regnskabsstandarder, regler om selskabsstyring ("corporate governance"), erhvervsbeskatning og moms

ii. omsætte de tilsagn, der er fastsat i det europæiske charter om små virksomheder, til praksis

iii. fremme risikobetonede aktiviteter ved at forbedre adgangen til finansiering, især for små og mellemstore virksomheder i deres første levetid. For SMV er det især vigtigt at kunne skaffe kapital kombineret med ledelseskvalifikationer (jf. også afsnit 3.5).

3.7 Fremme af en videnbaseret økonomi

På trods af de seneste fremskridt halter EU fortsat bagefter USA, når det gælder udvikling og udbredelse af ny teknologi. Desuden er der store forskelle mellem medlemsstaterne med hensyn til såvel F&U-udgifter i procent af BNP som antallet af patentansøgninger pr. indbygger. For at styrke den europæiske konkurrenceevne er det nødvendigt, at især den private sektor øger investeringerne i menneskelige ressourcer, F&U og informations- og kommunikationsteknologi (IKT). I denne forbindelse betegner EU's nyligt godkendte satellitradionavigationsprojekt, Galileo, et stort skridt fremad. Erhvervslivet og borgerne må anspores til at udnytte de muligheder, som en videnbaseret økonomi frembyder. Uddannelsessystemerne må tilpasses bedre efter, hvad de typisk dårligt stillede på arbejdsmarkedet har behov for. Det betyder, at medlemsstaterne bør:

i. stimulere F&U og innovation:

- øge de samlede F&U-udgifter med henblik på at nå op på 3 % af BNP inden 2010. To tredjedele af disse investeringer bør foretages af den private sektor. Det betyder, at man må øge virksomhedernes incitamenter til at investere i F&U, dels gennem en integreret strategi, der tager sigte på at skærpe konkurrencen på produktmarkederne, skabe bedre adgang til risikovillig kapital og bedre beskyttelse af immaterialrettigheder (herunder indførelse af et billigt fællesskabspatent), samtidig med at der sikres en hurtigere udbredelse af ny teknologi, dels gennem skattemæssige og andre finansielle incitamenter

- skabe bedre forbindelser mellem universiteterne og erhvervslivet med deraf følgende videnoverførsel og en bedre markedsføring af F&U-resultaterne og fastsætte klare og ensartede prioriteringer for den offentlige forskning

- fremme samarbejdet om forskning og innovation på tværs af Europa.

ii. fremme adgangen til og udnyttelsen af IKT:

- sikre effektiv konkurrence inden for lokale telekommunikationsnet for at fremskynde udviklingen af det europæiske bredbåndsnet

- stimulere anvendelsen af internet på tværs af alle samfundslag (dvs. i husholdninger, skoler, virksomheder og den offentlige administration) og især øge antallet af internettilkoblede pc'er i skolerne, så der findes en for hver 15 elever.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

iii. styrke uddannelsessystemerne:

- både i den private og den offentlige sektor for at øge udbuddet af uddannede forskere og antallet af højt kvalificerede beskæftigede inden for IKT og at forbedre befolkningens uddannelsesniveau generelt og sikre, at alle borgere har adgang til at opnå grundlæggende kvalifikationer

- at forbedre uddannelsessystemernes muligheder for at tilpasse sig efter ændringer i uddannelsesbehovene og især for at opfylde behovene for uddannelse hos typisk dårligt stillede grupper på arbejdsmarkedet, som f.eks. kvinder, ældre arbejdstagere eller personer med kort skolegang

- indføre instrumenter, der skal sikre gennemsigtighed i eksamens- og kvalifikationsbeviser.

3.8 Fremme af miljømæssig bæredygtighed

Beskyttelse af miljøressourcerne, såsom ren luft, rent vand og ren jord, opretholdelse af biodiversiteten og nedbringelse af de miljømæssige trusler mod folkesundheden forudsætter en aktiv miljøpolitik for at sikre en ansvarlig udnyttelse af de knappe naturressourcer og en udvikling, der er økonomisk, miljømæssigt og socialt bæredygtig på lang sigt. Internationale forpligtelser - især i forbindelse med klimaændringer - kræver også politiske tiltag.

På Det Europæiske Råds møde i Stockholm blev der udtrykt ønske om, at fremme af en bæredygtig udvikling integreres i de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. Som det igen blev understreget på Det Europæiske Råds møde i Gøteborg, er en bæredygtig udvikling et begreb, der strækker sig ud over en rent økonomisk vurdering og tilstræber forbedringer i livskvaliteten gennem fremme af ensartede politiske tiltag baseret på en

samlet vurdering af den økonomiske, sociale og miljømæssige dimension. Herved omfatter den både de nuværende og de fremtidige generationers velfærd på lang sigt. Der er fastlagt konkrete prioriterede tiltag på de forskellige politikområder. I dette afsnit fokuseres der på integrering af miljømæssige aspekter i den økonomiske politik, især anvendelse af markedsbaserede instrumenter, som middel til at fremme en bæredygtig udvikling.

Den offentlige indsats forsinkes ofte af betænkeligheder med hensyn til de miljøorienterede politikkers eventuelle kortfristede følger for den økonomiske vækst, beskæftigelsen og de enkelte virksomheders, sektorers og medlemsstaters konkurrenceevne. I denne forbindelse bør medlemsstaterne, i betragtning af samtlige politiske instrumenter med miljømæssigt, økonomisk og socialt sigte, øge anvendelsen af økonomiske instrumenter med miljømæssigt sigte, uden at det skader andre politiske målsætninger. Disse instrumenter skaber fleksibilitet hos erhvervslivet, når det gælder nedbringelse af forureningen på en rentabel måde, samtidig med at de fremmer den teknologiske innovation. Desuden er de ofte det mest effektive middel til forureningsbekæmpelse, da de medfører indregning af de eksterne omkostninger i priserne. De er derfor en måde, hvorpå man kan gennemføre princippet, "forureneren betaler", på en mere ensartet og rentabel måde. I denne forbindelse er det af stor betydning, at borgerne og de involverede virksomheder informeres bedre, og at der foretages en korrekt evaluering af instrumenterne. Investeringer i ny, miljøvenlig teknologi kan også være en betydelig kilde til fremskridt.

Medlemsstaterne bør fastsætte klare mål og tidsplaner for deres politikker i lighed med dem, der blev fastsat på Det Europæiske Råds møde i Gøteborg, og gennemføre dem konsekvent, så erhvervslivet og forbrugerne kan tilpasse sig uden problemer. Der er hvert år behov for en kontinuerlig indsats med henblik på en gradvis afkobling mellem økonomisk vækst og ressourceudnyttelsen, især mellem væksten i transporten og i BNP: Samordnede og gradvise, men konstante og troværdige ændringer i beskatningsniveauet og -strukturerne, indtil de eksterne omkostninger afspejles fuldt ud i priserne, vil reducere strukturtilpasningsproblemerne til et minimum og være til støtte for virksomhedernes tilpasnings- og innovationsløsninger. Denne indfaldsvinkel vil også reducere behovet for fritagelser for de virksomheder eller brancher, der berøres mest. Sådanne fritagelser reducerer ofte foranstaltningens miljømæssige effektivitet, fordrejer beskatningsstrukturen og er vanskelige at fjerne på et senere tidspunkt. Fastsættelse af rammer for anvendelse af økonomiske instrumenter på EU-plan kan gøre det lettere at undgå sådanne fordrejninger og kan underbygge det indre marked.

