Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Hvidbog om ungdomspolitik"

(2001/C 116/19)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 13. juli 2000 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3 at udarbejde en udtalelse om "Hvidbog om ungdomspolitik".

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som udpegede Jillian Hassett til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 14. november 2000.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 377. plenarforsamling af 29.-30. november 2000, mødet den 29. november, følgende udtalelse med 113 stemmer for og 1 stemme hverken for eller imod.

1. Baggrunden for udtalelsen

1.1. På rådsmødet den 23. november 1999 oplyste kommissionsmedlem Viviane Reding, at Kommissionen har til hensigt at udarbejde en hvidbog om ungdomspolitik. Kommissionen har derfor indledt en omfattende høringsprocedure, der inddrager de unge selv, ungdomsorganisationer, medlemsstaternes regeringer, ungdomsforskere og andre, der beskæftiger sig med unge mennesker. I kraft af sin store interesse for ungdomspolitik og for at fremme ungdomspolitikken på EF-plan(1) finder ØSU det naturligt at afgive en initiativudtalelse om hvidbogen for at få lejlighed til at bidrage til debatten på et tidligt stadium.

1.2. Siden sidst i 1980'erne har Fællesskabets indsats på det ungdomspolitiske område udviklet sig hastigt. Efter iværksættelsen af en hel række nye ambitiøse ungdoms- og uddannelsesprogrammer synes tiden inde til at overveje EU's ungdomspolitik på længere sigt. Det Europæiske Råds møder i henholdsvis Luxembourg og Lissabon har åbnet nye muligheder for samarbejde mellem medlemsstaterne inden for politiske områder, der vedrører unge mennesker, nemlig beskæftigelse og uddannelse. Den fremadskridende europæiske integration kræver, at der fyldes konkret indhold i unionsborgerbegrebet, der blev indført med Maastricht-traktaten, for at man kan slå bro over den stadig dybere kløft mellem Den Europæiske Union og de unge. ØSU hilser det derfor velkommen, at Kommissionen tager initiativ til at udarbejde en hvidbog om ungdomspolitik for at skitsere perspektiverne for og sikre konsensus om Fællesskabets indsats og medlemstaternes samarbejde.

1.3. Fællesskabet har rettet sin ungdomspolitiske indsats mod aldersgruppen 15-25 år(2). Denne aldersklasse svarer stort set til perioden mellem puberteten og den selvstændige voksentilværelse, som man normalt forstår ved ungdom. Skønt ungdomstidens afgrænsning varierer for den enkelte og mellem medlemsstaterne, finder ØSU, at ungdomspolitikken generelt bør fokusere på denne aldersgruppe(3).

2. Ungdomspolitik i EU

2.1. EU's ungdomspolitik er et forsøg på "at iværksætte et øget samarbejde på ungdomsområdet for at fremme de unges europæiske bevidsthed og for at tilgodese deres ønske om at spille en positiv rolle i opbygningen af Det Europæiske Fællesskab"(4). Traktatens artikel 149 og 150 indeholder retsgrundlaget for Fællesskabets politik vedrørende uddannelse, erhvervsuddannelse og ungdom(5). Traktaten begrænser de ungdomspolitiske foranstaltninger til "at tilskynde til udvikling af udvekslingen af unge og ungdomsledere"(6). Fællesskabet har med held kunnet bygge på Europarådets erfaringer med europæisk ungdomsarbejde og har bidraget til at konsolidere og udbrede det europæiske perspektiv inden for ungdomsarbejdet. EU's ungdomspolitik kommer til udtryk i en række programmer, der støtter unges mobilitet, ungdomsorganisationernes arbejde og erhvervsuddannelsen. Takket være instrumenter som Ungdom for Europa og Europæisk Volontørtjeneste for Unge når Fællesskabet et stort antal unge mennesker, enten individuelt eller via deres organisationer. Stimuleret af Fællesskabets decentrale indsats har debatten om ungdomspolitik i Europa udviklet sig betydeligt.

2.2. Medlemsstaternes ungdomspolitiske foranstaltninger har bidraget til at forbedre unge menneskers sociale situation i anden halvdel af det 20. århundrede. De unge i EU er mere uafhængige og har bedre muligheder for at realisere deres forventninger end tidligere generationer. Men samfundet, som de unge skal etablere sig i, har de ikke selv haft mulighed for at skabe. Samfundet er på samme tid en arv fra tidligere og et lån fra kommende generationer. Ungdomstidens overgangskarakter understreges af de forskellige overgange, de unge skal igennem: fra barndom til voksenalder, fra uddannelse til arbejde, fra afhængighed til selvstændighed og fuld borgerstatus. Alle ressourcer, der anvendes på at sætte unge mennesker i stand til at udvikle deres evner og til at deltage i og bidrage til samfundet, er og må betragtes som en investering, der giver de unge mulighed for at påtage sig deres ansvar over for samfundet.

2.3. Ungdomspolitikkens betydning er blevet understreget af den seneste politiske udvikling på europæisk plan. I forbindelse med forberedelsen af Det Europæiske Råds møde i Lissabon understregede det portugisiske formandskab EU's engagement i de unge med følgende udsagn: "Den europæiske befolkning og især de unge skal have omfattende adgang til grundlæggende kompetence som f.eks. til at lære problemløsning, udvikle videnskabelig, kulturel og teknisk kompetence, anvende informationsteknologi, tale andre sprog, udvikle initiativ og iværksætterånd og blive aktive, frie og ansvarlige borgere". Integreret ungdomspolitik på alle niveauer for alle unge og de unges bredest mulige medbestemmelse, den være sig af institutionel, foreningsmæssig eller individuel art, er af afgørende betydning for at nå disse mål.

2.4. Ungdomspolitikken skal konkretisere de løfter, Fællesskabet har givet de unge inden for de seneste år, den skal anerkende dem som en ressource for samfundet og give dem mulighed for at blive "aktive, frie og ansvarlige borgere"(7). Ungdomspolitikken er en integreret, tværsektoriel politik, der sigter mod de unge, samarbejder med de unge og tager udgangspunkt i de unges behov. Dens sigte er at forbedre og udvikle de unges levevilkår og medindflydelse, og den omfatter alle sociale, kulturelle og politiske spørgsmål, der angår dem og andre grupper i samfundet. Ungdomspolitikken er pr. definition en horisontal politik, som via integrerede aktioner udfolder kohærente og koordinerede bestræbelser inden for forskellige politiske og administrative sektorer. På alle niveauer koordinerer ungdomspolitikken foranstaltninger, så de tjener de unges interesser, og inddrager unge mennesker i udformningen af det sociale, økonomiske, politiske og kulturelle liv. De unge er ungdompolitikkens centrale element, ikke som dens klienter, men som aktører og bidragydere til den dynamiske proces.

2.5. En ungdomspolitik i EU forudsætter, at der etableres forbindelse mellem ungdomspolitikken som sådan og EU's sektorpolitikker. Men udviklingen af ungdomspolitikken kan ikke blot bestå i at integrere ungdomsaspekter i beskæftigelsespolitikken, politikken for social integration og andre politikker. Der er behov for særlige initiativer for de unge på EU-plan for at anerkende ungdomsarbejdets værdi, herunder navnlig dets evne til at opøve i medbestemmelse, hvorved det bliver mere end et socialpolitisk instrument, nemlig en nøgle til fornyelse af de europæiske demokratier(8). Bortset fra de specifikke handlingsprogrammer vedrørende ungdom og uddannelse, støtter Fællesskabet også foranstaltninger til fordel for unge mennesker via strukturfondsprogrammer(9). Ungdomspolitiske retningslinjer kan ikke bare hjælpe Kommissionen med at planlægge og evaluere, men også medlemsstaternes myndigheder med at udvikle kohærente programmer.

