Kommissionens fortolkningsmeddelelse om EU-kørekort

(2002/C 77/03)

Denne fortolkningsmeddelelse indeholder baggrundsinformation om det aktuelle stade for Fællesskabets lovgivning vedrørende kørekort. Informationerne er tænkt som hjælp til både myndigheder og borgere i forbindelse med vurderingen af omfanget, virkningerne og konsekvenserne af det nuværende juridiske system for Fællesskabets regler om kørekort.

Del I indeholder baggrundsinformation om det nuværende stade for Fællesskabets kørekortregler, med en beskrivelse af de juridiske rammer og en sammenligning af de aspekter vedrørende kørekort, som indtil nu ikke er blevet harmoniseret.

Del II indeholder juridiske retningslinjer, som er fastsat på grundlag af en fortolkning af de gældende fællesskabsrammer. Retningslinjerne er tænkt som hjælp til en konsekvent anvendelse af kørekortregler i hele Fællesskabet.

Definitioner

I denne meddelelse forstås ved:

"EF" (sammen med et artikelnummer): traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab som senest ændret ved Amsterdam-traktaten

"EØS": Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde

"første direktiv": Rådets direktiv 80/1263/EØF(1) om indførelse af et EF-kørekort

"andet direktiv": Rådets direktiv 91/439/EØF(2) om kørekort

"gruppe 1-kørekort": kørekort til en af følgende køretøjs(under)kategorier: A, B, BE, A1 og B1 som defineret i direktiv 91/439/EØF (bilag III, punkt 1.1)

"gruppe 2-kørekort": kørekort til en af følgende køretøjs(under)kategorier: C, CE, D, DE, C1, C1E, D1 og D1E som defineret i direktiv 91/439/EØF (bilag III, punkt 1.2)

bopælsmedlemsstaten: den medlemsstat, hvor kørekortindehaveren har sædvanlig bopæl, men som ikke har udstedt det oprindelige kørekort (men kan have ombyttet/fornyet et kørekort udstedt i en anden medlemsstat)

"udstedende medlemsstat": den medlemsstat, som udstedte det første kørekort til den pågældende kørekortindehaver (som ikke nødvendigvis er statsborger i den udstedende medlemsstat)

"DEF": Domstolen for De Europæiske Fællesskaber.

DEL I

SAMMENFATNING AF FÆLLESSKABETS REGLER FOR KØREKORT

De retlige rammer, som udgøres af EU-retten, EF-Domstolens retspraksis og de aspekter, som endnu ikke er blevet harmoniseret, gennemgås i det følgende.

A. DE RETLIGE RAMMER: EU-RET OG RETSPRAKSIS

A.1. Rådets direktiv 80/1263/EØF om indførelse af et EF-kørekort(3)

Direktivet er ophævet ved artikel 13 i direktiv 91/439/EØF. Ikke desto mindre gælder det for en række sager i praksis, som faldt inden for det første direktivs gyldighedsperiode, men som stadig har virkning nu på grund af deres særlige sammensætning (beskrivelser og fortolkninger af sådanne sage findes i del II).

A.2. Direktiv 91/439/EØF om kørekort

Andet direktiv om kørekort udgør kernen i de juriske rammer for kørekort i Fællesskabet. Det trådte i kraft den 1. juli 1996. Sagt meget generelt harmoniserer andet direktiv kørekortkategorier, indfører alderskrav som forudsætning for at man må føre bil samt fastsætter en obligatorisk teoretisk og praktisk køreprøve. Direktivet fastsætter desuden princippet om gensidig anerkendelse af kørekort udstedt af en medlemsstat og definerer sædvanlig bopæl som en forudsætning for at kunne få et kørekort. Andet direktiv indeholder også detaljerede bestemmelser om mindstekrav til helbred og indfører en harmoniseret kørekortmodel for Fællesskabet. Yderligere bestemmelser henviser til virkningen af annullering, inddragelse og begrænset gyldighed af kørekort.

Andet direktiv er kun en fase i udviklingen inden for Fællesskabets regler for kørekort og bidrager til en etape- og gradvis harmonisering. Områder, som ikke blev harmoniseret med andet direktiv, er fremhævet i det følgende (afsnit B). Andet direktiv er først og fremmest blevet ændret ved Rådets direktiv 94/72/EF(4), som ændrede artikel 1, stk. 1, i direktiv 91/439/EØF ved at tillade en overgangsperiode frem til 31. december 1997 for Finland og Sverige i forbindelse med deres kørekortmodel i plastik.

Senere ændringer er sket ved Rådets direktiv 96/47/EF(5), hvori der introduceres en kørekortmodel i plastik som et alternativ til papirmodellen. Ændringen blev indført i andet direktiv som bilag Ia.

Kommissionens beslutning 96/427/EF(6) vedrører en dispensation fra bestemmelserne i bilag III til andet direktiv vedrørende korrigerende briller for dårligt syn.

Med Rådets direktiv 97/26/EF(7) indførtes et udvalg for kørekort, som har begrænsede lovgivningsbeføjelser inden for tilpasning til den teknologiske og videnskabelige udvikling af listen over fællesskabskoder og bilag II og III til andet direktiv. Det præciserede også yderligere harmoniserede fællesskabskoder for kørselsbegrænsninger og køretøjstilpasninger.

Med Kommissionens beslutning 2000/275/EF(8) fastsattes ækvivalenstabeller for hver gyldig kørekortmodel mellem kategorier af kørekort, som er udstedt inden gennemførelsen af direktiv 91/439/EØF, og de harmoniserede kategorier i direktivets artikel 3. Beslutningen blev vedtaget i henhold til fremgangsmåden i direktivets artikel 10.

Endelig præciserede Kommissionens direktiv 2000/56/EF(9) yderligere listen over harmoniserede fællesskabskoder for kørselsbegrænsninger og køretøjstilpasninger Direktivet omfattede også en revision af bilag II til direktiv 91/439/EØF om den teoretiske og praktiske prøve, idet bilaget blevt tilpasset den tekniske og videnskabelige udvikling på området.

A.3. Retspraksis

- DEF-afgørelse 16/78 - Choquet

I den første afgørelse, som direkte vedrører kørekort, understregede Domstolen den daværende manglende harmonisering på området. Smuthullet gjorde nærmest anerkendelse af kørekort i andre medlemsstater umulig og udgjorde en hindring for den fri bevægelighed for personer. Afgørelsen var en stor drivkraft bag de første initiativer til harmonisering af kørekortreglerne på fællesskabsplan.

- DEF-afgørelse C-193/94 - Skanavi

Denne afgørelse vedrører situationen før 1. juli 1996. Derudover fortolker den særlige aspekter vedrørende retssituationen efter ikrafttræden af andet direktiv. Domstolen henviste til forpligtelsen til at ombytte kørekort i henhold til første direktiv og denne forpligtelses forbindelse med anvendelsesområdet for artikel 43 i EF-traktaten. Domstolen afklarede desuden forholdsmæssigheden af nationale bøder, forskellen mellem retten til at føre køretøj og kørekortet selv, problemer i forbindelse med den fremadskridende harmonisering af kørekortregler og omfanget af forpligtelsen til gensidig anerkendelse af kørekort.

- DEF-afgørelse C-230/97 - Awoyemi

Denne afgørelse afklarer situationen for indehavere af kørekort, som er udstedt i tredjelande, og fortolker det ombytningskrav, der er fastsat i direktiv 80/1263/EØF. Der henvises desuden til omfanget og de retlige konsekvenser af princippet om gensidig anerkendelse.

B. SAMMENLIGNING AF OMRÅDER, HVOR DER IKKE ER SKET HARMONISERING

Denne del sigter mod at give et sammenlignende overblik over alle de aspekter vedrørende kørekort, som indtil nu ikke er harmoniseret på fællesskabsniveau. For de fleste apekters vedkommende er der udtrykkeligt anført undtagelser fra harmonisering ved hjælp af særlige bestemmelser i andet direktiv. Artikler, som er anført i titlerne, henviser til disse undtagelser.

Med andet direktiv er der allerede sket en vis harmonisering inden for de afsnit, der er omtalt i denne del. Direktivet giver ikke desto mindre medlemsstaterne manøvrerum for så vidt angår de temaer, som er beskrevet i afsnittene, f.eks. ved kun at fastsætte mindstekrav eller ved at tillade valg mellem to muligheder som det er tilfældet for Fællesskabets kørekortmodel. Der er således stadig store juridiske forskelle i praksis inden for disse områder i de nationale regler for kørekort.

Bemærk:

Sammenligningen er ikke udtømmende på grund af forskellige grader af samarbejdsvilje blandt medlemsstaterne. I nogle tilfælde er oplysningerne ikke fuldstændige eller ikke til rådighed.

B.1. Gyldighedsperiode og periode mellem lægekontrol

Generel undtagelse i artikel 1, stk. 3

Forskellige gyldighedsperioder i medlemsstaterne er resultatet af en dispensation fra harmoniseringskravet, som er fastsat i artikel 1, stk. 3, i andet direktiv. Bestemmelsen undtager gyldighedsperioden fra harmonisering på fællesskabsniveau, idet den tillader medlemsstaterne at anvende nationale bestemmelser. Nogle medlemsstater har ikke begrænsede gyldighedsperioder for visse kategorier: Ubegrænsede gyldighedsperioder gælder stadig for køretøjs- og motorcykelkørekort i

- Belgien

- Tyskland

- Frankrig

- Østrig.

Forskellige perioder mellem lægekontrol afledes fra bestemmelserne i bilag III til andet direktiv. I andet direktiv, bilag III, punkt 1, introduceres en klassificering af førere i to forskellige grupper, som defineres som "gruppe 1"- og "gruppe 2"-kørekort (se punktet Definitioner).

I bilag III, punkt 3, er fastsat, at aspiranter til gruppe 1-kørekort kun skal underkastes en lægeundersøgelse, hvis der opstår betydelig tvivl om aspirantens evne til at føre et motorkøretøj i løbet af ansøgningsperioden. Når kørekortet er udstedt, er der intet krav om tvungen lægekontrol for indehavere af gruppe 1-kørekort. Bilag III, punkt 4, bestemmer for indehavere af gruppe 2-kørekort, at de skal underkastes en lægeundersøgelse før førstegangsudstedelsen af kørekortet. Direktivet bestemmer, at de herefter jævnligt skal underkastes en lægeundersøgelse uden dog at angive et bestemt interval.

Disse to ting er nært forbundne: I de fleste nationale retssystemer falder gyldighedsperioden for en bestemt kørekortkategori sammen med intervallerne for obligatoriske lægeundersøgelser. Det betyder, at kørekortindehaveren skal underkastes en lægeundersøgelse på det tidspunkt, hvor kørekortet skal fornys.

Sammenligning af nationale bestemmelser vedrørende kørekorts gyldighed

Den nøjagtige henvisning til national lovgivning er angivet i parentes for hver medlemsstat. Medmindre andet er angivet, betyder angivelsen af en bestemt gyldighedsperiode, at der skal ske en obligatorisk lægeundersøgelse ved fornyelse af det pågældende kørekort.

Belgien: (art. 21, art. 44, Arrêté Royal relatif au permis de conduire af 23.3.1998)

Gruppe 1: ubegrænset gyldighedsperiode.

Gruppe 2: gyldig op til 5 år indtil indehaveren fylder 50 år; når indehaveren er 48-50 år gammel; gyldig indtil indehaveren fylder 53 år; gyldig i 3 år, hvis føreren er ældre end 50 år.