Som følge heraf,

i. bør medlemsstaterne indføre og styrke politikker, der er baseret på økonomiske instrumenter, såsom beskatning, bruger- og forureningsafgifter, forsikringsordninger og omsættelige emissionskvoter. En sådan politik er af stor betydning for transportsektoren, der med sine forskellige transportformer stadig mangler et tilstrækkeligt ensartet og integreret system for brugerbetaling og -afgifter for at kunne indregne de eksterne omkostninger i priserne, så de afspejler ressourceudnyttelsen

ii. bør medlemsstaterne for at opfylde Kyoto-protokollens krav på en rentabel måde forberede indførelsen af handel med emissionskvoter på EU-plan ved at sikre, at de blandt andet er i besiddelse af velegnede procedurer for tilsyn, kontrol og indberetning af emissioner. Medlemsstater, der allerede har indført handelsordninger for emission af drivhusgasser, eller som overvejer at gøre det, bør sikre sig, at deres ordninger er forenelige med den EU-ordning, der for øjeblikket drøftes i Rådet. Medlemsstaterne

bør selv begynde at udarbejde nationale planer for tildeling af emissionskvoter og fastsætte klare regler for tildeling af sådanne kvoter til såvel individuelle virksomheder som ordningen for handel med emissionskvoter som helhed. Mere generelt bør medlemsstaterne sikre, at deres nationale politik og foranstaltninger for klimaændringer ikke forhindrer indførelsen af en EU-dækkende ordning for handel med emissionskvoter, ligesom de bør udarbejde andre foranstaltninger og politikker, især med sigte på en mere effektiv styring af energi- og transportefterspørgslen

iii. bør medlemsstaterne anspore virksomhederne til at medtage miljømæssige oplysninger i deres årsregnskaber i overensstemmelse med Kommissionens henstilling af 30. maj 2001

iv. bør medlemsstaterne udarbejde regler, der pålægger virksomheder, som er involveret i miljøfølsomme aktiviteter, at stille finansiel sikkerhed for de skader, de eventuelt måtte forvolde

v. bør medlemsstaterne nedbringe sektorstøtten og skattefritagelserne samt andre foranstaltninger, der har negativ indvirkning på miljøet

vi. bør medlemsstaterne inden december 2002 vedtage rammebestemmelser for energibeskatning på EU-plan

vii. bør medlemsstaterne fortsat gennemføre foranstaltninger vedrørende energiudnyttelse, herunder transport, for at EU kan udvise betydelige fremskridt med hensyn til forbedring af energieffektiviteten inden 2010, som Det Europæiske Råd udtrykte ønske om på mødet i Barcelona.

II. Landespecifikke retningslinjer for den økonomiske politik

1. Belgien

Den belgiske økonomi oplevede en betydelig afmatning i 2001, hvor BNP i faste priser kun steg med 1 % efter et exceptionelt godt år i 2000, hvor økonomien voksede med 4 %. Faldet i verdenshandelen og den deraf følgende svækkelse af optimismen inden for erhvervslivet var hovedårsagerne til denne udvikling. Den økonomiske aktivitet forventes nu gradvist at rette sig op i løbet af den første halvdel af 2002, hvorefter der i årets anden halvdel forventes en mere støt vækst i takt med en mere dynamisk udvikling i eksporten og importen. Den gennemsnitlige vækst i det reale BNP forventes imidlertid ikke at overgå resultatet i 2001. I 2003 forventes økonomien at ekspandere med lidt under 3 % takket være en mere livlig international handel og en mere robust indenlandsk efterspørgsel. Det skønnes, at inflationen målt ved det harmoniserede forbrugerprisindeks vil aftage fra 2,5 % i 2001 til et niveau, der ligger klart under 2 % i 2002, og at den også vil blive holdt nede i 2003. Beskæftigelsen forventes at stige i 2003, om end i et noget mere moderat tempo end i de seneste år. Ledigheden forventes at stige noget i 2002, men skulle igen begynde at falde i 2003. Der forventes efter alt at dømme kun moderate lønstigninger som led i de nye overenskomster for perioden 2003-2004, der vil blive indgået inden udgangen af 2002.

Om end den er faldende, er den offentlige gældskvote stadig meget høj i Belgien, og der er derfor behov for yderligere budgettilpasninger for at sikre, at de offentlige finanser forbliver bæredygtige i en situation, hvor ældrekvoten stiger. I denne forbindelse er det også nødvendigt at gå videre med pensionsreformen, navnlig for så vidt angår førtidspensionering, tillægspensionsordninger og genindslusning af pensionister på arbejdsmarkedet. Det er også nødvendigt at gøre noget ved den lave beskæftigelsesgrad, de store regionale forskelle i ledigheden, den manglende konkurrence inden for bestemte tjenestesektorer, de administrative byrder for erhvervslivet og ineffektiviteten inden for den offentlige forvaltning.

Budgetpolitik

Trods det skarpe fald i den økonomiske aktivitet i 2001 var der balance på de offentlige finanser (eller endda et overskud på 0,2 % af BNP, hvis UMTS-licensindtægterne medregnes). Afgørende for dette resultat var det store overskud på primærbalancen (6,6 % af BNP), der blev tilvejebragt gennem nedskæringer på de primære udgifter og stigende skatteindtægter. Andre mere specifikke faktorer, f.eks. salget af fast ejendom, bidrog med omkring 0,3 % af BNP til dette resultat. Ifølge 2001-opdateringen af stabilitetsprogrammet stiles der også efter balance på de offentlige finanser i 2001 og et overskud på 0,5 % af BNP i 2003. Fastholdelsen af store primære overskud i størrelsesordenen 6 % af BNP om året vil forblive et afgørende element i budgettilpasningsstrategien, når henses til den fortsat meget store offentlige gæld og de udfordringer, som den stigende ældrekvote vil føre med sig på længere sigt. For at nå dette mål vil det være hensigtsmæssigt at begrænse stigningen i de reale udgifter i Enhed I (forbundsregeringen og socialsikringen) til 1,5 % om året. Faldet i den offentlige gældskvote var beskedent i 2001, hovedsagelig som følge af en lav stigning i BNP i løbende priser og andre midlertidige faktorer. Den offentlige gældskvote forventes at falde til lige under 100 % af BNP ved udgangen af 2003. På den baggrund og i betragtning af at Belgien deltager i euroområdet, bør budgetpolitikken fokusere på følgende:

i. undgå en forværring af den offentlige saldo i 2002 sammenlignet med 2001, bl.a. ved at holde det offentliges løbende udgifter nede

ii. genoptage budgetkonsolideringen i 2003 og tilvejebringe et overskud på de offentlige finanser på 0,5 % af BNP ved at fastholde den hidtidige grænse for stigningen i de reale udgifter i Enhed 1 på 1,5 % og ved at føre nøje tilsyn med budgetudviklingen inden for alle dele af det offentlige

iii. udforme en samlet strategi til imødegåelse af de budgetmæssige konsekvenser af befolkningens aldring; denne strategi bør tage sigte på at nedbringe gælden yderligere, gennemføre en reform af pensionssystemet, herunder navnlig gøre noget ved den lave gennemsnitlige pensionsalder, og specificere de budgetmidler, der årligt skal afsættes til den såkaldte "aldringsfond".