2.6. Unge mennesker har rettigheder og pligter ligesom enhver anden gruppe i samfundet. De unge skal have de samme rettigheder som andre borgere uden nogen forskelsbehandling som defineret i EF-traktatens artikel 13. Foranstaltninger til fremme af lige muligheder skal være en integrerende del af ungdomspolitikken. For fuldt ud at kunne nyde godt af deres rettigheder og opfylde deres pligter må de unge have adgang til en tilstrækkelig indkomst, til at medvirke til at træffe de beslutninger, der vedrører deres eget liv, til information, til arbejdsmarkedet, til en ordentlig bolig, til sundhedspleje, til ordentlige uddannelsesmuligheder, et ikke-forurenet miljø, fri bevægelighed og fritid. De Forenede Nationers konvention om børns rettigheder er et enestående dokument til fremme af børns og unges rettigheder. Den Europæiske Socialpagt indeholder rettigheder, der er af særlig betydning for unge mennesker, og på EU-plan vil resultatet af drøftelserne om Charteret om Grundlæggende Rettigheder også få betydning for dem.

2.7. Der er for øjeblikket 46,9 mio. unge mellem 15 og 24 år i EU(10). De ti ansøgerlande i Central- og Østeuropa havde 16,9 mio. unge i 1999(11). Unge mennesker udgør en mindre og mindre del af befolkningen i EU som følge af faldende fødselstal og øget middellevetid. Alt tyder på, at denne demografiske tendens bliver endnu mere udtalt i næste årti, og at manglen på balance mellem generationerne vil blive forværret, fordi antallet af mennesker over 65 vokser. Dette vil i høj grad påvirke demokratiets og samfundets fremtid. Man har beregnet, at antallet af mennesker i aldersgruppen 15-19 år falder med 13 millioner inden 2015(12). Unge mennesker bliver dermed en endnu vigtigere ressource med henblik på fornyelse af de europæiske samfund og økonomier først i det 21. århundrede. Det bliver af afgørende betydning, at de fuldt ud deltager i demokratiet og i samfundslivet. Hertil kommer, at unge mennesker bliver selvstændige i en senere alder, hovedsagelig fordi de bruger længere tid på uddannelse, men også på grund af de høje leveomkostninger i mange lande, behovet for studiefinansiering, mangelen på social beskyttelse og problemer med at komme ind på arbejdsmarkedet. Af alle disse årsager er mange unge mennesker endnu ikke finansielt uafhængige midt i tyverne. Det har både sociale og økonomiske konsekvenser. De unge kan ikke fuldt ud udøve deres rettigheder og påtage sig deres forpligtelser, og de kan ikke klare sig selv økonomisk.

2.8. I erkendelse af de mange udfordringer, der møder de unge i nutidens samfund, og af ungdomspolitikkens betydning har ØSU regelmæssigt bidraget til udviklingen af Fællesskabets ungdomspolitik inden for det sidste tiår. Det har således givet stødet til vigtige debatter om centrale emner som ungdomsarbejdsløshed, uddannelses- og ungdomsprogrammer, de ikke-statslige organisationer, herunder ungdomsorganisationerne, og civilsamfundet i Europa(13). I nærværende udtalelse fokuserer ØSU på unges beskæftigelse og social integration, på uddannelse og mobilitet samt på medbestemmelse og civilsamfund.

3. Unges beskæftigelse og social integration

3.1. Skønt ungdomsarbejdsløsheden er faldet inden for de seneste to årtier, er den fortsat høj sammenlignet med arbejdsløsheden i andre aldersgrupper. For øjeblikket er arbejdsløsheden i aldersgruppen 15-24 år i EU ca. dobbelt så høj som i aldersgruppen 25-65 år, hvilket indebærer, at ca. 5 millioner unge er arbejdsløse. Bag dette tal ligger betydelige forskelle såvel mellem de forskellige lande som inden for de enkelte lande og mellem kønnene. Ungdomsarbejdsløsheden har været særligt omfattende i Spanien, Italien, Frankrig, Grækenland og Finland, og arbejdsløsheden blandt de unge kvinder er et alvorligt problem i Grækenland, Italien og Spanien. Tallene viser også, at beskæftigelsen blandt etniske minoriteter og handicappede ligger lavere end gennemsnittet. Det skønnes, at 45 % af de unge bliver arbejdsløse mindst en gang, og at 20 % er arbejdsløse to eller flere gange(14).

3.2. Arbejdsløsheden er en af hovedårsagerne til social udstødelse, om end der ofte ligger flere ting bag fænomenet. Der er en hel række faktorer, der virker sammen om at udelukke et individ fra at deltage i samfundet, herunder ringe uddannelse, lav indkomst, begrænset adgang til sociale sikringsydelser, dårlige boligforhold, kriminelt miljø, dårligt helbred, fattigdom i barneårene, familiens opløsning, manglende adgang til information, mobilitet og retssystem. Overgangen fra barndom og skolegang til voksenalder og beskæftigelse er en meget sårbar periode for de unge. De, der forlader skolen i utide og ikke finder beskæftigelse, har ofte kun begrænset adgang til social beskyttelse. Desuden er det ikke sådan, at beskæftigelse automatisk gør ende på den sociale udstødelse, da mange unge mennesker tjener så lidt, at de må betegnes som fattige, selvom de er i beskæftigelse(15).

3.3. Unges beskæftigelse

3.3.1. På Det Europæiske Råds møde i Lissabon satte EU's stats- og regeringschefer sig det mål at gøre Europa til den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, der kan skabe en holdbar økonomisk vækst med flere og bedre jobs og større social samhørighed inden 2010. Det vil kræve store økonomiske og beskæftigelsesmæssige fremskridt at realisere denne vision fra Lissabon. En vedvarende årlig vækst på 3 % kombineret med videreudvikling af innovation og viden og ekspansion i servicesektoren kan tilvejebringe forudsætningerne for at øge beskæftigelsen til 70 % for mænds og 60 % for kvinders vedkommende. Den nye vidensøkonomi forudsætter en større og bedre uddannet arbejdsstyrke. Så den generation af unge, der tager skridtet fra uddannelse til arbejdsmarked inden for det næste tiår, er afgørende for, om overgangen til den videnbaserede økonomi lykkes.

3.3.2. Det Europæiske Råd i Lissabon betegnede også en betydningsfuld udvikling hvad angår EU's metoder til at nå sine mål i og med bevægelsen fra lovgivning til "soft law" sammenfattet i udtrykket "den åbne koordinationsmetode"(16). Lissabon-konklusionerne går ind for, at den åbne koordinationsmetode også anvendes i forbindelse med social udstødelse, eEurope-politik, politik vedrørende små og mellemstore virksomheder og i forbindelse med forskning og innovation. Anvendelsen af "den åbne koordinationsmetode" på disse områder har til formål at sikre, at Lissabon-topmødets målsætninger realiseres. Til styrkelse heraf skal Kommissionen hvert forår forelægge Det Europæiske Råd en rapport om fremskridt på vigtige områder. En hvidbog om ungdomspolitik må betragte denne udvikling både som udgangspunkt og som nøgle til at fremme en tværsektoriel ungdomspolitik på europæisk plan med henblik på at benytte de unges potentiale som kilde til økonomisk udvikling og innovation.

3.3.3. Ifølge de beskæftigelsespolitiske retningslinjer skal medlemstaterne inden 2002 sikre, at alle unge får tilbudt en ny start i form af "uddannelse, omskoling, jobtræning, arbejde eller andre foranstaltninger, der kan fremme deres integration på arbejdsmarkedet"(17). Det er vigtigt, at alle tilbud, der gives i henhold til retningslinjerne, er af høj kvalitet og falder inden for områder, der interesserer de berørte unge, så de får mulighed for på den baggrund at vælge deres løbebane. Foranstaltningerne bør ikke udelukkende tjene til at reducere ungdomsarbejdsløsheden, men bør give de unge en permanent vej ud af arbejdsløsheden. Man bør prioritere foranstaltninger, der knytter sig til eksisterende muligheder og mangelsituationer på arbejdsmarkedet. Retten til social beskyttelse bør ikke gøres afhængig af deltagelse i sådanne foranstaltninger.