Danmark: (art. 45-46 i Bekendtgørelse om kørekort af 11.3.1997)

Gruppe 1: gyldig indtil indehaveren fylder 70 år;

gyldig i 4 år, hvis indehaveren er 71 år, i 3 år, hvis indehaveren er 72 år og i 2 år, hvis indehaveren er 73-79 år; 1 år, hvis indehaveren er ældre end 80 år.

Gruppe 2: gyldig indtil indehaveren fylder 50 år;

gyldig i 5 år, hvis indehaveren er 50-70 år;

gyldig i 4 år, hvis indehaveren er 71 år, i 3 år, hvis indehaveren er 72 år og i 2 år, hvis indehaveren er 73-79 år;

gyldig i 1 år, hvis føreren er ældre end 80 år.

Tyskland (§ 23 Fahrerlaubnisverordnung af 26.8.1998)

Gruppe 1: ubegrænset gyldighedsperiode;

C1, C1E: gyldig indtil indehaveren fylder 50 år, derefter i 5 år;

C, CE: gyldig i 5 år;

D1, D, D1E, DE: gyldig i 5 år, hvis indehaveren er 46-49 år: indtil indehaveren fylder 50 år, gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 50 år.

Grækenland (art. 4, Præsidentdekret 19/95 af 31.1.1995)

Gruppe 1: gyldig indtil indehaveren fylder 65 år, derefter i 3 år.

Gruppe 2, B+E og B erhverv: gyldig i 5 år, indtil indehaveren fylder 65 år, derefter i 3 år.

Spanien: art. 16-17, RD 772/97 - Reglamento General de Conductores af 30.5.1997

Gruppe 1: gyldig i 10 år, indtil indehaveren fylder 45 år,

gyldig i 5 år, hvis indehaveren er 45-70 år;

gyldig i 2 år, hvis føreren er ældre end 70 år.

Gruppe 2: gyldig i 5 år, indtil indehaveren fylder 45 år,

gyldig i 3 år, hvis indehaveren er 45-60 år;

gyldig i 2 år, hvis føreren er ældre end 60 år.

Frankrig:

Gruppe 1: ubegrænset gyldighedsperiode.

Gruppe 2: gyldig i 5 år, indtil indehaveren fylder 60 år,

gyldig i 2 år, hvis indehaveren er 60-76 år;

gyldig i 1 år, hvis føreren er ældre end 76 år.

Irland:

Gruppe 1: gyldig i 3-10 år (valgfrit), indtil indehaveren fylder 60 år;

gyldig i 3 år, hvis indehaveren er 60-69 år;

gyldig i 1-3 år (afgøres ved lægekontrol), hvis føreren er ældre end 70 år.

Gruppe 2: gyldig i 3-10 år (afgøres ved lægekontrol), indtil indehaveren fylder 60 år,

gyldig i 3 år, hvis indehaveren er 60-69 år;

gyldig i 1-3 år (afgøres ved lægekontrol), hvis føreren er ældre end 70 år.

Italien: art. 126, Codice della Strada

Gruppe 1: gyldig i 10 år, indtil indehaveren fylder 50 år;

gyldig i 5 år, hvis indehaveren er 51-70 år;

gyldig i 3 år, hvis føreren er ældre end 70 år.

C, CE: gyldig i 5 år, indtil indehaveren fylder 65 år;

gyldig i 2 år, hvis føreren er ældre end 65 år.

D, DE: gyldig i 5 år, indtil indehaveren fylder 60 år;

gyldig i 1 år, hvis indehaveren er 60-65 år;

ingen fornyelse efter det fyldte 65. år.

Luxembourg: (Règlement grand ducal af 11.8.1996)

Gruppe 1: gyldig indtil indehaveren fylder 50 år,

gyldig i 10 år, hvis indehaveren er 51-70 år;

gyldig i 3 år, hvis føreren er ældre end 70 år;

gyldig i 1 år, hvis føreren er ældre end 80 år.

Gruppe 2: gyldig i 10 år, indtil indehaveren fylder 50 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 50 år;

gyldig i 3 år, hvis føreren er ældre end 70 år;

ingen fornyelse efter det fyldte 75. år.

Nederlandene: (art. 122 fra WVW 1994)

Gyldighedsperiode:

Gruppe 1: gyldig i 10 år, indtil indehaveren fylder 60 år,

indtil indehaveren fylder 70 år, hvis indehaveren er 60-65 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 64 år.

Gruppe 2: gyldig i 10 år, indtil indehaveren fylder 60 år,

indtil indehaveren fylder 70 år, hvis indehaveren er 60-65 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 64 år.

Jævnlig lægeundersøgelse:

Gruppe 1: når indehaveren fylder 70 år, derefter hvert 5. år.

Gruppe 2: når indehaveren fylder 70 år, derefter hvert 5. år (er under revision)

Østrig (Art. 20-21 Führerscheingesetz af 30.10.1997)

Gruppe 1: ubegrænset gyldighedsperiode (i praksis: i henhold til FSG artikel 27, stk. 1, punkt 4, er kørekortet gyldigt i 100 år).

Gruppe 2: gyldig i 5 år, indtil indehaveren fylder 60 år;

gyldig i 2 år, hvis føreren er ældre end 60 år.

Portugal (art. 7, Decreto Regulamentar 65/94 af 18.11.1994)

Gruppe 1: gyldig indtil indehaveren fylder 65 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 65 år;

gyldig i 2 år, hvis føreren er ældre end 70 år.

C, CE: gyldig indtil indehaveren fylder 40 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 40 år;

gyldig i 3 år, hvis føreren er ældre end 65 år;

gyldig i 2 år, hvis føreren er ældre end 68 år.

D, DE: gyldig indtil indehaveren fylder 40 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 40 år;

ingen fornyelse, hvis føreren er ældre end 65 år.

Finland (Art. 33, Dekret af 5.1.1996)

Gyldighedsperiode:

B: indledningsvis gyldigt i 2 år, efter udløb af denne periode: gyldig indtil indehaveren fylder 70 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 70 år.

A1, A, C1, C: gyldig indtil indehaveren fylder 70 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 70 år.

C1E, CE, D1, D1E, D, DE: gyldig indtil indehaveren fylder 70 år;

ingen fornyelse, hvis føreren er ældre end 70 år.

Jævnlig lægeundersøgelse:

Gruppe 1: når indehaveren fylder 45, 60, 70 år, derefter hvert 5. år.

Gruppe 2: når indehaveren fylder 45 år, derefter hvert 5. år.

Sverige:

Gyldighedsperiode:

Gruppe 1: 10 år.

Gruppe 2: 10 år.

Jævnlig lægeundersøgelse:

Gruppe 1: når indehaveren fylder 70 år.

Gruppe 2: når indehaveren fylder 45 år, derefter hvert 5. år

Det Forenede Kongerige:

Gyldighedsperiode:

Gruppe 1: Papirkørekort: indtil indehaveren fylder 70 år;

kørekort i plast: fornyelse hvert 10. år;

gyldig i 3 år, hvis føreren er ældre end 70 år.

Gruppe 2: gyldig indtil indehaveren fylder 45 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 45 år;

gyldig i 1 år, hvis føreren er ældre end 65 år.

Jævnlig lægeundersøgelse:

Gruppe 1: når indehaveren fylder 70 år, derefter hvert 3. år.

Gruppe 2: når indehaveren fylder 70 år, derefter hvert 3. år.

når indehaveren fylder 45 år, derefter hvert 5. år;

når indehaveren fylder 65 år: hvert år.

Norge:

Gruppe 1: gyldig indtil indehaveren fylder 100 år.

Gruppe 2: gyldig i 10 år, indtil indehaveren fylder 60 år;

gyldig i 5 år, hvis føreren er ældre end 60 år;

gyldig i 1 år, hvis føreren er ældre end 70 år.

Lægeundersøgelse af Gruppe 1-førere ved førstegangsudstedelse - bilag III

I øjeblikket er det kun et fåtal af medlemsstaterne, som har en obligatorisk lægeundersøgelse ved førstegangsudstedelse af et Gruppe 1-kørekort. I praksis er der kun krav om aflevering af en lægeattest, som regnes for at være tilstrækkelig dokumentation for aspirantens egnethed til at føre et køretøj.

B.2. Ækvivalens af køretøjskategorier - artikel 10

Artikel 10 i andet direktiv bestemmer, at medlemsstaterne efter samråd med Kommissionen kan fastsætte ækvivalenser mellem kategorier af kørekort, som er udstedt inden andet direktivs transponering, og de kategorier, som er defineret i direktivets artikel 3. Fællesskabets lovgivning harmoniserer således ikke køretøjskategorier for kørekort, som er udstedt inden andet direktivs ikrafttræden.

I praksis var der himmelvid forskel på de nationale klassificeringsordninger, inden ikrafttrædelsen af fællesskabslovgivning for området. Forskellige standarder for klassificering af køretøjer tidligere vil fortsat have konsekvenser for et betydeligt antal borgere i Fællesskabet. Det vil navnlig være tilfældet for kørekort udstedt i medlemsstater, som ikke fastsatte nogen gyldighedsperiode, således at kørekort med køretøjskategorier, der ikke er harmoniseret, fortsat vil være i omløb.

I overensstemmelse med artikel 10 i andet direktiv er der for nylig indført ækvivalenstabeller, som er indeholdt i Kommissionens beslutning om ækvivalens(10). Tabellerne viser, at der i øjeblikket er flere end 80 kørekortmodeller, som er gyldige og i omløb i EØS-området, hvoraf de fleste er udstedt inden transponering af andet direktiv.

En løsning på den nuværende situation kan være én af følgende to fremgangsmåder:

- En generel tilbagekaldelse af alle kørekort, som er udstedt inden andet direktivs ikrafttræden og stadig er i omløb. Som erstatning udstedes kørekort, som opfylder kravene i andet direktiv.

- Indførelse af en harmoniseret gyldighedsperiode for alle kørekortkategorier. Denne fremgangsmåde kan med tiden udfase alle gamle kørekortmodeller.

B.3. Aspekter vedrørende bestemte (under-)kategorier af køretøjer

- Indførelse af underkategorier - artikel 3, stk. 2

Artikel 3, stk. 2, i andet direktiv bestemmer, at nogle eller alle af de følgende underkategorier kan indføres i en medlemsstat for kørsel med køretøjer i kategorierne A, B, B+E, C, C+E, D og D+E(11).

A1: lette motorcykler med et maksimalt slagvolumen på 50 cm³ eller en højeste hastighed på mere end 45 km/h, og mindre end 125 cm³ og en maksimal effekt på 11 kW;

B1: trehjulet eller firehjulet cykel med motor med et maksimalt slagvolumen på mere end 50 cm³ eller en højeste hastighed på mere end 45 km/h og en samlet masse på højst 550 kg (ulastet);

C1: små lastvogne med tilladt totalmasse på over 3500 kg, men ikke over 7500 kg

C1+E: enhed af sammenkoblede køretøjer bestående af trækkende køretøj i underkategori C1, forudsat at det dannede køretøjs totalmasse ikke overstiger 12000 kg; påhængskøretøjets tilladte masse må ikke overstige det trækkende køretøjs egenmasse

D1: busser med over 8, men ikke over 16 siddepladser (foruden førerens plads)

D1+E: enhed af sammenkoblede køretøjer bestående af et trækkende køretøj af underkategori D1 og et påhængskøretøj med tilladt totalmasse på over 750 kg; den tilladte totalmasse for den således dannede enhed må højst være 12000 kg, og den tilladte totalmasse for påhængskøretøjet må ikke overstige det trækkende køretøjs egenmasse; påhængskøretøjet må ikke bruges til personbefordring

Følgende underkategorier er indført i medlemsstaterne:

Belgien: C1, D1, C1+E, D1+E

Danmark: ingen underkategorier

Tyskland: A1, C1, D1, C1+E, D1+E

Grækenland: A1

Spanien: A1, C1, D1, C1+E, D1+E

Frankrig: A1, B1

Irland: A1, C1, D1, C1+E, D1+E

Italien: A1

Luxembourg: A1, C1, D1, C1+E

Nederlandeneene: ingen underkategorier

Østrig: C1, C1+E

Portugal: A1

Finland: A1, C1, D1, C1+E, D1+E

Sverige: A1

Det Forenede Kongerige: A1, B1, C1, D1, C1+E, D1+E.