Arbejdsmarkedet

Det belgiske arbejdsmarked blev påvirket af den svagere økonomiske vækst i 2001. Det hurtige fald i arbejdsløsheden de forudgående to år gik gradvist i stå, og den forventes nu at stige en anelse i 2002. Skønt den samlede beskæftigelse steg støt i sidste halvdel af 1990'erne, nemlig fra 56,3 % i 1996 til omkring 61 % ved udgangen af 2000, ligger den stadig under EU-gennemsnittet, hovedsagelig på grund af den forholdsmæssigt lavere beskæftigelse blandt de unge (29 % for aldersgruppen 15-24 år), de ældre (kun 24 % for aldersgruppen 55-64) og kvinder (51,5 %). Inden for rammerne af projektet "den aktive velfærdsstat" fortsatte den gradvise overgang fra passive politikker til forebyggende og mere aktive foranstaltninger i 2001. Trods de allerede gennemførte foranstaltninger er afhængigheden af sociale overførselsindkomster fortsat forholdsvis høj inden for visse dele af arbejdsmarkedet, og der kunne tages andre skridt til at eliminere nogle af de tilbageværende "ledighedsfælder" og "aktivere" det fortsat store antal støttemodtagere i den arbejdsdygtige alder, navnlig ældre arbejdstagere, der ikke er i arbejde. Der er stadig bemærkelsesværdige forskelle mellem situationen i de forskellige regioner. Beskæftigelsesgraden i Flandern (ca. 64 % i 2000) var stadig 8-9 procentpoint højere end i Vallonien og Bruxelles-regionen. Dette afspejler en utilstrækkelig mobilitet på arbejdsmarkedet og en utilstrækkelig lønfleksibilitet. De største hindringer for mobiliteten er sproglige barrierer, høje boligudgifter (grundet de fortsat høje afgifter), den stadig større trafiktæthed og et utilstrækkeligt offentligt transportnet. På den baggrund bør Belgien sørge for konsekvent at følge alle de beskæftigelseshenstillinger, som Rådet vedtog i februar 2002, og fokusere på følgende:

i. konsolidere de seneste reformer af skattesystemet og de sociale ydelser for at mindske afhængigheden af overførselsindkomster og sikre, at det kan betale sig at arbejde, navnlig ved at give de ældre den fornødne tilskyndelse til at forblive eller genindtræde på arbejdsmarkedet

ii. tage skridt til at forøge mobiliteten på arbejdsmarkedet og tilskynde arbejdsmarkedets parter til at acceptere løndannelsesmekanismer, der i højere grad tager hensyn til produktivitet og lokale arbejdsmarkedsforhold, dog uden at sætte løntilbageholdenheden over styr

iii. tilstræbe en bedre balance mellem fleksibilitet og sikkerhed og nøje overvåge udviklingen i udbuddet af arbejdskraft i kølvandet på de initiativer, der er blevet taget for at indføre mere fleksible arbejdstider, herunder især den nye ordning med nedsat arbejdstid uden tab af rettigheder

iv. forstærke bestræbelserne på at forøge beskæftigelsesgraden blandt kvinder ved at løse de problemer, der afskrækker dem fra at indtræde eller genindtræde på arbejdsmarkedet.

Produktmarkeder, iværksættervirksomhed og den videnbaserede økonomi

Den åbne belgiske økonomi stimulerer konkurrencen på varemarkederne, hvilket har ført til høj arbejdskraftproduktivitet og et forbrugerprisniveau, der ligger på linje med EU-gennemsnittet. Med hensyn til gennemførelsen af de forskellige direktiver vedrørende det indre marked overholdt Belgien marts 2002-målet på 98,5 %. Trods manglende effektiv konkurrence på abonnentnetsiden skrider liberaliseringen godt frem inden for telekommunikationssektoren, og adgangen til bredbåndstjenester er under hastig udbredelse takket være de lave priser for adgang til nettet. Forbindelserne mellem de lokale offentlige myndigheder og private partnere er imidlertid stadig ikke tilstrækkeligt gennemskuelige, og liberaliseringen er nået mindre langt inden for andre tjenestesektorer såsom energisektoren. Navnlig gælder det, at forsinkelserne i forbindelse med etableringen af en selvstændig transmissionssystemoperatør for elektricitet og den manglende officielle godkendelse af transmissionsafgifter har hindret nye udbydere i at trænge ind på markedet. Det betyder, at konkurrencen stadig er begrænset inden for disse sektorer, hvilket fører til høje priser. Skønt de gennemsnitlige investeringer i forskning og udvikling og i informations- og kommunikationsteknologi svarer nogenlunde til EU-niveauet, er de koncentreret på nogle få sektorer og virksomheder. Der er blevet lanceret omfattende reformer, der skal mindske bureaukratiet og gøre de almennyttige tjenester mere effektive, og resultaterne heraf er begyndt at manifestere sig. De administrative byrder er imidlertid stadig store, og støtten til jernbanerne forbliver høj. På den baggrund bør Belgien fokusere på følgende:

i. øge konkurrencen på el- og gasområdet ved officielt at udpege en uafhængig transmissionssystemoperatør uden nævneværdig indblanding fra de etablerede udbyderes side (opsplitning af ejerskab) og tage skridt til at opmuntre nye udbydere til at trænge ind på detailmarkedet ved at sikre dem netadgang på rimelige vilkår

ii. tage skridt til at mindske konkurrencefordrejningerne på markedet for offentlige tjenester på lokalt plan og provinsplan, som skyldes tilstedeværelsen af offentlige og blandede offentlige/private udbydere

iii. tage yderligere skridt til dels at mindske de administrative byrder for erhvervslivet, herunder den tid og de udgifter, der er forbundet med registreringen af et nyt selskab, dels at udvikle den såkaldte e-forvaltning.