3.3.4. Alle uddannelser for unge, herunder navnlig uddannelserne i de traditionelle fag, bør omfatte udvikling af færdigheder, som er af betydning i den fremvoksende vidensøkonomi. Uddannelse i informations- og kommunikationsteknologi er særlig vigtig for at hindre, at der opstår en gruppe, som er udelukket fra bestemte job på grund af manglende kundskaber. Uddannelsen i informations- og kommunikationsteknologi skal begynde i skolen og fortsætte under uddannelsesforløbet og i form af livslang uddannelse for at modvirke et tvedelt samfund.

3.3.5. Under de beskæftigelsespolitiske retningslinjers anden søjle opfordres medlemstaterne til at støtte iværksættere og små og mellemstore virksomheder. Medlemsstaternes foranstaltninger i henhold hertil bør ikke rumme aldersbetinget forskelsbehandling. Unge iværksættere kan levere et værdifuldt bidrag til økonomien via innovative ideer og ved selv at ansætte folk. Der bør tilskyndes til at fremme unges iværksætterinitiativer ved at tilbyde økonomisk og teknisk støtte og ved at begrænse bureaukratiet i forbindelse med etablering af en virksomhed(18).

3.3.6. Mange unge mennesker, som er i beskæftigelse, udsættes for forskellige former for forskelsbehandling på arbejdsmarkedet og på arbejdspladsen. Det må sikres, at princippet om ligeløn for ens arbejde efterleves, og at hele fællesskabslovgivningen vedrørende arbejdsvilkår gennemføres korrekt i medlemsstaterne.

3.3.7. Både på lokalt, på nationalt og på europæisk plan bør man gøre en indsats for at styrke den tredje sektors rolle i forbindelse med gennemførelsen af den europæiske beskæftigelsesstrategi(19). I kraft af deres erfaringer med grupper, der har vanskeligt ved at komme ind på arbejdsmarkedet, kan de ikke-statslige organisationer og ungdomsorganisationerne bidrage med innovative og gode løsninger(20). Ved i højere grad at inddrage dem i udformningen af politikken kunne man også sikre, at de mennesker, der berøres af jobegnethedsforanstaltningerne, er repræsenteret.

3.4. Social integration

3.4.1. Sidst i det 20. århundrede blev der gennemført begrænsninger i de unges ret til social beskyttelse(21). I nogle lande har unge mennesker ikke ret til arbejdsløshedsdagpenge, medmindre de allerede har været i arbejde, og retten til bistandshjælp er ofte betinget af deltagelse i uddannelseskurser eller bevis for effektiv jobsøgning. Dette fører sammen med det forhold, at flere unge er længere under uddannelse, til, at de unge flytter senere hjemmefra. De unge bliver senere uafhængige og får derfor også først egen husholdning og børn i en højere alder. Adgang til social beskyttelse, til økonomisk støtte under videregående uddannelse og til en bolig ville gøre det muligt for de unge på et tidligere tidspunkt at blive selvstændige og fuldt ud at udøve deres rettigheder - og påtage sig deres forpligtelser - som voksne.

3.4.2. De støtteforanstaltninger, der eksisterer for unge mennesker, er ikke tilstrækkelige til at tage højde for de problemer, der følger af social udstødelse og af de mangeartede risici i nutidens samfund. Man har beregnet, at ca. 10 % af de unge i nogle af medlemsstaterne befinder sig i en "nul-situation", dvs. at de hverken er under uddannelse, i beskæftigelse eller berettigede til arbejdsløshedsdagpenge(22). Hverken de unge, der har forladt skolen i utide, eller hjemløse får tilstrækkelig støtte(23). Undlader man at tage fat på disse problemer - og på problemer som kriminalitet og stofmisbrug - på et tidligt stadium, vil de sociale og økonomiske omkostninger, de giver anledning til, vokse yderligere, efterhånden som de pågældende bliver ældre, så der er god grund til at løse problemerne så tidligt som muligt. Foranstaltninger til gavn for kriminelle og udstødte unge må prioriteres, og der bør lægges særlig vægt på at reintegrere dem i samfundet. Hvis det skal lykkes virkelig at afhjælpe dette problem, må en lang række aktører involveres, herunder ikke blot regeringerne, men også erhvervslivets folk og tredje sektor-organisationer, der beskæftiger sig med unge. Det bør ikke længere accepteres, at der ikke bliver gjort noget for de socialt udstødte unge, og alle aktører bør påtage sig et ansvar for at iværksætte foranstaltninger, der kan rette op på situationen.

3.4.3. Unge rammes også hyppigt af forskelsbehandling "på grund af køn, race eller etnisk oprindelse, religion eller tro, handicap, alder eller seksuel orientering"(24), navnlig i forbindelse med uddannelse og beskæftigelse. Arbejdsløshedsstatistikkerne viser, at unge mennesker diskrimineres på arbejdsmarkedet, hvilket ofte tilskrives deres alder og mangel på erfaring(25). Unge kvinder, unge fra etniske minoriteter og unge handicappede er i endnu højere grad end andre udsat for diskrimination på arbejdsmarkedet. Øget forskning i unge mennesker og diskrimination kan fremme udviklingen af strategier og programmer, der kan imødegå problemet og forhindre, at tidlig udstødelse varer ved hele livet. De unge og deres organisationer bør have støtte til at arbejde for at bekæmpe racisme og diskrimination. Unge mennesker kan selv gøre en indsats for at fremme social integration og multikulturelle samfund. Tager man fat på problemerne, mens folk er unge, kan der skabes tolerance og åbenhed.

3.4.4. På mange områder er det åbenbart, at der ikke er virkelig ligestilling mellem unge kvinder og unge mænd i EU. I de fleste medlemsstater er en større procentdel af de unge mænd end af de unge kvinder i arbejde. Da socialsikringens ydelser i stigende grad er knyttet til forudgående beskæftigelse, er de unge kvinder ringere stillede hvad angår adgangen til disse ydelser. Der må gøres noget ved såvel den vertikale som den horisontale adskillelse inden for uddannelserne og på arbejdsmarkedet for at forhindre, at unge kvinder udsættes for strukturel diskrimination og afholdes fra visse karrieremæssige valg. Det er klart, at man i forbindelse med statistikker og indikatorer vedrørende unge bør tage hensyn til kønsproblematikken som et første skridt til at forstå diskriminationens omfang. Så kan man bedre integrere ligestilling mellem kønnene i ungdomspolitikken.

4. Uddannelse og mobilitet

4.1. Uddannelse er en vigtig del af unge menneskers liv, og inden for de sidste to årtier har de unge været længere under uddannelse end tidligere(26). Uddannelse og adgang til uddannelse er uundværlige elementer i socialiseringsprocessen og i unges integration i samfundet, men det er også et middel til personlig og social udvikling og trivsel(27). I de fleste lande er der en klar sammenhæng mellem uddannelse og integration på arbejdsmarkedet. De lavtuddannedes udsigter er begrænsede, mens de, der forlader uddannelsessystemet senere, klarer sig bedre på arbejdsmarkedet(28). I 1997 var arbejdsløshedstallet i EU for unge, som kun havde gennemført den obligatoriske skolegang, 14 %, for unge med studentereksamen eller tilsvarende var den 10 %, men for unge med en højere uddannelse var den kun 6 %(29). Samtidig med at uddannelsesniveauet yderligere bør hæves, må uddannelsernes kvalitet forbedres, og de må indrettes bedre efter det moderne arbejdsmarkeds behov.