- Yderligere kriterier for kategori A1 - artikel 3, stk. 5

Artikel 3, stk. 5, bestemmer, at medlemsstaterne kan indføre yderligere restriktioner for underkategori A1. Følgende to medlemsstater har indført yderligere restriktioner:

Tyskland: førere, som er yngre end 18 år, må ikke føre motorcykler med en højeste hastighed, som overstiger 80 km/h (artikel 5 § 28 Fahrerlaubnisverordnung af 18.8.1998)

Spanien: motorcykler, som føres under kategori A1, må ikke have et effekt/vægt-forhold, som overstiger 0,11 kW/kg (artikel 5.1 Real Decreto 772/97).

Der er ingen yderligere kriterier for underkategori A1 i andre medlemsstater.

- Kørsel med køretøj i kategori B1 med kørekort til A1 eller A - artikel 5, stk. 3, litra a)

For kørsel udelukkende på deres nationale område kan medlemsstaterne give tilladelse til at føre køretøjer i kategori B1 med et kørekort til A1 eller A. Den følgende liste giver et overblik over forudsætningerne for at føre et køretøj i kategori B1, hvis denne kategori findes i den pågældende medlemsstat.

Belgien: B1 kun med kørekort til B

Danmark: trehjulede cykler med motor må føres med kørekort til A eller B; firehjulede cykler med motor må kun føres med kørekort til B

Tyskland: B1 kun med kørekort til B (§ 6 Fahrerlaubnisverordnung af 18.8.1998)

Grækenland: B1 kun med kørekort til B (artikel 4.7 i Præsidentdekret 19/95)

Spanien: B1 kan føres med kørekort til A (Real Decreto 772/1997, artikel 5)

Frankrig: B1 kan føres med kørekort til A eller A1

Irland: B1 kun med kørekort til B

Italien: B1 kan føres med kørekort til A eller A1

Luxembourg: B1 kun med kørekort til B

Nederlandene: B1 kun med kørekort til B

Østrig: B1-køretøjer med en tilladt totalmasse på højst 400 kg kan føres med kørekort til A eller B; B1-køretøjer med en tilladt totalmasse på mere end 400 kg kan kun føres med kørekort til B (§ 2.1 Führerscheingesetz af 30.10.1997)

Portugal: B1 kan føres med kørekort til A eller A1

Finland: B1 kan føres med kørekort til A eller A1

Det Forenede Kongerige: B1 kan føres med kørekort til A (Regulation No. 2824/1996, artikel 6.8)

Norge: B1 kun med kørekort til B.

- Kørsel med køretøj i kategori A1 med kørekort til B - artikel 5, stk. 3, litra b)

For kørsel udelukkende på deres nationale område kan medlemsstaterne give tilladelse til at føre lette motorcykler (som hører under subkategori A1) med et kørekort til B.

Det følgende overblik omfatter kun medlemsstater, som har indført denne ret, og beskriver tillægskravene.

Belgien: føreren skal have haft kørekort til kategori B i mindst to år

Spanien: føreren skal have haft kørekort til kategori B i mindst to år og bestå en teoriprøve

Frankrig: føreren skal have haft kørekort til kategori B i mindst to år. Et frivilligt praktisk kursus på 6 timer overvejes i øjeblikket. Dette kursus bliver eventuelt obligatorisk fremover

Italien: retten er indført uden nogen tillægskrav

Østrig: føreren skal have haft kørekort til kategori B i mindst fem år, og skal deltage i et obligatorisk praktisk kursus på 6 timer.

- Kørsel med køretøj i kategori C1 eller D1 med kørekort til B - artikel 5, stk. 4

I henhold til artikel 5, stk. 4, litra a), kan medlemsstaterne efter samråd med Europa-Kommissionen på deres område tillade kørsel med køretøjer i kategori D1 for førere, som er fyldt 21 år, og som i mindst to år har haft kørekort til kategori B. Kørslen skal finde sted i socialt øjemed for en ikke-kommerciel organisation, og føreren må ikke modtage vederlag herfor.

Kun Det Forenede Kongerige har indført denne ret.

Artikel 5, stk. 4, litra b), giver ret til under andre særlige omstændigheder end de, der er nævnt i artikel 5, stk. 4, litra a), at føre køretøjer i kategori C med et kørekort til kategori B.

Der er ingen medlemsstater, som har indført denne ret.

- Direkte adgang til at føre tunge motorcykler - artikel 6, stk. 1, litra b)

Artiklen bestemmer, at medlemsstaterne kan frafalde kravet om mindst to års erfaring som fører af motorcykel med lavere specifikationer på grundlag af et kategori A-kørekort, hvis ansøgeren til et A-kørekortet er mindst 21 år gammel ("direkte adgang"(12).

Følgende medlemsstater giver ikke direkte adgang til tunge motorcykler, når føreren fylder 21 år:

Tyskland: ingen direkte adgang, før føreren fylder 25 år.

Irland: aldrig direkte adgang. Der kræves altid to års praktisk erfaring.

Spanien: aldrig direkte adgang. Der kræves altid to års praktisk erfaring.

Alle andre medlemsstater giver direkte adgang til tunge motorcykler, når ansøger er fyldt 21 år.

B.4. Aspekter vedrørende alderskrav

- Lavere alderskrav for kategori B-kørekort - artikel 6, stk. 2

I henhold til artikel 6, stk. 2, kan medlemsstaterne gøre undtagelse fra de for kategori A, B og B+E fastsatte alderskrav (18 år) og udstede kørekort for disse til personer, som er fyldt 17 år.

I følgende medlemsstater er alderskravet lavere end 18 år:

Tyskland: 17 år i forbindelse med erhvervsfaglig uddannelse med henblik på at opnå kørekort til C og D

Irland: 17 år; ingen yderligere krav

Østrig: 17 år i forbindelse med "Vorgezogene Lenkberechtigung" (øvekørsel med ledsager)

Det Forenede Kongerige: 17 år; ingen yderligere krav.

Alderskravet i alle andre medlemsstater er 18 år.

- Anerkendelse af kørekort til B-kategori, hvis indehavere er yngre end 17 år - artikel 6, stk. 3

Medlemsstaterne kan på deres område nægte at anerkende gyldigheden af et kørekort udstedt i henhold til artikel 6, stk. 2.

Tyskland, Østrig, Irland og Det Forenede Kongerige anerkender kørekort, som udstedes i overensstemmelse med artikel 6, stk. 2 og stk. 3.

Danmark og Luxembourg anerkender denne type kørekort for turister, men ikke for førere som tager bopæl på deres område.

Alle andre medlemsstater anerkender ikke B-kørekort til personer under 18 år og tillader derfor ikke, at de fører bil på deres område, inden de er fyldt 18 år.

B.5. Kørekort udstedt i tredjelande - artikel 8, stk. 6

Medlemsstaterne er ikke forpligtet til at anerkende kørekort, der er udstedt i lande uden for Den Europæiske Union. I overensstemmelse med artikel 8, stk. 6, gælder retten til at nægte anerkendelse også, hvis det oprindeligt udstedte kørekort allerede er ombyttet til et EU-kørekort af en anden medlemsstat i mellemtiden (men kun i tilfælde, hvor indehaveren tager bopæl i en anden medlemsstat).

B.6. Kørekortmodel - bilag I og Ia

Med direktiv 96/47/EF, som ændrede andet direktiv, indførtes en kørekortmodel af plastik som alternativ til papirmodellen i direktivets bilag I. Plastikkortet er indført i andet direktiv som bilag Ia. Medlemsstaterne kan frit vælge, hvilken af de to modeller, de ønsker at anvende.

Kørekortenes form er ikke fuldstændig harmoniseret endnu. Det skyldes ikke kun retten til at vælge mellem de to modeller. I øjeblikket findes der hverken bestemmelser i fællesskabslovgivningen for obligatorisk ombytning af kørekortmodeller, som er udstedt før første og andet direktivs ikrafttræden, eller en harmoniseret begrænset gyldighedsperiode. I praksis er der således flere end 80 forskellige gyldige kørekortmodeller i omløb i EØS-medlemsstaterne.

Dette tal vil falde gradvis, efterhånden som kørekort med udløbsdatoer bestemt i henhold til national lovgivning, ombyttes med den ene eller anden fællesskabsmodel, som anvendes i alle medlemsstater nu. I medlemsstater, som ikke har tidsbegrænset løbetid for visse køretøjskategorier, vil der dog gå endnu snesevis af år, medmindre man vedtager passende retlige forholdsregler.

Indholdet (dvs. rettighederne) af kørekort udstedt inden gennemførelsen af fællesskabslovgivningen behandles i afsnittet om ækvivalens af køretøjskategorier.

>TABELPOSITION>

B.7. Midlertidigt kørekort og attester

I Det Forenede Kongerige og Irland kan der udstedes såkaldte midlertidige kørekort, som under visse omstændigheder, giver ret til at føre et køretøj på det nationale område. I henhold til den nationale lovgivning regnes denne type kørekort for at være en del af den praktiske køreuddannelse. De udstedes dog uden at det er obligatorisk at bestå en køreprøve.

Artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439/EØF bestemmer, at kørekort udstedt af medlemsstaterne anerkendes gensidigt af disse. De nævnte midlertidige kørekort er dog ikke rigtige kørekort i direktivets betydning. Direktivets artikel 7 bestemmer, at udstedelsen af kørekort er betinget af en bestået prøve til kontrol af færdigheder og adfærd. Et midlertidigt kørekort er derfor et nationalt dokument udstedt i forbindelse med førerens kørselstræning og berettiger ikke til at føre et køretøj uden for den udstedende medlemsstats område.

Der udstedes desuden en række forskellige attester i medlemsstaterne, f.eks. attest for bestået prøve, for bortkommet eller stjålet kørekort, lægeattest osv. Disse attester er ikke kørekort, og andre medlemsstater behøver derfor ikke at anerkende dem. Hvis et kørekort er udløbet, bortkommet eller stjålet, er indehaveren nødt til at få udstedt et nyt kørekort, hvis han vil nyde godt af den gensidige anerkendelse.

B.8. Påtegninger på kørekort

I Det Forenede Kongerige findes nationale bestemmelser om, at et kørekort skal bestå af selve køretilladelsen og en kopi. I kopien registreres trafikforseelser i form af strafpoints klart synligt. Der findes i øjeblikket intet harmoniseret system for strafpoint, og trafikforseelser kan kun forfølges i henhold til bilaterale aftaler(13), så påtegningerne er ikke relevante i andre medlemsstater.

For så vidt angår påtegninger på kørekort udstedt i andre medlemsstater finder punkt 4 i bilag I (for papirmodellen) og punkt 3a i bilag Ia (for plastikmodellen) anvendelse: bopælsmedlemsstaten kan påføre kørekortet oplysninger, der er nødvendige af administrative hensyn, forudsat at denne type oplysninger også påføres de kørekort, medlemsstaten selv udsteder, og at der er tilstrækkelig plads til det.