2. Danmark

I 2001 aftog den økonomiske vækst til 0,9 %, hovedsagelig som følge af en markant nedgang i væksten i investeringerne og en forværring af væksten i den udenlandske efterspørgsel. BNP-væksten forventes at stige til omkring 1¾ % i år og accelerere til omkring 2½ % i 2003, primært drevet af den indenlandske efterspørgsel. I 2002 vil væksten blive understøttet af det private forbrug, der forventes at stige i takt med realindkomsterne, samt investeringerne, der ventes at vokse igen takket være de mere favorable udsigter. Den danske eksport forventes at vokse stort set i takt med den udenlandske efterspørgsel, og med en import, der udvikler sig i takt med den endelige efterspørgsel, forventes nettoeksportens bidrag til væksten igen i år at blive negativt. I 2003 skulle den indenlandske efterspørgsel blive styrket yderligere, mens nettoeksporten forventes at yde et forholdsvis neutralt bidrag til væksten. Inflationen (HICP) steg med 2,3 % i 2001 og forventes at forblive stort set uændret i indeværende år, da stigningen i priserne på beklædningsgenstande skulle opveje virkningerne af de noget lavere oliepriser og det skattestop, som den nye regering har indført. Inflationen forventes derefter at falde en anelse i 2003. Arbejdsmarkedet vil forblive stramt. Beskæftigelsen forventes at stige marginalt i indeværende år og med omkring ½ % i 2003. Trods afmatningen i økonomien er den registrerede arbejdsløshed forblevet meget lav, og der forventes et mindre fald i ledigheden i 2003, efterhånden som væksten tager fart.

Den danske økonomi, der i dag opererer på et niveau, der ligger tæt på det potentielle, har behov for at øge sit produktionspotentiale ved at fokusere på følgende nøgleområder: Bekæmpelse af flaskehalsproblemer på arbejdsmarkedet. Det vil også kunne bidrage til at holde igen på de stadigt store lønstigninger. Konkurrencen inden for en række vigtige erhvervssektorer er fortsat utilstrækkelig, og den offentlige sektors størrelse taget i betragtning er der behov for at forbedre effektiviteten inden for denne sektor yderligere. Desuden er der stadig behov for en effektiv begrænsning af det offentlige forbrug, ikke mindst efter indførelsen af skattestoppet, således at der fortsat kan tilvejebringes store overskud på de offentlige finanser, også på mellemlang sigt.

Budgetpolitik

I 2001 udgjorde det offentlige overskud 2,8 % af BNP, ekskl. UMTS-indtægter på 0,2 procentpoint. Overskuddet på budgettet forventes at falde til 2,1 % af BNP i indeværende år og derefter stige til 2,4 % af BNP i 2003. Det faldende overskud i 2002 skyldes først og fremmest, at virkningen af den påtænkte omlægning af Den Særlige Pensionsopsparing er blevet medregnet i tallene for prognoseperioden. Denne omlægning vil medføre en mindskelse af overskuddet på omkring ½ procentpoint af BNP [1]. I den seneste opdatering af det danske konvergensprogram har Danmark fastholdt strategien bestående i en langsom nedbringelse af de primære udgifters og skatternes andel af BNP. Som det ofte er sket tidligere, overskred stigningen i det offentlige forbrug i 2001 det mål, som den tidligere regering havde sat. Et nyt element er, at den nye regering, der overtog regeringsmagten i november 2001, har forpligtet sig til ikke at hæve nogen direkte eller indirekte skattesats. Desuden er der blevet indført et loft over den nominelle ejendomsværdiskat. Der er ikke fastsat nogen dato for ophævelsen af skattestoppet. De langfristede fremskrivninger i det opdaterede program indikerer, at de offentlige finanser vil skulle udvise årlige overskud på 1½-2½ % af BNP frem til år 2010 for at kunne tackle de finansielle konsekvenser af befolkningens aldring. På den baggrund bør budgetpolitikken fokusere på følgende:

[1] Den nye regering har foreslået, at Den Særlige Pensionsopsparing (SP) omlægges fra en ordning, der bygger på et omfordelingsprincip, til en obligatorisk, individuel pensionsordning med virkning fra 2001. Forslaget støttes af det fornødne flertal i Folketinget. Denne ændring vil medføre et fald i det offentlige overskud på omkring ½ procentpoint af BNP fra og med 2002, eftersom disse pensionsopsparinger, efter ændringen, vil blive betragtet som en privat fremfor en offentlig opsparing i nationalregnskabet. Dette er i overensstemmelse med den danske indberetning af offentlig gæld og offentlig saldo af 28. februar 2002.

i. sikre, at regeringens mål om at begrænse den reale stigning i det offentlige forbrug til i gennemsnit 1 % om året opfyldes, hvilket kræver, at stigningen i 2003 helst ikke må overskride myndighedernes skøn på 0,7 %, hvis det skal lykkes at opveje den stigning på 1,3 %, der er budgetteret med i 2002

ii. sikre, at skattestoppet gennemføres på alle myndighedsniveauer, eventuelt gennem bindende tilsagn fra amternes og kommunernes side i aftalerne vedrørende budgettet for 2003.

Arbejdsmarkedet

På beskæftigelsesfronten er Danmark et af de stærkeste lande i EU med en beskæftigelsesgrad i 2001 på 76 % samlet set og på 72 % for kvinder og 56 % for ældre arbejdstagere. Ledigheden faldt også en anelse i 2001, nemlig til 4,3 %, og arbejdsmarkedet er fortsat stramt. Der blev ikke taget skridt til nye reformer i 2001. Takket være de hidtidige reformer falder antallet af personer, der vælger at gå på efterløn og førtidspension, imidlertid til stadighed, og marginalskatten forventes at blive sænket i 2002 i overensstemmelse med pinsepakken fra 1999. Den nye regering har for nylig bebudet et skattestop. Trods tidligere reformer har der været en klar tendens til indgåelse af aftaler om nedsat arbejdstid, og antallet af arbejdstagere, der forlader arbejdsmarkedet, er forholdsvist højt. Andelen af personer i den arbejdsdygtige alder, der modtager sociale ydelser (inkl. arbejdsløshedsunderstøttelse) og deltager i aktive arbejdsmarkedsprogrammer, ligger på 21 %, hvilket bidrager til den konstante mangel på udbud af arbejdskraft. Forøgelsen af udbuddet af arbejdskraft, der er nødvendig i lyset af den aldrende befolkning, kunne hjælpes på vej via reformer af skattesystemet og de sociale ydelser, således at det underliggende samspil mellem beskatning og sociale ydelser bliver mere beskæftigelsesfremmende. På den baggrund bør Danmark sørge for konsekvent at følge alle de beskæftigelseshenstillinger, som Rådet vedtog i februar 2002, og fokusere på følgende:

sikre, at det kan betale sig at arbejde ved at fortsætte omlægningerne af overførselsindkomstsystemerne og ved at sænke den samlede beskatning af arbejdskraft yderligere, navnlig beskatningen af lav- og mellemindkomster.