4.2. De unges mobilitet, i grupper eller individuelt, bidrager kraftigt til interkulturel forståelse. Dette gælder navnlig på det individuelle plan, hvorimod mobilitetens samfundsmæssige potentiale ikke udnyttes fuldt ud, eftersom det samlede antal unge, der deltager i udvekslinger, studerer eller virker som volontører i et andet land, stadig er yderst begrænset. Interkulturel kompetence får større og større betydning i Europas globaliserede økonomier og multikulturelle samfund. Europa udvikler sig til ét stort uddannelsesmæssigt område, og borgerne er stillet over for drastiske økonomiske og samfundsmæssige omvæltninger, og derfor må både sprogkundskaber og evnen til at kommunikere og samarbejde med mennesker fra fremmede kulturer have en central placering i europæisk uddannelsespolitik. At bo i et andet land et stykke tid og at deltage i interkulturel udveksling og uddannelse sætter unge mennesker i stand til at reflektere over deres egen kulturelle baggrund og forstå og respektere den europæiske mangfoldighed. At kunne det er af betydning for den personlige udvikling, det afføder tolerance over for andre, og det er allerede i dag højt værdsat på arbejdsmarkedet. Grundlaget herfor lægges bedst i de unge år. Det samme gælder sprogkundskaber. Øget mobilitet i EU vil fremme tolerancen og følelsen af at være EU-borger. Derfor bør alle grupper af unge, både skoleelever, universitetsstuderende, unge volontører, unge under uddannelse og unge i beskæftigelse - men ganske særligt de unge, der hverken er under uddannelse eller i beskæftigelse (men befinder sig i en "nul-situation") - have mulighed for at deltage i udvekslinger.

4.3. Uddannelse

4.3.1. Hastige og vedvarende strukturændringer på det europæiske arbejdsmarked har ført til et misforhold mellem udbuddet af og efterspørgslen efter kvalifikationer, normalt omtalt som "kvalifikationskløften". Skønt der er sket en væsentlig forbedring af det generelle uddannelsesniveau, er der stadig et betydeligt problem med unge mennesker, der afbryder deres uddannelse eller tidligt opgiver at uddanne sig yderligere. I nogle medlemsstater hindrer dårlige læse-, skrive- og regnefærdigheder arbejdsgiverne i at ansætte folk i visse stillinger. I hele Europa er væksten inden for informations- og kommunikationsteknologi forløbet så hurtigt, at udbuddet af ordentligt uddannede folk ikke kan følge med(30). Globaliseringen og det indre markeds succes har skabt stigende efterspørgsel efter mobile arbejdstagere med sprogkundskaber. Med den hastige teknologiske udvikling, der sker i mange sektorer, må arbejdskraften også være i stand til at tilpasse sig nye krav ved hjælp af livslang uddannelse. Det Europæiske Råd i Lissabon vedtog inden 2010 at halvere antallet af 18-24-årige, "der kun har uddannelse på folkeskoleniveau, og som ikke er i gang med yderligere uddannelse eller erhvervsuddannelse", og at forbedre adgangen til Internettet og til uddannelse i informations- og kommunikationsteknologi. Men det er klart, at medlemsstaterne må gennemføre yderligere foranstaltninger for at sikre, at de kommende årgange udstyres med de kvalifikationer, de får behov for. F.eks. må der gøres en indsats for at få flere til at fortsætte deres skolegang til og med sekundærtrinnet, så det sikres, at de unge får de kvalifikationer, arbejdsmarkedet kræver, og for at gøre livslang uddannelse til en integrerende del af aktiv deltagelse på arbejdsmarkedet og i samfundet.

4.3.2. Livslang uddannelse er blevet defineret bredt som "formelle såvel som uformelle(31) målrettede, kontinuerlige uddannelsesaktiviteter med det formål at fremme personlig udvikling og udbygge kundskaber, færdigheder og kompetence(32)". Den form for livslang uddannelse, der umiddelbart er af størst relevans for de unge, er den egentlige faglige uddannelse. Den skal først og fremmest åbne adgangen til arbejdsmarkedet, og som led i den lægges der sjældent vægt på behovet for at ajourføre de erhvervede kundskaber og færdigheder. Strategierne i forbindelse med livslang uddannelse har for ofte fokuseret udelukkende på erhvervsuddannelsesaspekterne og ikke i tilstrækkelig grad taget hensyn til, at livslang uddannelse er en proces, der indledes allerede i den tidlige barndom. Den uformelle uddannelse, der erhverves allerede fra en tidlig alder via ungdoms- og andet frivilligt samfundsgavnligt arbejde og åbner veje til livslang uddannelse, anerkendes sjældent officielt, og den udvikling af færdigheder, viden og selvtillid, der opnås ved at deltage i åbent ungdomsarbejde og i ungdomsorganisationerne, vurderes ikke efter fortjeneste(33). I strategierne for livslang uddannelse har der ikke været lagt megen vægt på at informere og orientere selv helt unge mennesker med henblik på deres faglige løbebane. Tidlig rådgivning er af stor betydning for at sikre, at unge mennesker kan realisere en bred vifte af muligheder gennem livet. Allerede forud for overgangen fra uddannelse til beskæftigelse bør de unge udrustes hertil, da der er en stigende tendens til, at det afgøres tidligere og tidligere, hvilke muligheder der står åbne livet igennem.

4.3.3. Livslang uddannelse, herunder uformel uddannelse, bør udbygges, så unge mennesker får mulighed for kontinuerligt at ajourføre deres kundskaber og færdigheder og dermed for at tilpasse sig til arbejdsmarkedets hastigt skiftende krav. Interaktion og gensidig anerkendelse af uformel uddannelse, der foregår i de forskellige uddannelsesmiljøer, er endnu ikke udviklet tilstrækkeligt. I den forbindelse fortjener den uformelle undervisning og uddannelse, der finder sted på arbejdspladsen, større anerkendelse. "Broer" og overgange mellem de forskellige former for uddannelse og uddannelsesmiljøer er stadig en undtagelse i EU.

4.4. Mobilitet

4.4.1. Mobilitet er en ret, der er nedfældet i EF-traktatens artikel 18(34). Fællesskabet og medlemsstaterne skal træffe egnede foranstaltninger til at sikre, at borgerne har lige muligheder for at gøre brug af denne ret. For øjeblikket er den kun teoretisk for de fleste unge. Årsagerne kan være manglende muligheder og ressourcer, manglende anerkendelse af mobilitetens og de derved erhvervede færdigheders værdi, ulige muligheder, socialt og kulturelt betinget modstand mod mobilitet, juridiske og administrative hindringer. Man bør derfor være opmærksom på de administrative hindringer, der findes i medlemsstaterne i forbindelse med social sikring (herunder navnlig arbejdsløshedsforsikring), beskatning, opholdsret og anerkendelse af såvel formelle som uformelle kvalifikationer(35).

4.4.2. For så vidt angår udlandsophold af lang varighed (et halvt år og derover) sigtes der i fællesskabsprogrammerne først og fremmest på universitetsstuderende. Erasmus-programmet er en stor succes, skønt deltagerantallet er begrænset. Men det henvender sig kun til studerende, som er i gang med en højere uddannelse. Fællesskabet bør fremme og medlemsstaterne støtte mulighederne for udlandsophold af mellemlang og lang varighed på et tidligt tidspunkt (under 21-årsalderen). Det er for få af de unge, der har opholdt sig længere tid i et andet europæisk land, før de forlader skolen (sekundærtrinnet). Og de, der har, vil i mange tilfælde ikke få den periode, hvor de har modtaget undervisning i et andet land, anerkendt fuldt ud i hjemlandet som en integrerende og værdifuld del af deres sekundæruddannelse. De ressourcer, der er til rådighed til at støtte unge menneskers udlandsophold, er utilstrækkelige på alle niveauer, som det fremgår af søgningen i forbindelse med mobilitetsprogrammerne. Da de offentlige midler til at støtte forøget mobilitet er begrænsede, burde man have undersøgt mulighederne for flere partnerskaber mellem det offentlige og den private sektor.