C. OVERBLIK OVER EKSISTERENDE KØREKORTKATEGORIER

Gruppe 1

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

Gruppe 2

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

Del II

JURIDISKE RETNINGSLINJER FOR FORTOLKNING AF DIREKTIV 91/439/EØF

Denne del fastlægger en juridisk fortolkning af visse bestemmelser i direktiv 91/439/EØF om kørekort for at sikre ensartet anvendelse af direktivet i praksis i overensstemmelse med fællesskabslovgivningens principper. Erfaringerne har vist, at en kort beskrivelse af de forhold, man oftest støder på i praksis og det juridisk korrekte resultat ved fortolkningen af gældende fællesskabslovgivning, er uundværlig for regeludstedende og lokale myndigheder og borgerne selv.

De forskellige afsnit har samme struktur: problemet beskrives fra et juridisk standpunkt, et eller flere praktiske eksempler belyser spørgsmålet yderligere, og i slutningen af hvert afsnit gives en retlig fortolkning.

A. KRAV OM OMBYTNING AF KØREKORT

A.1. Retsstilling

Artikel 8 i det første direktiv bestemte, at kørekort for indehavere, som tager bopæl i en anden medlemsstat, skulle være gyldige i et år. Inden for dette tidsrum, krævede bopælsmedlemsstaten obligatorisk ombytning af et kørekort udstedt i en anden medlemsstat.

Artikel 8, stk. 1, lød således: "Medlemsstaterne foreskriver, at såfremt indehaveren af et gyldigt nationalt kørekort eller et kørekort af EF-model, der er udstedt af en medlemsstat, tager bopæl i en anden medlemsstat, forbliver vedkommendes kørekort gyldigt dér i højst det år, der følger efter det tidspunkt, hvor vedkommende har taget bopæl. I dette tidsrum udsteder den stat, hvor indehaveren har taget bopæl, på hans anmodning og mod, at han afleverer sit kørekort, et kørekort (EF-model) for den eller de samme kategorier uden at kræve de i artikel 6 omhandlede betingelser opfyldt. [...]".

Artikel 13 i andet direktiv ophævede dog det første direktiv pr. 1. juli 1996, og artikel 1, stk. 2, i andet direktiv introducerede princippet om gensidig anerkendelse af kørekort udstedt i medlemsstaterne, og fjernede dermed forpligtelsen til at ombytte kørekort.

I den niende betragtning i præamblen til direktiv 91/439/EØF hedder det, at den tvungne ombytning af kørekortet i sig selv udgjorde en hindring for den frie bevægelighed for personer og derfor ikke kan accepteres i betragtning af de fremskridt, der er nået inden for rammerne af den europæiske integration.

Siden ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF er ombytning af kørekort udstedt i medlemsstater normalt frivillig, da artikel 8, stk. 1, i direktivet bestemmer følgende: "Når indehaveren af et gyldigt kørekort udstedt i en medlemsstat får sædvanlig bopæl i en anden medlemsstat, kan han anmode om at få sit kørekort ombyttet med et tilsvarende kørekort;".

Ombytning af kørekort forbliver dog tilladt i en begrænset række tilfælde i henhold til andet direktiv:

i) I henhold til artikel 8, stk. 2, kan en medlemsstat ombytte et kørekort for at sikre anvendelsen af nationale straffe- og ordensretlige bestemmelser. På baggrund af det generelle princip i artikel 8, stk. 1, bør en sådan praksis anvendes begrænset og kun for alvorlige færdselsforseelser.

ii) Ved fornyelse af kørekort, som udløber uden for den udstedende medlemsstats område, skal der ske en ombytning af kørekortet. Denne ombytning er dog snarere en praktisk foranstaltning end en egentlig ombytning.

A.2. Praksis

Eksempel 1:

En kørekortindehaver har taget bopæl i Frankrig efter 1. juli 1996. Han/hun har ikke fået ombyttet sit kørekort. I 1997 opfordrer de franske myndigheder ham/hende til at ombytte sit kørekort. Han/hun kræver anerkendelse af sit oprindelige kørekort i henhold til artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439/EØF uden yderligere formaliteter(14) han/hun påberåber sig desuden, at artikel 1, stk. 2, har direkte virkning(15).

Eksempel 2:

Situationen er den samme som i eksempel 1 med undtagelse af, at kørekortindehaveren tog bopæl i den anden medlemsstat mellem 1. juli 1995 og 1. juli 1996.

Eksempel 3:

Situationen er den samme som i eksempel 1 med undtagelse af, at kørekortindehaveren tog bopæl i den anden medlemsstat før 1. juli 1995.

A.3. DEF's fortolkning i C-193/94 (Skanavi)

DEF tydeliggjorde nogle af bestemmelserne i direktiv 80/1263/EØF i sag C-193/94 af 29. februar 1996 (Skanavi). Til trods for, at det første direktiv blev ophævet af direktiv 91/439/EØF, må der henvises til ovenstående dom, da det første direktivs bestemmelser har betydning for nuværende sager.

I denne dom skelner DEF mellem retten til at føre et køretøj og selve kørekortet. Retten til at føre et køretøj forblev upåvirket, hvis kørekortindehaveren ikke ombyttede sit kørekort inden for perioden på et år, der var fastsat i direktiv 80/1263/EØF. Artikel 8, stk. 1, i det første direktiv, som var i kraft indtil 1. juli 1996, bestemte at en medlemsstat krævede, at indehaveren af et kørekort udstedt i en anden medlemsstat, skulle ombytte det inden et år (se artiklens tekst ovenfor).

Domstolen erklærede desuden, at et ombyttet kørekort ikke i sig selv er lig med en ny ret til at føre et køretøj på en medlemsstats område, men kun er dokumentation for, at en sådan ret eksisterer. Denne ret er blevet tildelt kørekortindehaveren af en anden medlemsstat, og det kommer til udtryk i det ombyttede kørekort. DEF påpegede at det oprindelige kørekort forblev gyldigt i den udstedende medlemsstat, og at det fortsat blev anerkendt af de andre medlemsstater, uanset om det blev ombyttet eller ej (artikel 32).

For så vidt angår proportional bødefastsættelse ved manglende ombytning, fastsatte DEF, at artikel 43 EF udelukker, at kørsel for en person, der ikke har ombyttet sit kørekort, sidestilles med kørsel uden kørekort (dommens præmis 39). Denne retsvurdering er meget vigtig for vurderingen af bødefastsættelsens proportionalitet.

A.4. Løsning

I lyset af de gældende principper i fællesskabslovgivningen, som DEF har tydeliggjort yderligere, anvendes følgende på ovenstående eksempler:

A.4.1. Kørekortindehaveren ændrede sin sædvanlige bopæl efter 1. juli 1996

Princippet om gensidig anerkendelse i artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439/EØF finder direkte anvendelse fra direktivets ikrafttrædelsesdato den 1. juli 1996(16). Ombytning kan derfor ikke kræves efter denne dato og er helt frivillig i overensstemmelse med artikel 8, stk. 1, i andet direktiv. Medlemsstater kan derfor ikke pålægge tvungen ombytning i eksempel 1.

A.4.2. Kørekortindehaveren ændrede sin sædvanlige bopæl mellem 1. juli 1995 og 1. juli 1996

Som anført ovenfor, pålagde artikel 8, stk. 1, i første direktiv tvungen ombytning af kørekort inden for et år. Direktiv 91/439/EØF, som trådte i kraft den 1. juli 1996 indførte en ordning, som gør ombytning helt frivillig. Kombinationen af de to forskellige bestemmelser i første og andet direktiv førte til en de facto afskaffelse af den tvungne ombytning med tilbagevirkende kraft til 1. juli 1995, et år før andet direktiv trådte i kraft. I eksempel 2 kan kørekortindehaveren derfor ikke pålægges en ombytning af sit kørekort.

A.4.3. Kørekortindehaveren ændrede sin sædvanlige bopæl før 1 juli 1995

I dette tilfælde kørte indehaveren med et dokument, som blev ugyldigt efter udløbet af perioden på et år, hvilket er en overtrædelse af den nationale forvaltningsret. Ikke desto mindre forblev det oprindelige kørekort normalt gyldigt i den udstedende medlemsstat og var fortsat anerkendt af alle andre medlemsstater. Af denne grund, og fordi ombytning er blevet frivillig siden ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF, må en tvungen ombytning af kørekort efter direktivets ikrafttræden anses for at være en rent juridisk formalitet, som udgør en overtrædelse af reglerne for personers frie bevægelighed(17).

I eksempel 3 kan en kørekortindehaver derfor kun tvinges til ombytning af sit kørekort under helt usædvanlige forhold, f.eks. hvis en national bestemmelse, som var i kraft før 1. juli 1996, finder anvendelse på forhold, som ligger forud for denne dato. En borger i Fællesskabet kan dog klage mod anvendelsen af regler, som pålægger tvungen ombytning efter 1. juli 1996, da de vil være i modstrid med fællesskabslovgivningen, også uden at andet direktiv er gennemført som lov i den pågældende medlemsstat.

Eksempel 3 er teoretisk, da der så vidt Europa-Kommissionen har fået oplyst, ikke verserer nogen sager af denne art ved domstole i medlemsstaterne.

A.4.4. Bødepålæg ved manglende ombytning af kørekort

Hvis det drejer sig om overtrædelser begået før 1. juli 1995 (eksempel 3), afledes følgende af de principper, som FED har fastlagt: manglende ombytning inden for et år i henhold til første direktivs regler havde ingen virkning på retten til at føre et køretøj, men udgjorde snarere manglende overholdelse af en forvaltningsretligt pålæg. Domstolen erklærede derfor, at strafferetlige sanktioner for manglende ombytning af kørekort generelt er uforholdsmæssige, også selvom om de pålagte sanktioner kun er af finansiel art (artikel 37 i sag C-193/94 Skanavi).

Medlemsstaterne kan dog pålægge forvaltningsretlige sanktioner. Sanktionerne skal dog være hensigtsmæssige og stå i et rimeligt forhold til forseelsen. De må især ikke være så strenge, at de hindrer personers frie bevægelighed. Disse begrænsninger af sanktioner fastholdes konsekvent i DEF's afgørelser(18). Desuden må bødepålæg kun ske, hvis den nationale lovgivning ikke giver mulighed for anvendelse med tilbagevirkende kraft af gunstigere bestemmelser i strafferetten, som kan være trådt i kraft, medens sagen verserede ved domstolen. Hertil kommer, at fællesskabsretten ikke forhindrer en national domstol i at anvende artikel 1, stk. 2, og artikel 8, stk. 1, i andet direktiv i ubegrænset omfang, selv når forseelsen skete før 1. juli 1995 (se DEF-sag 230/97, punkt 2 i dommens konklusion).

Hvis en borger i Fællesskabet ændrede sin sædvanlige bopæl efter 1. juli 1995 (eksempel 1 og 2) og ikke ombyttede sit kørekort, har kørekortindehaveren ikke begået en forseelse, da ombytningen var frivillig. I disse sager kan der hverken pålægges strafferetlige eller forvaltningsretlige sanktioner.