Produktmarkeder, iværksættervirksomhed og den videnbaserede økonomi

Den danske økonomi er mindre åben (målt ved forholdet mellem landets udenrigshandel og BNP) end de fleste andre mindre medlemsstaters økonomier og er kendetegnet ved et forholdsvist højt prisniveau, hvilket i nogen grad skyldes manglende konkurrence inden for en række sektorer. Staten yder kun i ringe omfang ad hoc-støtte og sektorspecifik støtte, og landet er nået særdeles langt med gennemførelsen af direktiverne vedrørende det indre marked. Der er blevet gjort fremskridt med liberaliseringen af telekommunikationsmarkederne og elektricitetsmarkederne og med åbningen af markedet for offentlige indkøb. Danmark har haft mindre succes med indførelse af konkurrence på gasmarkedet. Penetrationsgraden på det informations- og kommunikationsteknologiske område er høj, og udgifterne til forskning og udvikling ligger over EU-gennemsnittet. På F&U-området kan Danmark imidlertid ikke helt måle sig med de øvrige nordiske medlemsstater, delvis på grund af lavere F&U-investeringer inden for erhvervslivet og ringere resultater med kommercialiseringen af F&U-resultater. Desuden viser en OECD-undersøgelse, at skoleresultaterne i Danmark ikke helt står mål med de store offentlige udgifter til undervisningssektoren. På den baggrund bør Danmark fokusere på følgende:

i. gøre en større indsats for at øge konkurrencen inden for de sektorer, hvor konkurrencen har vist sig at være utilstrækkelig

ii. styrke konkurrencen inden for levering af public service-tjenester på lokalt plan via større inddragelse af den private sektor og konkurrence mellem public service-udbydere

iii. tilvejebringe en fuldstændig liberalisering af elektricitets- og gasmarkederne og sikre fair netadgang.

3. Tyskland

I 2001 voksede det tyske BNP med 0,6 %. Sænkningen af indkomstbeskatningen i januar 2001 begrænsede det fald i vækstraten for det private forbrug, der indtraf som følge af stigende oliepriser og udviklingen i ledigheden, der begyndte at stige i løbet af året. Til gengæld indtraf der et kraftigt fald i investeringerne foranlediget af forventningerne om lavere vækst. En anden bremse på den økonomiske vækst var den omfattende tømning af lagre. Som følge heraf fladede den indenlandske efterspørgsel ud i 2001. Væksten stammede derfor hovedsagelig fra udviklingen i nettoeksporten, der voksede som følge af den stagnerende import. For 2002's vedkommende peger de vigtigste indikatorer i retning af, at der vil indtræffe et nyt opsving cirka midt på året. Stigende investeringer vil efter alt at dømme blive den drivende kraft, mens forbruget forventes at forblive slapt som følge af stigende arbejdsløshed. Trods det forventede kraftige opsving vil den årlige gennemsnitlige BNP-vækst i 2002 forblive under 1 % på grund af det stærkt negative statistiske overhæng ved begyndelsen af året. Grundet højere priser på olie og fødevarer end forventet androg den gennemsnitlige stigning i forbrugerpriserne i 2001 2,4 %. Denne tendens forventes at vende, og dermed skulle presset på priserne blive svækket, og inflationen målt ved forbrugerprisindekset skulle forblive under 2 %, der er blandt de laveste inflationsrater i euroområdet. Beskæftigelsen begyndte at falde i 2001 og vil, trods forventningerne om et økonomisk opsving, i gennemsnit blive lavere i 2002. Som konsekvens heraf forventes den gennemsnitlige arbejdsløshed at blive højere i 2002 end i 2001.

Som følge af den økonomiske nedtur voksede det offentlige underskud i Tyskland til 2,7 % af BNP i 2001. En af de største udfordringer for Tyskland består derfor i at sætte skub i konsolideringen af de offentlige finanser og sikre, at stabilitetsprogrammet gennemføres til punkt og prikke, navnlig med henblik på at sikre, at det offentlige underskud i 2002 forbliver under traktatens referenceværdi på 3 % af BNP. Mens den aktuelle konjunkturnedgang først og fremmest kan tilskrives eksterne forhold, holdes den tyske økonomis vækstpotentiale nede på grund af eftervirkningerne af genforeningen, herunder krisen inden for byggesektoren, og den langsommelige gennemførelse af strukturreformer på især arbejdsmarkedet. Der bør derfor gives højeste prioritet til reformer, der kan bidrage til dels at mindske den vedvarende høje arbejdsløshed og de regionale forskelle mellem arbejdsløshedstallene, dels at forbedre resultaterne af de aktive arbejdsmarkedspolitikker. Denne indsats bør understøttes af en politik, der kan sætte skub i beskæftigelsen, bl.a. ved at ændre dagpengesystemet, således at det kan betale sig at arbejde, og ved at løse de problemer, der får især kvinder til at holde sig væk fra arbejdsmarkedet. En forbedring af det generelle erhvervsklima gennem især nye produkt-, kapital- og arbejdsmarkedsreformer forventes også at bidrage til en styrkelse af Tysklands økonomiske vækstpotentiale.

Budgetpolitik

Ifølge de seneste beregninger fra Statistische Bundesamt udgjorde det offentlige underskud i 2001 2,7 % af BNP. Denne forværring sammenlignet med resultatet i 2000 (-1,3 % af BNP ekskl. UMTS-indtægter) og fremskrivningerne i oktober 2000-opdateringen af det tyske stabilitetsprogram (et forventet underskud i 2001 på 1½ % af BNP) skyldes hovedsagelig en kraftigere svækkelse af væksten end forventet og nogle statistiske revisioner. Udgiftsmålene blev dog også overskredet inden for sundhedssektoren og i bestemte delstater. I indeværende år skønnes den lave BNP-vækst og forhøjelsen af visse sociale ydelser at ville medføre, at underskuddet ikke vil falde sammenlignet med sidste år trods forøgelsen af visse skatter.

På mødet i Økofin-Rådet den 12. februar 2002 forpligtede den tyske regering sig til at overholde underskudsreferenceværdien på 3 % af BNP i 2002, og den bekræftede sit tilsagn om at tilvejebringe en budgetsaldo tæt på balance i 2004. Dette blev bekræftet på ny i aftalen indgået mellem forbundsregeringen og delstaterne på det særlige møde i Finanzplanungsrat den 21. marts 2002. På den baggrund og i betragtning af at Tyskland deltager i euroområdet, bør budgetpolitikken fokusere på følgende:

i. sikre, at referenceværdien for det offentlige underskud på 3 % af BNP ikke overskrides. Enhver potentiel vækstdividende bør benyttes til at mindske underskuddet i 2002 til under 2½ % af BNP, jf. målsætningen i den seneste opdatering af stabilitetsprogrammet

ii. tilstræbe et tilstrækkeligt fald i underskuddet i 2003 til at kunne sikre, at budgetsaldoen kommer tæt på balance i 2004. Med henblik herpå er det nødvendigt, at den i 2003 budgetterede stigning i udgifterne på alle regeringsniveauer og på socialsikringsområdet forbliver tæt på nul, og at enhver potentiel vækstdividende benyttes til at mindske underskuddet

iii. gennemføre de fornødne reformer inden for sundhedssektoren for at mindske udgiftspresset og bidrage til forbedring af de offentlige finansers kvalitet og bæredygtighed

iv. vedtage, i løbet af indeværende parlamentssamling, de aftalte ændringer af Haushaltsgrundsätzegesetz og sikre en effektiv kontrol af overholdelsen af de aftaler, der blev indgået på det særlige møde i Finanzplanungsrat den 21. marts 2002.