4.4.3. EU og medlemsstaterne bør fremme mobiliteten ved såvel over for de unge selv som over for beslutningstagere og meningsdannere (arbejdsgivere, uddannelsesinstitutioner, medierne osv.) at understrege det individuelle, sociale og økonomiske udbytte af mobilitet. Mange unge har problemer med at finde information, da der ikke eksisterer noget fælles informationssystem om mulighederne for alle former for mobilitet (praktik i udlandet, bysamarbejde, volontørtjeneste på tværs af grænserne, udvekslinger for unge, mobilitet for skoleelever og studerende m.m)(36). Der er brug for nye ideer, som kan fremme gensidig anerkendelse af kvalifikationer i EU, som f.eks. kvalifikationspas og Europass. Noget sådant kunne tilskynde unge mennesker til at deltage i uddannelses- og mobilitetsprojekter.

4.4.4. Det vil sandsynligvis forøge de unges mobilitet, hvis deres lærere og deres undervisere inden for erhvervsuddannelsen har erfaringer fra udlandet. Skønt der er gjort fremskridt inden for det seneste årti, er antallet af lærere og erhvervsuddannelsesundervisere, der har arbejds- og undervisningserfaring fra en anden medlemsstat, stadig minimalt. Det må hilses velkommen, at det franske rådsformandskab har taget initiativ til en handlingsplan vedrørende mobilitet. Det forekommer hensigtsmæssigt, at handlingsplanen gennemføres via en åben koordinationsmetode, herunder peer-gruppe-evaluering. Arbejdsmarkedets parter og ngo'er, der beskæftiger sig med unge mennesker og uddannelse, bør inddrages nøje i planens gennemførelse.

5. Medbestemmelse og civilsamfund

5.1. I enhver politik, der vedrører unge, må de unge selv medinddrages; dette grundlæggende princip gentages igen og igen på europæisk og internationalt plan(37). Fordelene ved at fremme og støtte unge menneskers medbestemmelse fremgår klart af erfaringerne i medlemsstaterne og i EU. Ved at inddrage de unge får man sat fokus på en række varme emner og på de ofte sammensatte problemer, de unge står over for, så at såvel de unge selv som beslutningstagere og forvaltninger kan tage fat på dem. Selv om de unges valgdeltagelse har været lav overalt i medlemsstaterne - og endnu lavere ved valget til Europa-Parlamentet i 1999 - er der mange spørgsmål, som de unge er stærkt engagerede i. Med deres særlige erfaringer kan de unge bidrage til at finde løsninger på alle niveauer, lokalt, regionalt, nationalt, europæisk og globalt(38). Man bør i forbindelse med ungdomspolitik søge at inddrage de unge på alle beslutningsprocessens stadier, både for at drage nytte af deres førstehåndserfaringer og for at motivere dem til at være aktive og ansvarlige borgere. Der er heller ingen grænser for inddragelsen af de unge. Dog kniber det navnlig med at leve op til de unges behov, når det gælder mulighederne for medinddragelse i beslutningstagningen inden for uddannelsessektoren og på arbejdspladsen.

5.2. I løbet af det næste årti bliver EU udvidet med et antal lande i Central-, Øst- og Sydeuropa. I og med deres overtagelse af fællesskabslovgivningen kommer disse lande til at gennemføre lovgivning om et stort antal spørgsmål af relevans for unge mennesker. Det er vigtigt, at de unge i disse lande og deres organisationer er klar over konsekvenserne af deres landes indtræden i EU, og at de forstår, hvordan medlemsskabet vil påvirke vigtige politiske områder, der berører dem. Civilsamfundets inddragelse bør fremmes, og der bør afsættes ressourcer, som sætter dets organisationer i stand til at deltage i beslutningsprocessen.

5.3. Skønt unge fra ansøger- og førtiltrædelseslandene i stigende grad inddrages i Fællesskabets aktiviteter på ungdoms- og uddannelsesområdet, deltager de ikke på lige fod. I forbindelse med udviklingen af ungdomspolitikken i EU er det vigtigt at tage disse landes erfaringer i betragtning. Det vil sætte Fællesskabet i stand til at udvikle en dybtgående forståelse af sine fremtidige borgeres behov og ønsker. I de seneste år er også samarbejdet mellem EU og dets naboregioner og endnu fjernere regioner blevet udbygget(39). For at fremelske en ægte unionsborgerfølelse og en global ansvarsfølelse og for at fylde disse former for samarbejde med liv både på folkeligt og på civilsamfundsplan, må Fællesskabet videreudvikle samarbejdet mellem de unge som led i alle regionale aftaler. For øjeblikket er ungdomsdimensionen i EU's regionale samarbejdsinitiativer temmelig svag. Det er ønskeligt med en større åbning mod de unge, så EU's unge borgere kan føle sig som parthavere i projektet. Aktiv deltagelse i globalt og regionalt samarbejde vil skabe øget forståelse for EU's afhængighed af omverdenen og bidrage til accept af og forståelse for indvandringen fra tredjelande.

5.4. De ikke-statslige organisationer og deres aktiviteter er grundlaget for ethvert stabilt demokrati. Ngo'erne udgør et værn for demokrati, solidaritet og menneskerettigheder i kraft af deres komplekse netværk og demokratiske beslutningsprocedurer. De går også foran, når det gælder om at forny samfundet. De unge får deres første erfaringer med at tage ansvar for samfundet og for andre mennesker i ungdomsorganisationer eller andre former for foreningsliv for unge. Man bør ikke og kan ikke reducere samfundet til ren individualisme og forbrugerisme på bekostning af ungdomsorganisationernes rolle. Ungdoms-ngo'erne bør have tilstrækkelig støtte og den nødvendige anerkendelse og de nødvendige midler til at kunne deltage som ægte aktører i beslutningstagning og samfundsliv på alle niveauer. At kunne bidrage til ændringer er en vigtig motivation for unge mennesker til at involvere sig. Det er vigtigt, at de unge får mulighed for og tilskyndes til at engagere sig i en lang og divergerende række strukturer, organisationer og spørgsmål, navnlig på lokalt plan, hvor der må lægges særlig vægt på at udvikle metoder til inddragelse i beslutningstagningen. Engagement og medansvar kan fremmes gennem medbestemmelse og partnerskab - hvad enten det er i relation til ungdomsorganisationer, EU-institutioner, arbejdspladser, skoler eller universiteter. Kun reel indflydelse fører til reelt ansvar.

5.5. De unges medbestemmelse har udviklet sig dynamisk siden slutningen af 1960'erne i takt med, at det repræsentative demokrati i stigende grad er blevet styrket med græsrodselementer. De unge har navnlig bidraget til denne ændring via den fortsatte udvikling af eksisterende ungdomsorganisationer gennem nye former for medbestemmelse samt via skabelsen af nye netværk og organisationer(40). Med deres interne demokrati, deres principper om medbestemmelse og deres forankring i græsrødder og lokalsamfund spiller ungdomsorganisationer på alle niveauer fortsat en central rolle for udviklingen af ungdomspolitikken. Ideen om åbent ungdomsarbejde i uformelle grupper, ungdomsklubber samt ungdomsråd og -parlamenter har åbnet nye veje for medbestemmelse og medansvar, som ikke blot har givet værdifulde erfaringer, men også ført til konkrete resultater med hensyn til fremme af unges - og navnlig ringe stillede unges - sociale integration. Erfaringerne viser, at sådanne initiativer kun kan gøres bæredygtige, hvis der forefindes ungdomsstrukturer og -organisationer, og hvis disse får en passende økonomisk støtte, så de kan videreformidle informationer, udveksle god praksis og netværksmuligheder og gå effektivt i brechen for de unges behov og interesser.