B. GENSIDIG ANERKENDELSE AF KØREKORT

B.1. Anerkendelse af kørekort, som var begrænset gyldige ved ombytningen

B.1.1. Retsstilling

I henhold til bestemmelserne i første direktiv forbliver det oprindelige kørekort gyldigt i den udstedende medlemsstat. Et ombyttet kørekort er kun bevis på retten til at føre et køretøj, men afgør den ikke i sig selv, idet det er op til den udstedende medlemsstat at fastlægge omfanget af retten til at føre et køretøj(19). I afledt fællesskabsret skelnes der ikke mellem selve kørekortet og retten til at føre køretøj siden ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF. Eftersom direktivet blandt andet harmoniserer kørekortkategorier, mindste alder og betingelserne for udstedelse af et kørekort, og kørekort derfor angiver indehaverens rettigheder på en tydelige måde, skal alle rettigheder, som er angivet på et kørekort, anerkendes i henhold til princippet om gensidig anerkendelse.

Omfanget af rettigheder i forbindelse med kørekort, som er udstedt inden 1. juli 1996 kan ikke udledes af de oplysninger, der er registreret på kørekortet. For sådanne kørekort gælder andet direktivs artikel 10: ækvivalenstabeller, som er udarbejdet i overensstemmelse med andet direktivs artikel 10 fastlægger de faktiske rettigheder i forhold til andet direktivs artikel 3. Det er desuden fastsat i artikel 8 i direktiv 80/1263/EØF, at bopælsmedlemsstaten skal udstede et kørekort til den eller de samme kategorier til den pågældende kørekortindehaver. Begrænsning af rettigheder, som er opnået i andre medlemsstater (hvilket var helt almindeligt inden ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF) er derfor kun berettiget, hvis der er tale om en begrænsning, der gælder for selve kørekortet, og ikke den oprindelige ret til at føre et køretøj.

Eftersom indehaveren var tvunget til at ombytte til et andet kørekort, kunne han ikke fremlægge dokumentation for den oprindelige ret med det (begrænsede) kørekort. Han var derfor ikke berettiget til at føre køretøjer i andre kategorier, end dem, der var registreret på kørekortet.

Da en begrænsning, som var pålagt af bopælsmedlemsstaten i henhold til direktiv 80/1263/EØF, kun var gyldig på det nationale område, var andre medlemsstater ikke forpligtet til at anerkende begrænsningen, hvis kørekortindehaveren ændrede sin sædvanlige bopæl til en anden medlemsstat. En kørekortindehavers rettigheder, som var begrænset i bopælsmedlemsstaten, kunne derfor være blevet yderligere begrænset eller udvidet ved en senere ændring af bopælen til en tredje medlemsstat.

I henhold til artikel 8, stk. 1, sidste punktum i direktiv 80/1263/EØF, var bopælsmedlemsstaten kun berettiget til at nægte en ombytning af kørekortet, hvis dens nationale bestemmelser ville have udelukket udstedelse af et kørekort til den pågældende.

B.1.2. Praksis

Eksempel 4:

En tysk kørekortindehaver har taget bopæl i Frankrig før 1. juli 1995. I henhold til den daværende ombytningspraksis udstedes et fransk kørekort til kategori B, som giver ret til at føre køretøjer op til 3,5 t, i stedet for hans/hendes tyske kørekort til "Klasse 3", som giver ret til at føre køretøjer på op til 7,5 t (og endda op til 18,25 t for visse kombinationer) på tysk område. Stadig bosat i Frankrig kræver han/hun efter 1. juli 1996 med henvisning til princippet om gensidig anerkendelse fuld anerkendelse af den oprindelige tyske ret til at føre køretøj.

Eksempel 5:

Som i eksempel 4 er den oprindelige ret blevet indskrænket. Efter 1. juli 1996 flytter kørekortindehaveren til en tredje medlemsstat og kræver fuld anerkendelse af den oprindelige ret til at føre køretøj.

Eksempel 6:

Som i eksempel 4 er den oprindelige ret blevet indskrænket. Efter 1. juli 1996 flytter kørekortindehaveren tilbage til den udstedende medlemsstat og kræver anerkendelse af de oprindelige rettigheder, som var tildelt ved udstedelsen af det oprindelige kørekort i den udstedende medlemsstat.

B.1.3. Løsning

I artikel 32 i sag C-193/94 fastslog DEF, at den oprindelige ret til at føre køretøj forblev uændret og gyldig i den udstedende medlemsstat. Desuden skelner direktiv 91/439/EØF ikke mellem retten til at føre køretøj og selve kørekortet og fastsætter princippet om gensidig anerkendelse af kørekort. Bevarelsen eller genopretning af den oprindelige ret til at føre et køretøj er resultatet af den vedvarende eksistens af den oprindelige ret i den udstedende medlemsstat, og den er uafhængig af indførelsen af princippet om gensidig anerkendelse.

Genopretning af rettigheder, som har været begrænset, har således en anden juridisk begrundelse end bevarelse af udvidede rettigheder (se nedenfor).

Med hensyn til krav om anerkendelse af den oprindelige ret til at føre køretøj efter ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF i enten bopælsmedlemsstaten eller en tredje medlemsstat (eksempel 4 og 5) følger det af ovenstående, at en kørekortindehaver ikke kan kræve sine oprindelige rettigheder. Medlemsstaterne er kun forpligtet til at anerkende selve kørekortet. I de anførte eksempler er kørekortet bevis på mindre omfattende rettigheder end den oprindelige ret til at føre et køretøj. Da den oprindelige ret til at føre et køretøj kun forblev uændret i den udstedende medlemsstat, kan en genopretning af denne ret i andre medlemsstater ikke begrundes med princippet om gensidig anerkendelse, idet det fulde omfang af rettighederne ikke udtrykkeligt angives på kørekortet.

Hvis en kørekortindehaver kræver fuld anerkendelse af den oprindelige ret til at føre et køretøj i den udstedende medlemsstat (eksempel 6), er han fuldt ud berettiget til genopretning, siden den oprindelige ret til at føre et køretøj forblev uændret der i henhold til de principper, der er fastsat af DEF(20).

Det anbefales, at kørekortindehavere, som er berettiget til at få genoprettet deres oprindelige rettigheder kun gives disse mere omfattende rettigheder efter anmodning og mod aflevering af det ombyttede kørekort. På denne måde kan alle rettigheder anføres på et nyt kørekort, som udstedes af den udstedende medlemsstat.

B.2. Anerkendelse af kørekort, hvis gyldighed blev udvidet ved ombytningen

B.2.1. Retsstilling

Det kan afledes af første og niende betragtning i direktiv 91/439/EØF samt direktivets artikel 13, som fuldtud ophævede direktiv 80/1263/EØF, at der kun findes fuld gensidig anerkendelse fra ikrafttræden af andet direktiv. I tilfælde, hvor rettigheder blev udvidet ved ombytningen, er rettighederne ikke afledt af den oprindelige ret til at føre et køretøj, men tildelt på grundlag af anvendelsen af gældende nationale bestemmelser i bopælsmedlemsstaten. Derfor er en begrænsning af de udvidede rettigheder ved en senere ændring af bopælen til en anden medlemsstat eller til den udstedende medlemsstat tilladelig, hvis den anden bopælsændring skete før andet direktivs ikrafttræden. Det skyldes, at de udvidede rettigheder blev tildelt på grundlag af en anden medlemsstats nationale lovgivning.

Kun rettigheder, som faktisk er påført kørekortet, skal anerkendes fuldt ud siden ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF. En begrænsning af sådanne rettigheder er generelt udelukket ved senere ændring af kørekortindehaverens bopæl efter 1. juli 1996, da mulighederne for en restriktiv anvendelse af nationale bestemmelser er begrænset ved artikel 1, stk. 3, i direktiv 91/439/EØF.

B.2.2. Praksis

Eksempel 7:

En fransk statsborger med kørekort til kategori B og ret til at føre køretøjer på op til 3,5 t ændrer sædvanlig bopæl til Tyskland i 1990. Her tildeltes de sædvanlige "Klasse 3"-rettigheder ved ombytningen, hvilket omfatter ret til at føre køretøjer på op til 7,5 t (og endda 18,25 t). Før 1. juli 1996 flyttede han/hun sin sædvanlige bopæl til Frankrig igen, hvor han/hun skulle ombytte det tyske kørekort til et fransk kørekort, som begrænsede de tyske rettigheder. Efter ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF kræver indehaveren fuld anerkendelse af de rettigheder, der er tildelt i Tyskland.

Eksempel 8:

En irsk B-kørekortindehaver ændrer sin sædvanlige bopæl til Det Forenede Kongerige i 1993. Her fik han/hun ombyttet sit kørekort og blev tildelt den yderligere ret at føre køretøjer, som ikke er til erhvervsmæssig brug, i kategori C1, C1E, D1 og D1E. Da han/hun flytter sin sædvanlige bopæl tilbage til Irland efter 1. juli 1996, henviser han/hun til princippet om gensidig anerkendelse, der er fastlagt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439/EØF og modsætter sig enhver begrænsning af det britiske kørekort, som blev udstedt til ham/hende ved ombytningen.

Eksempel 9:

En fransk kørekortindehaver flyttede bopæl til Tyskland inden 1. juli 1996, hvor hans/hendes rettigheder blev udvidet til "Klasse 3". Før ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF ændrede han/hun sin sædvanlige bopæl fra Tyskland til en tredje medlemsstat, hvor han/hun kræver fuld anerkendelse af de udvidede rettigheder.

Eksempel 10

Som i eksempel 9 udvides de oprindelige rettigheder i forbindelse med en ombytning. Efter ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF ændrer kørekortindehaveren sin sædvanlige bopæl til en tredje medlemsstat, hvor han/hun kræver fuld anerkendelse af de udvidede rettigheder i henhold til princippet om gensidig anerkendelse.

B.2.3. Løsning

Hvis kørekortet blev udvidet ved en ombytning, men begrænset igen på grund af et bopælsskift tilbage til den udstedende medlemsstat før 1. juli 1996 (eksempel 7), kan begrænsningen bibeholdes, også efter ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF. En kørekortindehaver, hvis kørekort tidligere var udvidet i en periode, men som er blevet begrænset igen inden ikrafttræden af princippet om gensidig anerkendelse, har intet retsgrundlag for sit krav om genopretning af rettighederne. Kørekortindehaverens kørekort, som indeholdt de udvidede rettigheder, er blevet ombyttet og indeholder nu de oprindelige rettigheder; den oprindelige ret til at føre et køretøj forblev uændret.

Hvis kørekortet blev udvidet i forbindelse med en ombytning, og indehaveren ændrede bopæl tilbage til den udstedende medlemsstat efter 1. juli 1996 (eksempel 8), skal de udvidede rettigheder anerkendes fuldt ud i henhold til princippet om gensidig anerkendelse. Anvendelsen af artikel 1, stk. 2, udelukker senere begrænsning af de udvidede rettigheder såvel som henvisninger til de oprindelige, mindre omfattende rettigheder.

Hvis rettighederne blev udvidet, og kørekortindehaveren flyttede til en tredje medlemsstat før 1. juli 1996 (eksempel 9), var en efterfølgende begrænsning af de udvidede rettigheder retligt tilladt, da den tredje medlemsstat kan have haft en strengere forsikringspolitik end det var tilfældet i den medlemsstat, hvor kørekortet blev udvidet. Desuden skulle den tredje medlemsstat anerkende den oprindelige ret til at føre et køretøj, som er tildelt af den udstedende medlemsstat, men kunne begrænse denne på sit nationale område.

Hvis indehaveren af et udvidet kørekort flyttede til en tredje medlemsstat efter 1. juli 1996 (eksempel 10), er enhver tredje medlemsstat forpligtet til at anerkende alle rettigheder, også dem, der senere er tildelt af en anden medlemsstat, i henhold til princippet om gensidig anerkendelse (eksempel 8).