Arbejdsmarkedet

Det tyske arbejdsmarked blev hårdt ramt af den økonomiske nedgang i 2001, hvor væksten i beskæftigelsen gik i stå og arbejdsløsheden begyndte at stige igen. Den samlede beskæftigelse, der var på 65 % i 2000, ligger over EU-gennemsnittet. Ungdomsarbejdsløsheden er forholdsvis lav. Arbejdsløsheden, der for halvdelens vedkommende er langtidsarbejdsløshed, er imidlertid fortsat høj, idet den udgør 7,9 %, hvilket er en anelse over EU-gennemsnittet. Der er fortsat store variationer mellem arbejdsløsheden i de forskellige regioner. Skønt lønforhandlingerne er blevet gjort mere fleksible på det seneste, er løndifferentiering og mobilitet ikke tilstrækkelig til virkelig at tilvejebringe en markant indsnævring af de regionale forskelle. Der er blevet taget positive skridt gennem ny lovgivning, der skal bidrage til at rationalisere de aktive arbejdsmarkedspolitikker, men det er nødvendigt at gøre de store aktive programmer i områder med stor arbejdsløshed endnu mere effektive. Desuden er erhvervsfrekvensen blandt lavtuddannede arbejdstagere meget lav, og deres risiko for at blive arbejdsløse er 60 % højere end for den gennemsnitlige arbejdstager. For at hæve beskæftigelsesgraden yderligere vil det først og fremmest være nødvendigt at overvinde de fortsat negative incitamenter og hindringer for de lavtuddannede, ældre og kvindelige arbejdstageres indtrængen på arbejdsmarkedet. På den baggrund bør Tyskland sørge for konsekvent at følge alle de beskæftigelseshenstillinger, som Rådet vedtog i februar 2002, og fokusere på følgende: <0}

i. forstærke bestræbelserne på at gøre det værd at arbejde via en reform af skatte- og bistandssystemet, navnlig for kvinder og ældre arbejdstagere. Relevante emner for en reform af bistandssystemet: kriterier for modtagelse af bistand, bistandens varighed og kompensationsgrad samt indstilling af bistand ved genoptagelse af arbejde. Socialsikringsbidragene bør sænkes, navnlig i den nedre del af lønskalaen, dog under hensyntagen til behovet for at sikre sunde offentlige finanser

ii. effektivisere de aktive arbejdsmarkedspolitiske tiltag, navnlig når de benyttes i stor målestok, og videreudvikle og effektivisere den hjælp, der ydes til de jobsøgende. De aktive arbejdsmarkedspolitiske tiltag bør i højere grad målrettes de grupper, der løber den største risiko for langtidsledighed, og tage hensyn til de reelle behov på arbejdsmarkedet

iii. oprettelse af arbejdsmarkedsinstitutioner og indførelse af kollektive overenskomst forhandlingssystemer, der tager hensyn til arbejdsmarkedets parters selvstændighed og forholdet mellem lønudvikling og arbejdsmarkedsvilkår, således at lønudviklingen tager højde for produktivitetsudviklingen og forskelle mellem arbejdstagernes faglige kvalifikationer med det formål at forbedre beskæftigelsen på tværs af faggrupper og geografiske områder, alt imens den stabilitets- og beskæftigelsesorienterede lønudvikling bevares

iv. tilstræbe mere fleksible ansættelseskontrakter og en mere fleksibel arbejdstilrettelæggelse med det formål at finde den rette balance mellem fleksibilitet og jobsikkerhed

v. fjerne hindringer for kvinders indtrængen på arbejdsmarkedet, bl.a. ved at oprette flere børneinstitutioner.

Produktmarkeder, iværksættervirksomhed og den videnbaserede økonomi

Af en stor økonomi at være (målt ved forholdet mellem landets samlede udenrigshandel og BNP) er den tyske økonomi forholdsvis åben, og forbrugerpriserne ligger tæt på EU-gennemsnittet. Der ydes gradvis mindre statsstøtte. Den tid og de udgifter, der er forbundet med oprettelsen af et aktieselskab, svarer nogenlunde til EU-gennemsnittet og er minimale for enkeltmandsfirmaer. Tyskland indtager en stærk position i den videnbaserede økonomi målt ved erhvervslivets F&U-udgifter, antallet af patentansøgninger og den andel af arbejdsstyrken, der mindst har taget studentereksamen. Tyskland har gjort begrænset fremskridt på visse områder med relation til det indre marked (gennemførelse af direktiverne om det indre marked, åbning af markedet for offentlige indkøb). Priserne på elektricitet (husholdninger) og gas ligger fortsat et godt stykke over EU-gennemsnittet, og de tidligere regionale monopolselskaber nyder stadig godt af systemet med forhandlet tredjepartsadgang. Endelig ligger skoleresultaterne blandt de 15-årige og andelen af studenter, der læser videre på universitetet, under EU-gennemsnittet. Totredjedele af den pågældende aldersgruppe påbegynder en todelt erhvervsuddannelse. På den baggrund bør Tyskland fokusere på følgende:

i. sikre effektiv konkurrence på elektricitets- og gasmarkederne med det formål at mindske størrelsen af og de regionale forskelle mellem priserne for anvendelse af energidistributionsnet. Der bør oprettes en særskilt regulerende myndighed på energiområdet for at sikre en effektiv kontrol med, hvordan priserne beregnes

ii gennemføre en grundskole- og gymnasiereform med det formål at forbedre elevernes skoleresultater generelt og forøge den andel af de unge, der efter afsluttet skolegang læser videre på universitetet

iii. sikre gennemførelse af mindst 98,5 % af direktiverne vedrørende det indre marked og hæve værdien af de offentlige udbud, der offentliggøres i EFT.