5.6. EU-institutionerne og de nationale regeringer må aktivt fremme ungdomsinformationspolikkerne, således at de unge får så korrekte oplysninger som muligt både om de spørgsmål, der vedrører dem, og om deres muligheder for medbestemmelse. Regeringer og institutioner må investere i et "tovejsdemokrati" ved at rådføre sig med og involvere de unge i beslutningerne. På EU-plan er det svært at få samlede oplysninger om tiltag rettet mod unge; dette risikerer at føre til, at tiltagene ikke gennemføres på ensartet vis, og at de beskedne disponible midler ikke anvendes optimalt.

6. Landdistrikter/afsides områder

6.1. Unge mennesker er ofte ringere stillet på grund af det område, de bor i. I mange landdistrikter og fattige byområder har de unge ikke adgang til ordentlig uddannelse, mobilitet, sundhedsydelser, fritidstilbud, beskæftigelsesmuligheder og deltagelse i civilsamfundet. Der bør træffes specifikke foranstaltninger til at sikre, at de unge i visse geografiske områder fuldt ud kan udnytte deres muligheder og kan foretage valg af betydning for deres liv. Mange landdistrikter ligger så afsides, at de unge ikke har ordentlig adgang til information, specielt om deres muligheder. Mange landdistrikter affolkes, fordi de unge må flytte for at afslutte deres uddannelse, finde beskæftigelse eller få adgang til bedre muligheder, bedre sundhedsfaciliteter og flere fritidstilbud. Der bør ydes mere støtte, så unge mennesker kan bo i landdistrikterne uden at blive ramt af social udstødelse og uden at skulle gå på kompromis med deres drømme, ønsker og ambitioner. Som led i beskæftigelses-, uddannelses- og socialpolitikken bør man tage hensyn til de særlige problemer, de unge møder i landdistrikterne, og søge at finde løsninger, der sætter dem i stand til at deltage på lige fod med andre. Desuden bør investeringer og strategier til fremme af bæredygtig økonomisk aktivitet i afsides områder og landdistrikter også komme de unge i landdistrikterne til gode.

7. Henstillinger

7.1. Generelle henstillinger

7.1.1. ØSU mener, at de unge og ungdomsorganisationerne bør inddrages i fastlæggelsen af og beslutningerne vedrørende ungdomspolitikken på lokalt, regionalt, nationalt og EU-plan. Endvidere må ungdomspolitikken videreudvikles - for det første i medlemsstaterne via oprettelse af afdelinger for ungdomsspørgsmål på alle niveauer og på alle relevante områder af den offentlige forvaltning og for det andet i fællesskabsinstitutionerne.

7.1.2. ØSU mener, at det i tråd med de retningslinjer, der blev udstukket af Det Europæiske Råd i Helsingfors om "Et effektivt Råd for en udvidet Union", er vigtigt at gøre effektiv brug af interaktionen mellem ungdoms- og uddannelsespolitikken i den nyoprettede rådssammensætning "Uddannelse og Ungdom(41)". Til den ende må der udvikles et system, der gør det muligt at behandle begge områder på samme rådsmøde, så det undgås, at ungdomsspørgsmål underordnes uddannelsespolitikken. Det bliver nødvendigt at fastlægge to separate dagsordener for Rådet (uddannelse og ungdom), én for undervisningsministrene og én for ungdomsministrene. ØSU mener, at ungdomsministrene med jævne mellemrum bør undersøge, hvilke ungdomspolitiske fremskridt der er gjort.

7.1.3. ØSU foreslår, at Kommissionen samler eksperter og højtstående embedsmænd i de nationale ministerier, der er ansvarlige for at fremme ungdomsanliggender inden for nøgleområder såsom beskæftigelse, social integration, uddannelse, mobilitet og inddragelse. Det vil så være Kommissionens opgave at lette og samordne dette arbejde og at forelægge Det Europæiske Råds forårstopmøde en årlig rapport om de fremskridt, der er gjort inden for ungdomspolitikken.

7.1.4. ØSU støtter udviklingen af initiativer, der har til formål at samle eksperter inden for ungdomspolitik, personer med praktisk erfaring inden for området og ungdomsrepræsentanter med henblik på at indsamle og analysere oplysninger om unges situation i Den Europæiske Union og fremsætte forslag til videreudvikling af ungdomspolitikken og til samarbejde mellem medlemsstaterne inden for de rammer, der er fastlagt af Det Europæiske Råd og Ministerrådet (uddannelse og ungdom).

7.2. Unges beskæftigelse og social integration

7.2.1. ØSU mener, at medlemsstaterne med Fællesskabets støtte bør forpligte sig til en kvantitativ nedsættelse af ungdomsarbejdsløsheden. Denne forpligtelse bør omfatte indførelse af nye foranstaltninger til fremme af og støtte for en forbedring af beskæftigelsestallene i medlemsstaterne, hvor beskæftigelsen navnlig er lav blandt unge og blandt grupper, der udsættes for forskelsbehandling på arbejdsmarkedet.

7.2.2. ØSU mener, at der bør træffes passende foranstaltninger på uddannelsesområdet for at imødekomme de behov, som nutidens arbejdsmarked og den nye videnbaserede økonomi stiller, herunder navnlig forbedring af IKT-færdigheder og fremme af iværksætterånd. Unge bør på et tidligt tidspunkt modtage vejledning og oplysninger om uddannelsesveje og om arbejdsmarkedet, herunder muligheder og krav i forbindelse med selvstændige erhverv eller oprettelse af en SMV. Herudover bør de unge have mulighed for at tilegne sig kommunikations- og teamworkfærdigheder både i en formel og en mere uformel sammenhæng.

7.2.3. ØSU mener, at medlemsstaterne udtrykkeligt bør forpligte sig til at sikre de unge tilstrækkelig social beskyttelse.

7.2.4. ØSU mener, der bør gøres en særlig indsats for at iværksætte foranstaltninger til fremme af unges inddragelse i samfundet. Man bør især bekæmpe problemet med unge, som ikke er under uddannelse, ikke er i beskæftigelse eller ikke er registreret som arbejdsløse.

7.2.5. ØSU mener, at ikke-statslige organisationer, navnlig ungdomsorganisationer, i højere grad bør inddrages i den europæiske beskæftigelsesstrategi på europæisk, nationalt og lokalt plan.

7.3. Uddannelse og mobilitet

7.3.1. ØSU mener, at foranstaltningerne til fremme af livslang uddannelse bør udvides med henblik på at sikre adgang hertil for unge, forbedre mulighederne og anerkende værdien af den ikke-formelle uddannelse som et vigtigt aspekt af den livslange uddannelse. Fremme af uddannelse med henblik på et aktivt unionsborgerskab bør også indgå i foranstaltningerne.

7.3.2. ØSU mener, at regeringerne, erhvervslivet og den tredje sektor sammen bør udvikle metoder til officiel anerkendelse af værdien af den ikke-formelle uddannelse og den betydning, den kan have for den enkeltes udvikling.

7.3.3. ØSU mener, at medlemsstaterne ud over at gennemføre Lissabon-topmødets konklusioner om nødvendigheden af at øge antallet af unge, der gennemfører en uddannelse på det sekundære niveau, bør forpligte sig til at hæve den uddannelsesmæssige standard.

7.3.4. På baggrund af udtalelsen om Kommissionens forslag til henstilling om mobilitet i Det Europæiske Fællesskab for studerende, personer under erhvervsuddannelse, unge volontører, undervisere og erhvervslærere(42) hilser ØSU det franske formandskabs forslag til handlingsplan for mobilitet velkommen og mener, at der bør gives støtte til enhver foranstaltning til fremme af unges mobilitet ved at skabe muligheder for mobilitet på det sekundære uddannelsesniveau, på universiteterne samt i forbindelse med erhvervspraktik og volontør- og beskæftigelsesophold. Mobilitetshindringer bør fjernes ved at forbedre den gensidige anerkendelse af kvalifikationer(43).

7.3.5. ØSU mener, at medlemsstaterne bør forpligte sig til at bekæmpe forskelsbehandling på uddannelsesområdet og til at nedsætte antallet af unge, der forlader skolen i utide.