Hvis et kørekort mistes eller stjæles, gælder følgende, hvis den udvidede rettighed (eksempel 8 og 10), kan opretholdes: den udstedende medlemsstat har stadig det originale kørekort. Hvis kørekortindehaveren har bopæl der (eksempel 8), skal myndighederne iværksætte undersøgelser i samarbejde med de myndigheder, der har tildelt de udvidede rettigheder og udstede et nyt kørekort, som omfatter alle rettigheder. I eksempel 10 er bopælsmedlemsstaten kompetent til at udstede et nyt kørekort i henhold til artikel 8, stk. 5, som omfatter alle rettigheder, der tidligere er tildelt.

Det bør bemærkes, at de juridiske løsninger, som foreslås i det foregående, ikke kan give anledning til "kørekortturisme"(21), idet direktiv 91/439/EØF er gennemført i alle medlemsstater, så køretøjskategorier og betingelserne for udstedelse af kørekort er blevet harmoniseret. Efter gennemførelsen af andet direktiv kan der derfor ikke længere opnås udvidede rettigheder. Rettigheder, som gik ud over dem, der er fastsat i direktivets artikel 3 (f.eks. i overensstemmelse med artikel 5, stk. 4), gælder kun på det nationale område, og det er kun de grundlæggende rettigheder i henhold til artikel 3, som registreres på kørekortet. Andre medlemsstater er ikke forpligtet til at anerkende sådanne udvidede rettigheder, heller ikke hvis de er tildelt i overensstemmelse med andet direktiv.

B.2.4. Forklarende bemærkning vedrørende en alternativ løsning

En begrænsning af udvidede rettigheder til de oprindelige rettigheder i den udstedende medlemsstat efter 1. juli 1996 ville være i modstrid med de grundlæggende principper i fællesskabslovgivningen, navnlig den fri bevægelighed for personer og princippet om ikke-diskriminering. Enhver fællesskabsborger kan henvise til rettigheder, som er tildelt vedkommende i henhold til andet direktiv, også i forhold til sin egen medlemsstat. Denne henvisning kan ske, uden at der kan diskrimineres på grundlag af udstedelsesstedet, hvilket er den medlemsstat, hvor kørekortindehaveren har sin sædvanlige bopæl(22).

Desuden ville fremgangsmåden kun medføre en begrænsning i den udstedende medlemsstat. Hvis indehaveren af sådanne rettigheder ændrer sin sædvanlige bopæl til et tredjeland inden for EU (se eksempel 10), skal hans rettigheder fuldt ud anerkendes i den tredje medlemsstat i henhold til artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439/EØF.

B.3. Manglende aflevering af det oprindelige kørekort

B.3.1. Retsstilling

Hvis førere af køretøjer har mere end et kørekort, fordi de ikke har ombyttet det oprindelige kørekort eller uretmæssigt har skaffet sig et duplikat, er der tale om en klar overtrædelse af artikel 7, stk. 5, i direktiv 91/439/EØF. At være i besiddelse af mere end et kørekort er også i modstrid med første direktiv, eftersom det pålagde tvungen ombytning af kørekort inden et år efter ændring af sædvanlig bopæl til en anden medlemsstat.

Artikel 7, stk. 5, i direktiv 91/439/EØF bestemmer klart og tydeligt, at ingen person må være indehaver af mere end ét kørekort udstedt af en medlemsstat. Hvis en kørekortindehaver, som har mere end et kørekort, henviser til princippet om gensidig anerkendelse efter 1. juli 1996, er dette misvisende.

Desuden har DEF konsekvent fastholdt(23), at medlemsstater kan have legitim interesse i, ved hjælp af de midler, som findes i EF-traktaten, at forhindre deres borgere i at forsøge at omgå deres nationale lovgivning. Da de juridiske interesser er ens, er det hensigtsmæssigt, at anvende denne regel ensartet for alle, der er bosat i området, uanset om de er borgere i landet eller i andre medlemsstater. I sådanne tilfælde kan medlemsstaterne iværksætte passende foranstaltninger for at forhindre at borgere (og personer bosat i landet) påberåber sig bestemmelser i fællesskabslovgivningen på en bedragerisk eller misvisende måde.

B.3.2. Praksis

Eksempel 11:

En EF-borger har ændret sædvanlig bopæl til en anden medlemsstat før 1. juli 1995 og ombyttet sit kørekort der. Det originale kørekort blev sendt tilbage til den udstedende myndighed, men kørekortindehaveren har (uretmæssigt) beholdt et duplikat af det originale kørekort. Efter 1. juli 1996 kræver han/hun anerkendelse af de oprindelige rettigheder i bopælsmedlemsstaten på grundlag af den oprindelige ret til at føre køretøj, som han/hun kan dokumentere ved at aflevere duplikatet.

Eksempel 12:

En EF-borger ændrede sin sædvanlige bopæl til Norge eller Sverige før 1. januar 1994. I disse lande skulle kørekortindehavere ikke aflevere deres originale kørekort til myndighederne efter udstedelse af et nationalt kørekort. [Bemærk: Det er sandsynligt, at dette også skete i andre medlemsstater.] Efter ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF og i overensstemmelse med princippet om gensidig anerkendelse i artikel 1, stk. 2, krævede kørekortindehaveren at få anerkendt sine oprindelige rettigheder (uden at have skiftet bopælsland), som han/hun dokumenterede ved at forelægge det oprindelige kørekort.

B.3.3. Løsning

Medlemsstaterne bør kræve, at en person skal aflevere alle kørekort til de kompetente myndigheder i bopælsmedlemsstaten, som derefter udsteder et nyt kørekort, så snart de får kendskab til at person er i besiddelse af mere end et kørekort. Denne fremgangsmåde anvendes både for eksempel 11 og 12.

For så vidt angår omfanget af rettigheder, må det fastslås, hvad situationen ville have været, hvis fællesskabslovgivningen var blevet overholdt fuldt ud fra begyndelsen. Hvis en kørekortindehaver er i besiddelse af to kørekort, hvoraf det ene giver mere omfattende rettigheder end det andet kørekort, og er dette sidste det eneste kørekort, han ville have været i besiddelse af, hvis han overholdt fællesskabslovgivningen fra begyndelsen, så kan de udvidede rettigheder begrænsesogså efter ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF. Denne løsning anvendes ved tilfælde af svig som i eksempel 11.

Hvis kørekortindehaveren er borger i den medlemsstat, som pålægger ombytningen, fremgår retsgrundlaget for ovennævnte procedure af den relevante, ovenfor anførte, DEF-domspraksis. Medlemsstaterne kan forhindre deres borgere fra at påberåbe sig fællesskabslovgivningen (her: princippet om gensidig anerkendelse) på en misvisende eller bedragerisk måde (eksempel 11).

For så vidt angår forvaltningsretlige sanktioner ved svig (eksempel 11), henvises der til beskrivelsen af bødepålæg i forbindelse med manglende ombytning af kørekort (punkt B.4.4).

Med hensyn til eksempel 12, hvor den beskrevne situation er en følge af nationale regler, som var i kraft i lande, som ikke var EØS-medlemsstater på det pågældende tidspunkt, og derfor ikke var forpligtet til at anvende første direktivs bestemmelser, kan der dog ikke pålægges indehavere af mere end et kørekort nogen som helst bøder. Det samme gør sig gældende for medlemsstater, som indførte den samme praksis til trods for deres forpligtelse til at overholde fællesskabslovgivningen, idet borgere, som er bosat i en medlemsstat, ikke kan pålægges bøder for deres bopælsmedlemsstats manglende håndhævelse af lovgivningen eller dens overtrædelser af fællesskabslovgivningen. De pågældende kørekortindehavere beholdt retmæssigt deres kørekort for så vidt angår den daværende nationale lovgivning. For så vidt angår lande, som oprindeligt ikke var omfattet af fællesskabslovgivningen, bør det bemærkes, at en anvendelse af fællesskabslovgivningen med tilbagevirkende kraft på det tidspunkt, hvor det pågældende land tiltræder EØS-aftalen, er udelukket.

C. KØREKORT UDSTEDT I MODSTRID MED FÆLLESSKABSLOVGIVNINGEN

C.1. Overtrædelse af artikel 7, stk. 1, litra a)

C.1.1. Retsstilling

Hvis kørekort er udstedt i modstrid med bestemmelserne i artikel 7, stk. 1, litra a) i direktiv 91/439/EØF, må det konstateres, hvilken myndighed der er kompetent til at inddrage kørekortene i tilfælde, hvor indehaveren ændrede sædvanlig bopæl inden for EU.

Generelt skal medlemsstaterne anerkende kørekort udstedt i en anden medlemsstat i henhold til artikel 1, stk. 2, selv i tilfælde, hvor den udstedende medlemsstat ikke har overholdt reglerne i 7, stk. 1, litra a), i andet direktiv. Bopælsmedlemsstaten har derfor ikke ret til at nægte at anerkende kørekort, som ikke er udstedt i overensstemmelse med direktivets bestemmelser.

Til trods for forpligtelsen til at anerkende et kørekort kan bopælsmedlemsstaten anvende visse nationale regler i henhold til artikel 1, stk. 3. Kun i meget specielle sager, som udtrykkeligt er nævnt i direktiv 91/439/EØF(24), kan bopælsmedlemsstaten nægte anerkendelse.

C.1.2. Praksis

Eksempel 13:

Efter ikrafttræden af direktiv 91/439/EØF udstedes kørekort i medlemsstat A i henhold til reglerne af tidligere vedtaget national lovgivning, hvilket er i modstrid med direktivets bestemmelser. Medlemsstat B nægter at anerkende kørekort, hvis indehavere ændrer sædvanlig bopæl til medlemsstat B.

C.1.3. Løsning

- Den udstedende medlemsstat gennemførte ikke direktivet rettidigt

I dette tilfælde er andre medlemsstater forpligtet til at anerkende kørekort, som er udstedt i modstrid med fællesskabslovgivningen i henhold til artikel 1, stk. 2. Bopælsmedlemsstaten kan kun anvende sine nationale bestemmelser inden for rammerne af artikel 1, stk. 3. Europa-Kommissionen har iværksat flere overtrædelsesprocedurer mod medlemsstater, som ikke gennemførte direktivet pr. 1. juli 1996, og disse medlemsstater har siden gennemført det. Der er dog millioner af kørekort, som er blevet udstedt mellem datoen for andet direktivs ikrafttræden og de (ofte forsinkede) gennemførelsesdatoer. Disse kørekort må umiddelbart anerkendes.

- Overtrædelse af artikel 7, stk. 1, litra a) trods gennemførelse af andet direktiv

I dette tilfælde anvendes en særlig procedure i overensstemmelse med bestemmelserne i andet direktiv og primær fællesskabslovgivning.

Først indhenter bopælsmedlemsstaten yderligere oplysninger fra den udstedende medlemsstat i henhold til direktivets artikel 12, stk. 3. Sammenlignet med direktiv 80/1263/EØF lægger andet direktiv mere vægt på gensidig bistand mellem medlemsstaterne (afledt af den nye formulering af artikel 12, stk. 3, sammenlignet med artikel 12, stk. 3, i direktiv 80/1263/EØF). Rådet for De Europæiske Fællesskaber og Europa-Kommissionen tydeliggjorde omfanget af den ovennævnte bestemmelse med følgende udtalelse i løbet af vedtagelsesproceduren for direktiv 91/439/EØF: "Rådet og Kommissionen er af den opfattelse, at bestemmelserne i direktivet for så vidt angår fuld gensidig anerkendelse af kørekort forudsætter et tættere samarbejde mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder. I denne sammenhæng betyder det navnlig at sørge for en faktisk udveksling af oplysninger ...".