4. Grækenland

Efter forværringen i den globale økonomi svækkedes den økonomiske aktivitet en smule i 2001, men blev understøttet af indenlandske faktorer. Betydelig lavere rentesatser efter medlemskabet af euroområdet fra 2001 og stigende tilstrømning af finansielle ressourcer fra EU's strukturfonde bidrog sammen med forberedelserne af De Olympiske Lege i 2004 til at fastholde investeringerne. En stærk udvidelse af forbrugerkreditten og et opsving i den disponible realindkomst satte samtidig gang i forbruget. Udenrigshandelen havde ikke desto mindre en negativ indvirkning på væksten i det reale BNP, hvilket afspejler både det høje importindhold i den indenlandske efterspørgsel og den begrænsede forbedring af konkurrenceevnen. Et sådant mønster i væksten forventes fortsat at bestå i 2002, mens der forventes en forbedring i 2003 som resultat af et fornyet opsving i den eksterne efterspørgsel. Situationen på arbejdsmarkedet forbedredes langsomt i det seneste år med en forholdsvis lav stigning i beskæftigelsen i hele økonomien til trods for stor jobskabelse i service- og byggesektoren. Inflationspresset i begyndelsen af 2001, der er et resultat af eftervirkningerne af olieprisstigningen i 2000, begyndte at tage af i anden halvdel af 2001; der vil imidlertid fortsat bestå en vis usikkerhed, som hænger sammen med resultaterne af de igangværende overenskomst forhandlinger i den private sektor.

Til trods for de fremskridt, der er sket i de seneste år, forudsætter udfordringerne på mellemlang sigt, at der sker en yderligere forbedring i den måde, den græske økonomi fungerer på. Der er rettet op på de finanspolitiske skævheder i de seneste år, men den offentlige gældskvote er fortsat meget høj og kræver en yderligere robust budgettilpasning, hvor der især tages hensyn til den alvorlige risiko for, at der fremover kan opstå budgetmæssige skævheder som følge af befolkningens aldring. Den nuværende fase i væksten i det reale BNP giver mulighed for at fremskynde strukturreformer, der tager sigte på at øge den fortsat lave produktivitet, forbedre arbejds- og produktmarkedernes effektivitet og skabe et bedre erhvervsklima. Endelig består en af de centrale udfordringer fortsat i at løse den høje strukturarbejdsløshed og forbedre beskæftigelsen.

Budgetpolitik

I 2001 var statens regnskaber i underskud med 0,4 % af BNP og i balance, når der medregnes ikke-budgetterede UMTS-indtægter. I 2001-ajourføringen af stabilitetsprogrammet forudses der et offentligt overskud på 0,8 % af BNP i 2002 og 1 % af BNP i 2003; disse budgetforudsigelser er baseret på en høj vækst i det reale BNP i perioden på omkring 4 % om året. Budgetstrategien er fortsat centreret om opnåelse af høje offentlige primære overskud, som ikke desto mindre forventes at falde over perioden; forbedringen i de offentlige balancer er nemlig fuldt ud et resultat af et støt fald i rentebetalingerne, mens der til gengæld kun forventes et lille fald i de nuværende primære udgifter. Den offentlige gældskvote forventes at falde fra 99,6 % af BNP i 2001 til 94,4 % af BNP i 2003, et fald, der begrænses af selvstændige faktorer, nemlig store finansielle transaktioner. På den baggrund, og i betragtning af at Grækenland deltager i euroområdet, bør budgetpolitikken tage sigte på at:

i. sikre, at budgetstillingen i 2002 og 2003 ikke bidrager til inflationspres, idet der også tages hensyn til resultatet af den kommende nationale lønoverenskomst i den private sektor for år 2002

ii. overholde de retningslinjer, der allerede er udstedt i de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik for år 2000, hvori der ønskes en anvendelse af klart definerede og bindende normer for en stigning i de løbende udgifter i faste priser

iii. sikre, at der sker et fald i forholdet mellem den offentlige gæld og BNP i overensstemmelse med det forventede fald i det offentlige underskud samt stigningen i det nominelle BNP, og begrænse anvendelsen af finansielle transaktioner, der indvirker negativt på størrelsen af den offentlige gæld

iv. fremskynde reformen af socialsikringssystemet og især gå videre med reformen af pensionssystemet fra 2002 med det formål at undgå alvorlige budgetmæssige skævheder, der kan opstå fremover som følge af befolkningens aldring.

Arbejdsmarkedet

De seneste års økonomiske opsving i Grækenland har været ledsaget af en vækst i beskæftigelsen (om end på et niveau, der ligger under gennemsnittet i euroområdet). Mens denne jobskabelse oprindelig blev overhalet af stigninger i udbuddet af arbejdskraft, har jobvæksten i de sidste par år medført et mindre fald i arbejdsløsheden, især i 2000. Ikke desto mindre er det græske arbejdsmarked stadig karakteriseret ved en lav beskæftigelsesgrad (55,7 % i 2000) og en høj strukturarbejdsløshed. Arbejdsmarkedet er endvidere stærkt segmenteret med høj arbejdsløshed blandt unge og kvinder og med et stort antal langtidsledige. De arbejdsmarkedspolitiske foranstaltninger i 2001 fokuserede på gennemførelsen af arbejdsmarkedsreformpakken fra december 2000 og de igangværende reformer i arbejdsformidlingen og undervisnings- og erhvervsuddannelsessystemet. Til trods for de seneste foranstaltninger er der stadig en række problemer på arbejdsmarkedet, herunder: omfattende regulering af arbejdsmarkedet, utilstrækkelig løndifferentiering og forstyrrelser i incitamenterne til at arbejde i den officielle sektor, som er indbygget i pensionsydelserne og i skattesystemet. Sidstnævnte omfatter en høj grad af progressivitet i de personlige indkomstskatter og et højt skattetryk på ikke-selvstændige i forhold til de selvstændige, om end den gennemsnitlige skattebyrde er lav. Endvidere bør undervisnings- og erhvervsuddannelsessystemet styrkes yderligere for bedre at opfylde arbejdsmarkedets krav. På den baggrund, og samtidig med at der sker en aktiv gennemførelse af de beskæftigelseshenstillinger, som Rådet vedtog i februar 2002, bør Grækenland fokusere på følgende:

i. hurtigt gennemføre en reform af pensionsydelserne for at tilskynde ældre arbejdstagere til at tage arbejde og forblive i arbejde

ii. fortsat forbedre undervisnings- og erhvervsuddannelsessystemerne for at forbedre arbejdsstyrkens kvalifikationer og opfylde arbejdsmarkedets behov

iii. fortsætte fremskridtene med hensyn til at fjerne de vigtigste forstyrrelser i arbejdsincitamenterne som følge af skatter på arbejdskraft

iv. fremskynde ændringer i løndannelsessystemet for at sikre, at lønningerne i højere grad afspejler forskelle i produktivitetsniveauer og lokale arbejdsmarkedsforhold. Især bør de såkaldte opt-outs, der er indeholdt i de territoriale beskæftigelsespagter, gøres til en reel mulighed

v. fuldt ud gennemføre arbejdsmarkedsreformpakkerne og overvåge deres indvirkning på arbejdsmarkedet for at sikre, at de positive virkninger maksimeres. Især bør der bygges videre på disse bestræbelser ved at lempe den restriktive lovgivning om sikkerhed i beskæftigelsen med henblik på at sikre en rimelig balance mellem fleksibilitet og sikkerhed, og ved at fremskynde omstruktureringen af arbejdsformidlingssystemet.