7.4. Medbestemmelse og civilsamfund

7.4.1. ØSU understreger endnu en gang, at det må være et grundlæggende princip, at de unge deltager i fastlæggelsen, gennemførelsen og evalueringen af ungdomspolitikken. De unges deltagelse bør ikke underlægges begrænsninger, men gøre sig gældende lige fra de unges nærmeste omgivelser, f.eks. undervisningsinstitutionen eller arbejdspladsen, til fastlæggelse af ungdomspolitikken på internationalt plan. I den forbindelse må hvidbogen pege på foranstaltninger til gennemførelse af henstillingerne i den resolution, der blev vedtaget af ungdomsministrene på deres møde i Rådet. Endvidere udgør det europæiske charter om unges deltagelse i samfundslivet på lokalt og regionalt plan et godt udgangspunkt for inddragelse af unge på lokalt plan(44). Fællesskabsstøtten bør være i overensstemmelse med charterets henstillinger og retningslinjer.

7.4.2. ØSU mener, at de unges og ungdomsorganisationernes repræsentative strukturer er et centralt element i ungdomspolitikken og et enestående instrument til fremme af unges deltagelse på alle niveauer(45). Ungdomsorganisationerne bør støttes og anerkendes som en vigtig del af civilsamfundet. Det Europæiske Ungdomsforum udfylder denne rolle på fællesskabsplan, og bør gives formel anerkendelse af alle Den Europæiske Unions institutioner. Det Europæiske Ungdomsforum spiller en central rolle for unges repræsentation og inddragelse på fællesskabsplan(46). Medlemsstaterne og Fællesskabet, som i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet handler på det relevante niveau, må støtte og anerkende oprettelsen af repræsentative ungdomsfora på medlemsstatsplan, f.eks. nationale ungdomsråd, både i medlemsstaterne og i ansøgerlandene. Internationale ikke-statslige ungdomsorganisationer spiller en central rolle i udviklingen af ungdomsarbejde og -politikker på alle niveauer, og øgede støttemidler til disse organisationer vil fremme den fortsatte udvikling af deres arbejde(47). Deres vigtige funktion går ud på at inddrage unge direkte i den europæiske integrationsproces. Via møder og udvekslinger giver de mulighed for at fremme gensidig forståelse og forsoning ikke kun i Den Europæiske Union, men i alle dele af Europa.

7.4.3. ØSU mener, at nationale og europæiske ungdomsorganisationer bør høres om politikker og programmer, der berører unge, f.eks. Fællesskabshandlingsprogrammet for Ungdomsanliggender(48) og Den Europæiske Socialfond.

7.4.4. ØSU mener, at medlemsstaterne og Fællesskabet i overensstemmelse med traktatens artikel 13 udtrykkeligt bør forpligte sig til at fremme lige muligheder og bekæmpe de forskellige former for forskelsbehandling, der opleves af mange unge, og til at tilskynde til større tolerance.

7.4.5. ØSU mener, at politikker til informering af unge må videreudvikles på alle niveauer. Navnlig bør medlemsstaterne yde en proaktiv indsats for at informere unge mere om de nationale og europæiske politikker, der berører dem. Kommissionen bør via en internetportal i stil med Cordis-databasen(49) stille en liste til rådighed over alle fællesskabsprogrammer eller fællesskabsstøttede foranstaltninger, der berører unge.

7.4.6. Med henblik på at bidrage til høringsprocessen i forbindelse med hvidbogen om ungdomspolitik agter ØSU at sende initiativudtalelsen til de forskellige aktører på ungdomsområdet, herunder navnlig Det Europæiske Ungdomsforum, internationale ikke-statslige ungdomsorganisationer, det organiserede civilsamfunds ungdomsorganisationer på europæisk og nationalt plan samt deltagerne i den europæiske ungdomskongres, der blev afholdt i Paris den 5.-7. oktober 2000 af Kommissionen og det franske rådsformandskab.

Bruxelles, den 29. november 2000.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) ØSU's udtalelse om Fællesskabets handlingsprogram "Europæisk volontørtjeneste for unge", 19. marts 1997, EFT C 158 af 26.5.1997.

(2) Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse nr. 1031/2000/EF af 13. april 2000 om oprettelse af EF-handlingsprogrammet for unge, EFT L 117 af 18.5.2000.

(3) I Grækenland, Italien og Spanien er ledigheden for unge med en videregående uddannelse i aldersgrupperne 20-24 og 25-29 år højere end procentdelen af unge, som kun har almindelig skoleuddannelse eller en ungdomsuddannelse. "Education at a glance", OECD 2000, s. 271.

(4) Resolution vedtaget af Rådet og ministrene, forsamlet i Rådet den 26. juni 1991 om prioriterede aktioner på ungdomsområdet, EFT C 208, 1991.

(5) Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (konsolideret udgave), artikel 149 og 150.

(6) Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (konsolideret udgave), artikel 149.

(7) Resolution om En ungdomspolitik i EU vedtaget af Europa-Parlamentet, A4-0100/99, Resolution vedtaget af Rådet og af ministrene for ungdomsspørgsmål, forsamlet i Rådet den 8. februar 1999, EFT C 42 af 17.2.1999; Bidrag til formandskabets rapport om den europæiske beskæftigelsespagt - memorandum fra det tyske formandskab "Ungdom og Europa - Vor fremtid". Det Europæiske Råd i Wien, formandskabets konklusioner, punkt 46 (11. december 1998).

(8) I en sammenlignende EU-undersøgelse, foretaget af Europarådets styringsgruppe for mellemstatsligt samarbejde på ungdomsområdet, blev otte områder, der tilsammen udgør ungdomspolitikken, behandlet (Comité directeur européen pour la jeunesse (96) 11 rev. 2 - revideret tekst af 15. oktober 1998). Disse områder er: (1) organer med ansvar for samordning af den offentlige politik på ungdomsområdet, (2) den offentlige politik i ungdomssektoren, (3) parlamentariske udvalg vedrørende ungdomsanliggender, (4) forfatningsmæssige og lovgivningsmæssige bestemmelser vedrørende ungdomsanliggender, (5) lovgivning, der specifikt vedrører unge, (6) unges organisationer, (7) internationalt samarbejde på ungdomsområdet, (8) kriterier og ordninger for anerkendelse af finansieringen af ungdomsorganisationer og projekter.

(9) I programperioden 2000-2006 vil især Den Europæiske Socialfond og EU-initiativet Equal fremme uddannelses- og beskæftigelsesforanstaltninger for unge. Forvaltningen af strukturfondene er i udbredt grad blevet decentraliseret til medlemsstatsniveau, således at der træffes afgørelse om programmerne i overensstemmelse med nationale prioriteringer.

(10) European Social Statistics - Labour Force survey results 1999, s. 34.

(11) Monee-projektet CEE/CIS/Baltics, UNICEF 2000, s. 127.

(12) Meddelelse fra Kommissionen - Et Europa for alle aldersgrupper - Til fremme af velstand og solidaritet mellem generationerne, KOM(1999) 221 endelig udg., s. 7.

(13) Nævnes bør informationsrapporten om Almenuddannelsens Europæiske Dimension: substans, indhold og perspektiver, udtalelsen om Ungdomsarbejdsløshed, EFT C 18, 22.1.1996; udtalelsen om et Fællesskabshandlingsprogram for Ungdomsanliggender, EFT C 410, 30.12.1998.

(14) Kommissionens "Implementing the European Employment Strategy", 1999, s. 19. I erkendelse af disse problemer sigter retningslinje 1 i EU's beskæftigelsesretningslinjer for 2000 mod, at alle unge ledige inden 6 måneders ledighed tilbydes en ny start i form af uddannelse, efteruddannelse, praktik, arbejde eller en anden beskæftigelsesfremmede foranstaltning med henblik på en effektiv integration på arbejdsmarkedet.

(15) "Youth in the European Union - from Education to working life", Eurostat 1997, s. 58.