Hvis den udstedende medlemsstat kun har meddelt utilstrækkelige eller utilfredsstillende oplysninger, kan bopælsmedlemsstaten derefter henvende sig til DEF i overensstemmelse med artikel 227 EF, eller kan anmode Kommissionen om at henvende sig til Domstolen i overensstemmelse med artikel 226 EF.

Bopælsmedlemsstaten er normalt ikke kompetent til at beslutte ikke at anerkende kørekort, som kan være udstedt i modstrid med fællesskabslovgivningen, ellers ville princippet om gensidig anerkendelse fuldstændig miste sin virkning. Kun efter fejlslag af den ovennævnte procedure og i helt usædvanlige tilfælde(25) er det tilladt at nægte at anerkende kørekort udstedt i en anden medlemsstat.

Medlemsstatens ret hertil er afledt af en ensartet anvendelse af reglerne i en DEF-dom(26) og skal anvendes meget restriktivt. Denne dom understreger også, at der skal være tale om en iøjnefaldende unøjagtighed. Der henvises desuden til DEF-dommen C-212/97 (Centros Ltd), som giver medlemsstaterne mulighed for at iværksætte passende foranstaltninger for at forhindre visse af deres borgere og borgere i andre medlemsstater, som er bosat på deres område, i at påberåbe sig bestemmelser i fællesskabslovgivningen (her: princippet om gensidig anerkendelse) på en bedragerisk eller misvisende måde(27).

C.2. Overtrædelse af artikel 7, stk. 1, litra b)

C.2.1. Retsstilling

Bopælsmedlemsstaten er forpligtet til at anerkende kørekort udstedt i en anden medlemsstat i henhold til artikel 1, stk. 2, uanset om kørekortet er udstedt i overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, litra b), eller ej.

Ved anvendelsen af artikel 8, stk. 2, i andet direktiv, som primært er indført for at retsforfølge alvorlige færdselsforseelser og ikke overtrædelser af fællesskabslovgivningen, er bopælsmedlemsstaten kompetent til at begrænse retten til at anvende et kørekort udstedt i en anden medlemsstat på bopælsmedlemsstatens område i udtrykkeligt anførte tilfælde. Artikel 8, stk. 2, skal anvendes med forbehold af overholdelsen af territorialprincippet i straffe- og ordensretlige bestemmelser.

Desuden er anvendelsesområdet for artikel 8, stk. 2, blevet afklaret med kommentarerne til forslaget til direktiv 91/439/EØF: "Nationale bestemmelser om suspension eller inddragelse af retten til at anvende kørekortet vil skulle anvendes på førere, som ikke opfylder betingelserne for udstedelse eller fornyelse af kørekort for så vidt angår kundskaber, færdigheder og adfærd, som kræves for at føre motorkøretøjer samt deres fysiske og psykiske egnethed [...]".

Det er derfor normalt udelukket at anvende artikel 8, stk. 2, på overtrædelser af bopælskravet, da formuleringen strukturelt sigter mod bødepålæg for manglende overholdelse af faktiske vilkår (heriblandt helbredstilstand og kundskabskrav) snarere end manglende overholdelse af det formelle bopælskrav.

C.2.2. Praksis

Eksempel 14:

En kørekortindehaver ændrer sædvanlig bopæl til en anden medlemsstat i 1980 og begynder at arbejde der. I 1997 tilmelder han/hun sig hos den lokale myndighed i sit oprindelsesland, hvor nogle af hans/hendes slægtninge, som faktisk bor der, er tilmeldt. Et halvt år senere, medens han/hun stadig arbejder i bopælsmedlemsstaten, får han/hun udstedt et kørekort i sit oprindelsesland under sin sommerferie. Kørekortet anerkendes ikke af bopælsmedlemsstatens myndigheder, som hævder, at kørekortindehaveren har været permanent bosiddende i bopælsmedlemsstaten og ikke i den udstedende medlemsstat.

C.2.3. Løsning(28)

I det store hele har medlemsstater ikke ret til at nægte anerkendelse af kørekort udstedt i andre medlemsstater, medmindre de opfylder de procedurekrav, som er anført ovenfor for generelle tilfælde. Det betyder, at der først må etableres kontakter mellem de berørte medlemsstater, og at Kommissionen og medlemsstaterne derefter må henvende sig til DEF i henhold til artikel 226 EF og 227 EF.

Medlemsstaterne selv kan ikke beslutte, om bopælskravet i en anden medlemsstat er overholdt. Medlemsstaterne er derfor normalt ikke kompetente til at nægte at anerkende kørekort, som er udstedt i andre medlemsstater, eller til at inddrage kørekort uden at følge den beskrevne procedure.

Det er kun myndighederne i den medlemsstat, hvor kørekortindehaveren normalt er bosiddende, som er kompetente til at udstede eller forny kørekortet. Hvis den ovennævnte procedure viser, at bopælskravet ikke er opfyldt, er myndighederne i bopælsmedlemsstaten kompetente til at inddrage kørekortet og sende det tilbage til den udstedende medlemsstat. I så fald ophæves også retten til at føre et køretøj, idet kørekortindehaveren ikke opfyldte alle formelle krav i forbindelse med udstedelse af et kørekort.

Da der ventes mange sager i praksis, bør en alternativ procedure overvejes.

Man kunne kræve en erklæring på tro og love fra hver kørekortansøger (eller når kørekort skal fornys), hvori det erklæres, at vedkommende er bosat i det pågældende land og hverken har et andet kørekort eller har haft et kørekort, som er blevet inddraget. Manglende overholdelse af bopælskravet ville derefter være en svigagtig handling, som direkte kan retsforfølges i henhold til bestemmelserne i den nationale straffelovgivning. I sådanne tilfælde ville bopælsmedlemsstaten inddrage kørekortet (kun med virkning for sit eget område) efter anvendelse af den ovennævnte procedure og sende kørekortet tilbage til den udstedende medlemsstat, som så kan inddrage kørekortet med generel virkning på grund af den svigagtige handling.

D. BEREGNING AF GYLDIGHEDSPERIODER

D.1. Retsstilling

I henhold til artikel 1, stk. 3, i direktiv 91/439/EØF kan bopælsmedlemsstaten lade sine nationale bestemmelser med hensyn til gyldighedsperiode gælde for kørekort udstedt i andre medlemsstater. Det er datoen for bopælsskiftet der er afgørende for beregningen af gyldighedsperioden, som en bopælsmedlemsstat agter at pålægge udenlandske kørekortindehavere, når de ændrer sædvanlig bopæl til det pågældende land.

D.2. Praksis

Eksempel 15:

En nederlandsk kørekortindehaver har ændret bopæl til Frankrig i 2000. Hans/hendes nederlandske kørekort til kategori B var gyldigt i ti år og udløber i Frankrig i 2005. Til trods for, at kørekort til kategori B i Frankrig normalt udstedes for livstid, uden at skulle ombyttes eller fornys, er den pågældende kørekortindehaver nødt til at forny sit kørekort for at kunne køre med et gyldigt kørekort.

Eksempel 16

En fransk kørekortindehaver har ændret bopæl til Nederlandene i 1995. Hans/hendes franske kørekort til kategori B var gyldigt på livstid. De nederlandske myndigheder vil anvende artikel 1, stk. 3, og pålægge en gyldighedsperiode på 10 år i 2005.

I disse sager drejer det sig om, hvilken medlemsstat, der er kompetent til at "forny" disse forældede kørekort, og hvilket retsgrundlag der gælder for fornyelsen.

D.3. Løsning

Det følger af artikel 1, stk. 3, at en medlemsstat kun kan anvende sine egne regler på gyldighedsperioden.

Hvis en kørekortindehaver ændrer sædvanlig bopæl til en medlemsstat, hvor gyldighedsperioden er længere end i den udstedende medlemsstat (eller hvor kørekort udstedes for livstid), ophører kørekort, som er udstedt i den oprindelige medlemsstat, med at være gyldige på den oprindelige udløbsdato (i eksempel 15 er det i 2005). Det skyldes det forhold, at den oprindelige ret til at føre køretøj (i dette tilfælde nederlandsk) er tidsbegrænset, og kørekortet udløber uanset, om kørekortindehaveren ændrer sin sædvanlige bopæl eller ej. Det er ikke tilladt at føre et køretøj, når kørekortet er udløbet. Derfor vil bopælsmedlemsstatens nationale regler for gyldighedsperioden skulle anvendes, når det oprindelige kørekort udløber. I eksempel 15 vil de franske myndigheder udstede et fransk kørekort, som gælder for livstid.

Hvis en kørekortindehaver ændrer sædvanlig bopæl til en medlemsstat, hvor gyldighedsperioden er kortere end i den udstedende medlemsstat, ophører kørekortet med at være gyldig efter udløbet af den gyldighedsperiode, der gælder i bopælsmedlemsstaten, regnet fra det tidspunktet for bopælsændringen (i eksempel 16) i 2005).

Enhver anden måde at beregne den resterende gyldighedsperiode i sagerne, navnlig ved at beregne det fra tidspunktet for udstedelse af kørekortet er i praksis det samme som manglende anerkendelse af kørekort(29).

De forskellige løsninger i eksempel 15 og 16 er en følge af, at den oprindelige ret til at føre et køretøj i det ene tilfælde var tidsbegrænset, og at kørekortet udløber, uanset hvor kørekortindehaveren er bosat, medens der i det andet tilfælde pålægges en ny, yderligere begrænsning af gyldighedsperioden.

I begge tilfælde er det kun bopælsmedlemsstaten, der er kompetent til at forny kørekortene; en kompetence, som direkte kan afledes af artikel 1, stk. 3. Hvis kørekortindehaveren undlod at ombytte kørekortet rettidigt i bopælsmedlemsstaten, skal bopælsmedlemsstaten anmode om oplysninger fra den udstedende medlemsstat analogt med anvendelsen af artikel 8, stk. 5, i direktiv 91/439/EØF. I overensstemmelse med artikel 12, stk. 3, er den medlemsstat, som anmoder om oplysninger, forpligtet til at udstede et nyt kørekort, når oplysningerne fra den udstedende medlemsstat modtages. Dette afledes fra DEF's dom i sag C-193/94, hvori der skelnes mellem retten til at føre et køretøj og selve kørekortet, som kun er beviset herfor. Retten til at føre et køretøj eksisterer fortsat, også selv om kørekortet er udløbet. I dette tilfælde, kan der derfor udstedes et nyt kørekort.

E. FORNYELSE AF KØREKORT

E.1. Fornyelsesgrunde

Artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439/EØF indeholder princippet om gensidig anerkendelse af kørekort udstedt i medlemsstaterne. Dette princip gælder også for kørekort, som er udstedt før direktivets ikrafttræden.

Under visse omstændigheder udløber et kørekort i en anden medlemsstat, medens kørekortindehaveren er bosat der:

- Kørekortet er tidsbegrænset eller gælder indtil en vis alder i henhold til de gyldighedsregler, der anvendes i den udstedende medlemsstat. Hvis kørekortet udløber af en af disse grunde, medens indehaveren har sædvanlig bopæl i en anden medlemsstat, skal det afgøres, hvilken medlemsstat der er kompetent til at forny kørekortet.