Produktmarkeder, iværksættervirksomhed og den videnbaserede økonomi

Delvis som følge af den geografiske beliggenhed er den græske økonomi mindre åben end nogen anden medlemsstats økonomi (målt ved det samlede forhold mellem handel og BNP). En effektiv håndhævelse af konkurrencereglerne er derfor meget vigtig, når det drejer sig om at sikre en omfattende konkurrence på de indenlandske produktmarkeder og stimulere produktivitetsgevinster. Arbejdskraftens produktivitet er nemlig fortsat den næstlaveste i EU, om end den har været stærkt stigende i de seneste år. Den manglende gennemførelse af det indre marked blev mere end halveret, men gennemførelsesgraden ligger fortsat under målet på 98,5 % for marts 2002. Mens der er bestræbelser i gang for at forbedre erhvervsklimaet og øge produktiviteten i den offentlige administration, er omkostningerne i forbindelse med oprettelse af et nyt selskab fortsat høje, og selskabsbeskatningssystemet er ret indviklet og virker muligvis hæmmende på virksomhedernes incitamenter til at vokse. Eftersom der først for nylig er sket en liberalisering, indtager de etablerede operatører desuden fortsat en stærk markedsstilling i netværksindustrierne. Befolkningens lave gennemsnitlige uddannelsesniveau giver fortsat grund til bekymring og er blandt de faktorer, der er ansvarlige for den som helhed stadig lave - om end voksende - IKT-udbredelse i Grækenland (bredbåndsudbredelsen er den laveste i EU) og de meget svage F&U- og innovationsresultater. På den baggrund bør Grækenland fokusere på følgende:

i. fremskynde bestræbelserne på at øge udbuddet af faglært humankapital, fremme virksomhedernes deltagelse i F&U og innovation samt fortsat forbedre IKT-udbredelsen

ii. fortsat strømline de administrative regler og procedurer, øge effektiviteten i den offentlige administration og gøre selskabsbeskatningssystemet neutralt for så vidt angår virksomhedsorganiseringens form

iii. styrke den effektive konkurrence i liberaliserede netværksindustrier, navnlig med hensyn til ydelse af tjenester inden for elektricitet og søtransport

iv. fastholde de fremskridt, der er sket med hensyn til at øge gennemførelsen af lovgivningen om det indre marked med henblik på at nå målet på 98,5 % af direktiverne om det indre marked.

5. Spanien

Efter at være vokset med omkring 4 % i 1999 og 2000 faldt væksten i produktionen betydeligt i 2001 som følge af en mere moderat indenlandsk efterspørgsel, især et stærkt fald i investeringerne i udstyr, og en gradvis nedgang i eksporten i årets løb. Under stærk påvirkning af den afmatning, der er konstateret i anden halvdel af det foregående år, forventes BNP i 2002 at falde yderligere i gennemsnit, men med et opsving, der tager til i styrke i løbet af året. Dette opsving kan tilskrives både en gradvis forbedring i komponenterne i den indenlandske efterspørgsel og en fornyet dynamik i eksporten. I forbindelse med de bedre internationale udsigter og understøttet af et opsving i de indenlandske udgifter skulle BNP i 2003 kunne vokse i overensstemmelse med det anslåede potentiale. På grundlag af dette makroøkonomiske scenario skulle væksten i beskæftigelsen falde i 2002 og tage til i styrke næste år, hvilket indebærer et fald i arbejdsløsheden til omkring 12 % i 2003. Inflationen forventes at falde til omkring 2,5 % i gennemsnit i 2002 i forhold til 3,6 % i det foregående år. Dette svækkede inflationspres vil blive understøttet af den nationale lønoverenskomst, der blev indgået sidste år med det formål at fastholde løntilbageholdenhed, og af moderate importpriser. I 2003 kan inflationen falde yderligere til tæt på 2,0 % i gennemsnit.

Selv om Spanien gjorde fremskridt med hensyn til gennemførelsen af henstillingerne i de overordnede retningslinjer for 2001, og udsigterne for den spanske økonomi er positive, er der stadig en række uløste problemer. Der skal især tages fat på den langsigtede holdbarhed af de offentlige finanser gennem en omfattende reform af pensionssystemet, idet aftalen fra april 2001 mellem regeringen og arbejdsmarkedets parter ikke betød et væsentligt skridt hen imod en løsning af de underliggende skævheder. Selv om arbejdsløsheden ligger mere end 10 procentpoint under toppunktet i 1994, er den til gengæld fortsat høj i forhold til de øvrige EU-lande, og der er fortsat store forskelle mellem regioner og en lav beskæftigelsesgrad, især for kvinder. Endelig skal det nævnes, at til trods for det svækkede inflationspres er der fortsat en forholdsvis høj vækst i den underliggende inflation, mens den synlige vækst i produktiviteten fortsat er træg. Dette kunne tyde på en utilstrækkelig grad af konkurrence i visse sektorer og en forsinkelse i udviklingen af den videnbaserede økonomi.

Budgetpolitik

Til trods for en faldende vækst fortsatte den finanspolitiske konsolideringsproces i 2001, hvor den offentlige sektor for første gang var i balance i forhold til et underskud på 0,3 % i 2000. Ifølge det ajourførte stabilitetsprogram for 2002-2005 forventes den offentlige sektor at fastholde et balanceret budget i 2003 og nå et mindre overskud på 0,2 % af BNP i 2005. Den finanspolitiske strategi, der er beskrevet i ajourføringen, forbliver uændret i forhold til de tidligere programmer. Den er baseret på en begrænsning i de primære løbende udgifter, understøttet af faldende rentebetalinger, hvilket muliggør en stigning i kapitaludgifterne. Programmet forudser til gengæld en ny reform af de personlige indkomstskatter med virkning fra 2003 sammen med fastholdelsen af finanspolitisk konsolidering. Programmet inkorporerer det nye finansielle system for territoriale regeringer, hvilket har indebåret en decentralisering af skatte- og udgiftsbeføjelserne. Parallelt med starten på dette nye system godkendtes loven om budgetstabilitet, som tager sigte på at sikre, at alle offentlige undersektorer forpligter sig til at overholde målsætningen om et budget tæt på balance. Ajourføringen for 2002-2005 indeholder ingen hensigtsmæssige foranstaltninger vedrørende den aldrende befolkning. Dette giver anledning til bekymring på baggrund af Spaniens særlig udsatte demografiske profil og de deraf følgende negative budgetmæssige konsekvenser af aldringen. Den bebudede reform af pensionssystemet mangler en detaljeret tidsplan. Den vigtigste foranstaltning, der på det seneste er vedtaget til tackling af aldringsproblemet, er fortsat socialsikringsfonden, der blev oprettet i 2000 til finansiering af fremtidige forpligtelser, og hvis aktiver efter planen skulle nå op på 1 % af BNP i 2004 ifølge det

seneste stabil