(16) "Den åbne koordinationsmetode" defineres i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Lissabon, punkt 37 (24. marts 2000).

(17) EU's beskæftigelsesretningslinjer for 2000, retningslinje 1.

(18) I sin udtalelse om "Kommissionens forslag til Rådets beslutning om retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 2001" understreger ØSU behovet for at afskaffe "de barrierer, der hindrer nye virksomheder i at etablere sig og udvikle sig". EFT C 14 af 16.1.2001.

(19) ØSU's udtalelse om "Socialøkonomien i det indre marked", EFT C 117 af 26.4.2000, s 52.

(20) På ungdomskonferencen om social udelukkelse og beskæftigelsen "Get In!", som ØSU lagde lokaler til den 21.2.2000, var der flere førstehåndseksempler på at ungdomsorganisationer kan bidrage ved at udvikle og gennemføre projekter for unge socialt udelukkede personer og arbejdsløse. Se "Get In!"-rapporten fra European Youth Forum, april 2000.

(21) Green, David: Taking Steps - Young People and Social Protection in the European Union, rapport fra European Youth Forum, 1998.

(22) Dette er tilfældet i Belgien, Grækenland, Italien, Spanien og Storbritannien, jf. "Education at a Glance", OECD 2000, s. 287.

(23) Disse problemer undersøges i dybden i "Youth Homelessness in the European Union", European Federation of National Organisations Working with the Homeless (FEANTSA), 1998.

(24) Traktat om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (konsolideret udgave), artikel 13.

(25) ØSU's udtalelse om ungdomsarbejdsløshed, EFT C 18 af 22.1.1996.

(26) I OECD-landene kunne en 15-årig i 1998 forvente at være under uddannelse i yderligere 6 år - godt 1,5 år længere end i 1985, jf. "Education at a Glance, OECD 2000".

(27) ØSU's udtalelse om "Fremme af ophold i andre EU-lande som led i vekseluddannelse og lærlingeuddannelse", EFT C 241 af 10.7.1998.

(28) Italien og Spanien udgør en undtagelse, da de har høj akademikerarbejdsløshed i aldersgruppen 25-29 år, jf. "Employment Outlook", OECD 1999.

(29) "The Social Situation in the European Union 2000", Eurostat 2000, s. 14.

(30) Det anslås, at 500000 stillinger stod ubesatte i denne sektor i 1998. I 2002 forventes tallet at være steget til 1,6 mio., jf. meddelelse fra Kommissionen "Strategier for job i informationssamfundet", KOM(2000) 48 endelig, s. 7.

(31) 'Non-formal education is organised educational activity outside the established formal system that is intended to serve an identifiable learning clientele with identifiable learning objectives.' Se 'National Youth Policies', et arbejdspapir udarbejdet af bestyrelsesformændene for henholdsvis World Alliance of Young Men's Christian Associations, World Young Women's Christian Association, World Organisation of the Scout Movement, World association of Girl Guides and Girl Scouts, International Federation of Red Cross and Red Crescent Societies og The International Award Association, Geneva/London 1998, s.6.

(32) Arbejdspapir fra Kommissionens GD Uddannelse og Kultur 'Implementing Lifelong Learning for Active Citizenship in a Europe of Knowledge'. Arbejdspapiret blev fremlagt på konferencen om den nye generation af uddannelses- og ungdomsprogrammer i marts 2000 i Lissabon.

(33) Sahlberg, Pasi: "Building Bridges for Learning - the recognition and value of non-formal education in youth activity", en afhandling, som blev offentliggjort af European Youth Forum og det finske uddannelsesnævn i 1999. Se også: Europarådets Parlamentariske Forsamlings rekommendation "Non-Formal Education", rekommendation nr. 1437 (2000) 1.

(34) Traktat om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (konsolideret udgave), artikel 18.

(35) Som defineret i bilaget til informationsrapporten om "Uddannelsens europæiske dimension: art, indhold og perspektiver" (CES 1113/99 fin rev.): Formel uddannelse (formal education): det hierarkisk strukturerede, kronologisk opdelte uddannelsessystem fra primært til tertiært niveau. Uformel uddannelse (informal education): Uformel uddannelse er den proces, hvorved en person tillægger sig holdninger, værdier, færdigheder og viden i dagligdagen, f.eks. via familien, venner, gruppen, medier og andre påvirkninger og faktorer i sin omgangskreds. Ikke formel uddannelse (non formal education): organiseret uddannelse uden for det etablerede formelle uddannelsessystem, som henvender sig til en identificerbar målgruppe med identificerbare uddannelsesbehov.

(36) Se "Contribution to the Presidency report on the European Employment Pact - Memorandum of the German Presidency 'Youth and Europe - Our Future'". Heri opfordres medlemsstaterne til bi- og multilateralt at øge deres støtte til uddannelse over grænserne og udvekslinger på uddannelsesområdet, samt til at fjerne hindringer for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser og fremme sprogkundskaber.

(37) Erklæring fra De forenede Nationer om Det internationale Ungdomsår 1985, "Peace, Participation, Development"; FN's Konvention om Barnets Rettigheder, 1989; det europæiske charter om unges medbestemmelse i kommunale og regionale anliggender fra Kongressen for Lokale og Regionale Myndigheder i Europa, 1992; henstilling fra Europarådets ministerudvalg "On youth participation and the future of Civil Society", henstilling nr. R (97) 3 af 4. februar 1997; Resolution vedtaget af Rådet og af ministrene for ungdomsspørgsmål, forsamlet i Rådet den 8. februar 1999 om unges medbestemmelse (EFT 1999/C 42/01).

(38) Se rapporten "Get In!", Youth Convention on Social Exclusion and Employment offentliggjort af European Youth Forum 2000.

(39) For eksempel samarbejde i Østersøregionen og Middelhavsområdet, med Sydøsteuropa, AVS-landene, Barentshavets regioner, de fælles strategier over for Den Russiske Føderation og Ukraine.

(40) Rapport fra rundbordskonferencen om "New forms of Youth Participation", Bienne (Schweiz), den 4.-6. maj 2000. Europarådets "Steering Committee for Intergovernmental Co-operation in the Youth Field, RT-Part (2000) 3".

(41) Meddelelse fra Rådet - Opfølgning af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Helsingfors den 10.-11. december 1999 - Rådssammensætninger, EFT C 174, 2000.

(42) Udtalelse om mobilitet for studerende, personer under erhvervsuddannelse, unge volontører, undervisere og erhvervslærere. EFT C 168 af 16.6.2000, s. 25.

(43) Se "Contribution to the Presidency report on the European Employment Pact - Memorandum of the German Presidency 'Youth and Europe - Our Future'". Heri opfordres medlemsstaterne til bi- og multilateralt at øge deres støtte til uddannelse over grænserne og udvekslinger på uddannelsesområdet, samt til at fjerne hindringer for gensidig anerkendelse af faglige kvalifikationer og fremme sprogkundskaber.

(44) Kommunalkongressens europæiske charter om unges deltagelse i samfundslivet på lokalt og regionalt plan, 1992.

(45) Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Kommissionens diskussionsoplæg "Kommissionen og de ikke-statslige organisationer: styrkelse af partnerskabet".

(46) Den indsats, der ydes af mere sektorielle organisationer som f.eks. europæiske sammenslutninger af unge på videregående uddannelser og unge iværksættere bør i højere grad anerkendes på fællesskabsplan. Deres deltagelse og repræsentative rolle er af afgørende betydning for fastlæggelsen af specifikke politikker inden for deres interesseområder.

(47) Den Europæiske Union støtter ungdomsforummet via budgetpost A3023 og internationale ikke-statslige ungdomsorganisationer via budgetpost A3029 i De Europæiske Fællesskabers almindelige budget.

(48) ØSU's udtalelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om iværksættelse af et fællesskabshandlingsprogram for ungdomsanliggender.

(49) http://www.cordis.lu.