- Indehaveren af et gyldigt kørekort ændrer sædvanlig bopæl til en medlemsstat, som anvender en kortere gyldighedsperiode. I dette tilfælde medfører de nationale gyldighedsregler i den medlemsstat, hvor indehaveren har sædvanlig bopæl, at han skal have sit kørekort fornyet efter udløbet af den kortere periode, og det må igen afgøres, hvilken medlemsstat, der er kompetent til at forny kørekortet.

De forskellige gyldighedsperioder og udløbsdatoer skyldes manglende harmonisering af fornyelsesintervaller: i henhold til artikel 1, stk. 3, i direktivet skal en medlemsstat anvende sine nationale bestemmelser vedrørende gyldighedsperiode.

E.2. Fortolkning af de relevante bestemmelser i andet direktiv

Artikel 7, stk. 1, i andet direktiv bestemmer, at: "Udstedelse af kørekort er betinget af, at den pågældende har sædvanlig bopæl [...] i den medlemsstat, der udsteder kørekortet.".

Anvendelsesområdet for denne bestemmelse kan kun vurderes sammenholdt med andre af direktivets bestemmelser om sædvanlig bopæl. Artikel 7, stk. 1, sammenholdt med definitionen af sædvanlig bopæl i artikel 9 gør det klart, at kørekort kun udstedes til de ansøgere, som bor i den udstedende medlemsstat i mere end 185 dage.

Desuden bestemmer artikel 8, stk. 1: "Når indehaveren af et gyldigt kørekort udstedt i en medlemsstat får sædvanlig bopæl i en anden medlemsstat, kan han anmode om at få sit kørekort ombyttet med et tilsvarende kørekort.".

Denne artikel bestemmer, at det er medlemsstaten, der er den sædvanlige bopæl, som har kompetencen til ombytning; denne fortolkning støttes også, hvis man sammenholder artikel 7, stk. 1, og artikel 9 i andet direktiv. En frivillig ombytning af kørekortet kan derfor kun ske i den medlemsstat, hvor kørekortindehaveren har sædvanlig bopæl. Denne vurdering understreges af følgende punktum i direktivets artikel 8, stk. 2: "[...] bopælsmedlemsstaten kan på indehaveren af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat anvende sine nationale bestemmelser [...] og om nødvendigt med henblik herpå ombytte kørekortet.".

For så vidt angår fastlæggelse af, hvem der har juridisk kompetence til at ombytte kørekort, skelner direktiv 91/439/EØF ikke mellem kørekortindehavere, som frivilligt ombytter deres kørekort, og dem, der er tvunget til ombytning på grund af nationale bestemmelser (straffe- eller ordensretlige) i den medlemsstat, hvor vedkommende har sædvanlig bopæl. At dømme efter opbygningen af artikel 8 er der i direktiv 91/439/EØF ikke noget retsgrundlag for at skelne mellem indehavere, som er tvunget til ombytning på grund af nationale straffe- eller ordensretlige bestemmelser, og dem, der er nødt til at ombytte på grund af forvaltningsretlige bestemmelser (dvs. bestemmelser om gyldighedsperiode). Det er derfor tilstrækkelig klart, at det ved en frivillig ombytning af et kørekort er den medlemsstat, hvor indehaveren har sædvanlig bopæl, der er kompetent til at udføre ombytningen.

En anden bestemmelse i direktivet, nemlig artikel 8, stk. 5, fastsætter den juridiske enekompetence for medlemsstaten, hvor kørekortindehaveren har sædvanlig bopæl, i et andet tilfælde: "Hvis et kørekort er gået tabt eller er blevet stjålet, kan et andet udstedes af de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor indehaveren har sædvanlig bopæl.".

Artikel 8, stk. 5, fastsætter således, at medlemsstaten, hvor kørekortindehaveren har sædvanlig bopæl, er kompetent i et tilfælde, der kan betragtes som en "fornyelse" af kørekortet.

Desuden fastlægges i direktivets artikel 8, stk. 3, og artikel 12, stk. 3, ordninger for jævnlig udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne, som sigter mod at fremme kommunikationen mellem bopælsmedlemsstater, som er kompetente for forskellige aspekter vedrørende kørekort udstedt i andre medlemsstater, og de udstedende medlemsstater. Disse ordninger ville blive fuldstændig virkningsløse, hvis bopælsmedlemsstatens kompetence indskrænkes, når der er tale om fornyelse af kørekort, som er udløbet eller udløber.

E.3. Løsning

Direktiv 91/439/EØF fastsætter bopælsmedlemsstatens enekompetence i tilfælde af udstedelse af det første kørekort, udstedelse af erstatningskørekort, anvendelse af nationale straffe- og ordensretlige bestemmelser og i tilfælde af frivillig ombytning af kørekortet. Desuden sigter direktivet mod at etablere en ordning for udveksling af oplysninger mellem bopælsmedlemsstaten og de udstedende medlemsstater.

Heraf afledes, at tildeling af kompetence til den udstedende medlemsstat i tilfælde af fornyelse af kørekort, som udløber uden for den udstedende medlemsstat, ville være i modstrid med direktivets opbygning og formål samt den logiske struktur i de ovenfor citerede bestemmelser.

Desuden understreger en modsatrettet argumentation de foregående konklusioner: i henhold til artikel 1, stk. 3, kan medlemsstaterne anvende deres nationale bestemmelser vedrørende gyldighedsperiode på alle kørekortindehavere på deres område. Hvis medlemsstater havde ret til at ombytte kørekort for indehavere, som har sædvanlig bopæl i en anden medlemsstat, ville det underminere bopælsmedlemsstatens ret til at anvende sine nationale regler. Bestemmelserne i artikel 1, stk. 3, ville være overflødige.

Det er derfor bopælsmedlemsstaten, der må anses for at have enekompetence vedrørende alle aspekter af ombytning af kørekort, herunder kørekort, som er udløbet og dermed ikke fornyet, medens de stadig var gyldige. For så vidt angår dette sidste aspekt, bør udløbne kørekort, som oprindeligt blev udstedt i en anden medlemsstat, fornyes på samme vilkår, som udløbne kørekort udstedt af bopælsmedlemsstaten. Hvis bopælsmedlemsstaten udsteder kørekort, der er gyldige i en ubegrænset periode, må der ikke være begrænsninger for kørekort udstedt af en anden medlemsstat, når de fornyes.

E.4. Procedurespørgsmål

I sammenhæng med fornyelse af kørekort, må det understreges, at de samme forvaltningsprocedurer skal anvendes på alle kørekortindehavere uden forskelsbehandling, uanset om kørekortet blev udstedt i den medlemsstat, som ombytter det, eller i en anden medlemsstat. Det gælder alle aspekter af proceduren, som f.eks. pålæg af gebyrer og overholdelse af tidsfrister.

(1) EFT L 375 af 31.12.1980, s. 1.

(2) EFT L 237 af 24.8.1991, s. 1.

(3) EFT L 375 af 31.12.1980, s. 1.

(4) EFT L 337 af 24.12.1994, s. 86.

(5) EFT L 235 af 17.9.1996, s. 1.

(6) EFT L 175 af 13.7.1996, s. 34.

(7) EFT L 150 af 7.6.1997, s. 41.

(8) EFT L 91 af 12.4.2000, s. 1.

(9) EFT L 237 af 21.9.2000, s. 45.

(10) Kommissionens beslutning 2000/275/EF af 21.3.2000 om ækvivalens mellem visse kategorier af kørekort (EFT L 91 af 12.4.2000, s. 1).

(11) Definitionernes præcise ordlyd er afledt af artikel 3, stk. 2, sammenholdt med artikel 3, stk. 3, i andet direktiv.

(12) Artikel 6, stk. 1, litra b), i sammenhæng med bilag II, punkt 8.1.2., i andet direktiv skelner mellem direkte og progressiv adgang til motorcykler på følgende måde:

progressiv adgang: ret til at føre motorcykel med effekt på over 25 kW og med et forhold mellem effekt og vægt på over 0,16 kW/kg er dog betinget af, at vedkommende person har mindst to års erfaring som fører af motorcykel med lavere specifikationer på grundlag af et kategori A-kørekort.

direkte adgang: Kravet om tidligere erfaring kan frafaldes, hvis ansøgeren er fyldt 21 år, og hvis der bestås en særlige prøve til kontrol af færdigheder og adfærd.

(13) En konvention udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union (EF, artikel 31) forudser multilateral anerkendelse af afgørelser om frakendelse af førerretten (Konvention om afgørelser om frakendelse af førerretten, EFT C 216 af 10.7.1998, s. 2) og kunne afhjælpe denne situation. Indtil nu er der dog kun én medlemsstat, der har ratificeret denne konvention.

(14) DEF påpegede i præmis 26 i C-193/94 (Skanavi), at kørekort skal anerkendes uden yderligere formaliteter.

(15) I præmis 43 i DEF's afgørelse C-230/97 (Awoyemi) anføres det udtrykkeligt, at artikel 1, stk. 2, i andet direktiv har direkte virkning.

(16) Se DEF i sag C-230/97, præmis 43.

(17) Analogt med anvendelsen af regler fastsat af DEF i sag C-265/88 Messner (se navnlig præmis 8).

(18) Se navnlig sag C-265/88 Messner, præmis 14, og C-24/97, Kommissionen mod Tyskland, præmis 14.

(19) Se præmis 31, 32 og 34 i DEF-dom C-193/94 - Skanavi.

(20) Hvis princippet om gensidig anerkendelse blev anvendt i dette tilfælde, ville den udstedende medlemsstat kun være forpligtet til at anerkende de begrænsede rettigheder, der er registreret på det kørekort, som er ombyttet tidligere.

(21) "Kørekortturisme" er følgende i praksis: aspiranter til kørekort består deres køreprøve i et andet land end bopælslandet. Grunden kan være at kørekort er nemmere at få end i bopælslandet (f.eks. hvis der ikke kræves obligatoriske køretimer eller teoriprøve) eller at de samlede udgifter til kørekortet er mindre end i bopælslandet.

(22) Se DEF's sag C-19/92 Kraus, og C-212/97 Centros vedrørende en beskrivelse af denne type diskrimination.

(23) Se nanvlig sag C-212/97 Centros Ltd af 9. marts 1999, præmis 24, og C-61/98 Bouchoucha, præmis 14.

(24) F.eks. i artikel 6, stk. 3, og artikel 8, stk. 4.

(25) Nemlig i sager med tydelige og systematiske unøjagtigheder, f.eks.: organiseret svig.

(26) Sag C-130/88, Van de Bijl.

(27) Se navnlig præmis 24 (med yderligere henvisninger til tidligere DEF-afgørelser) og 25 i den anførte dom.

(28) Bemærk:

Udstedelsen af kørekort i medlemsstater til personer, som ikke normalt bor i medlemsstaten, hvilket er en overtrædelse af artikel 7, stk. 1, litra b) i direktiv 91/439/EØF, ses ofte i praksis. På grund af det store antal kørekort, som skal udstedes i medlemsstaterne, må de nationale myndigheder finde en metode til at håndhæve denne artikel. Medlemsstaterne må på udstedelsestidspunktet undersøge om bopælskravet er opfyldt for hver aspirant.

(29) Kørekortet er tidsbegrænset eller gælder indtil en vis alder i henhold til de gyldighedsregler, der anvendes i den udstedende medlemsstat. Hvis kørekortet udløber af en af disse grunde, medens indehaveren har sædvanlig bopæl i en anden medlemsstat, skal det afgøres, hvilken medlemsstat der er kompetent til at forny kørekortet.