DA Den Europæiske Unions Tidende C 335/1

Kommissionens meddelelse — Europæisk håndbog om udstedelse af en europæiske arrestordre

(2017/C 335/01)

INDHOLD

Liste over forkortelser 5

FORORD 9

INDLEDNING 10

1. Præsentation af den europæiske arrestordre 10

1.1. Baggrund for arrestordren 10

1.2. Definition og vigtigste aspekter af den europæiske arrestordre 10

1.3. Den europæiske arrestordreformular 11

DEL I: UDSTEDELSE AF EN EUROPÆISK ARRESTORDRE 12

2. Betingelser for at udstede en arrestordre 12

2.1. Anvendelsesområdet for den europæiske arrestordre 12

2.1.1. Strafforfølgning 12

2.1.2. Fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning 12

2.1.3. Kravet om, at der skal foreligge en eksigibel retsafgørelse 13

2.2. Listen med de 32 lovovertrædelser, der giver anledning til overgivelse uden kontrol af dobbelt strafbarhed 13

2.3. Accessoriske lovovertrædelser 14

2.4. Proportionalitetsprincippet 14

2.5. Alternative foranstaltninger i henhold til andre EU-retsforskrifter om retligt samarbejde i straffesager 15

2.5.1. Den europæiske efterforskningskendelse 16

2.5.2. Overførelser af fanger 16

2.5.3. Den Europæiske Kontrolordre 17

2.5.4. Overførelse af afgørelser om prøvetid med tilsyn og alternative sanktioner, 17

2.5.5. Økonomiske sanktioner 18

2.5.6. Overførsel af straffesager 18

2.6. Specialitetsreglen — eventuel retsforfølgning for andre lovovertrædelser 18

3. Proceduren for udstedelse af en europæisk arrestordre 19

3.1. Andre verserende straffesager og europæiske arrestordrer, der vedrører samme person 19

3.1.1. I den udstedende medlemsstat: 19

3.1.2. I en anden medlemsstat: 20

3.2. Udfyldelse af den europæiske arrestordreformular 20

3.2.1. Oplysninger, der altid skal angives 20

3.2.2. Nyttige supplerende oplysninger fra den udstedende judicielle myndighed 20

3.3. Fremsendelse af den europæiske arrestordre 21

3.3.1. Når den eftersøgtes opholdssted er ukendt 21

3.3.2. Når den eftersøgtes opholdssted er kendt 22

3.3.3. Fremsendelse af den europæiske arrestordre til medlemsstater, der ikke anvender SIS 22

3.4. Oversættelse af den europæiske arrestordre 22

3.5. Når den eftersøgte er blevet anholdt: Samarbejde og kommunikation med de kompetente myndigheder i den fuldbyrdende medlemsstat 22

DEL II: FULDBYRDELSE AF EN EUROPÆISK ARRESTORDRE 23

4. Fremgangsmåden ved fuldbyrdelsen heraf 23

4.1. Fristen for at træffe afgørelse om fuldbyrdelse af arrestordren 23

4.2. Fristen for at overgive den eftersøgte (efter afgørelsen om fuldbyrdelse af arrestordren er truffet) 23

4.3. Oversættelse af den europæiske arrestordre 24

4.4. Kommunikation mellem myndighedernes kompetente judicielle myndigheder, før afgørelsen om overgivelse træffes 24

4.4.1. Hvornår skal der tages kontakt 24

4.4.2. Kommunikationsmåde 25

4.5. Den fuldbyrdende judicielle myndigheds pligt til at underrette den udstedende judicielle myndighed efter , at der er truffet afgørelse om overgivelse 26

4.5.1. Oplysninger om afgørelsen om overgivelse 26

4.5.2. Oplysninger om varigheden af varetægtsfængslingen 26

4.6. Varetægtsfængsling i den fuldbyrdende medlemsstat 27

5. Afgørelse om overgivelse 28

5.1. Generel forpligtelse til at fuldbyrde europæiske arrestordrer 28

5.2. Listen med de 32 lovovertrædelser, der giver anledning til overgivelse uden kontrol af dobbelt strafbarhed 28

5.3. Accessoriske lovovertrædelser 28

5.4. Grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre 29

5.4.1. Obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre 29

5.4.2. Fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre 30

5.5. Domme afsagt in absentia 31

5.6. Den fuldbyrdende judicielle myndigheds overvejelser vedrørende de grundlæggende rettigheder 33

5.7. Proportionalitet — den fuldbyrdende medlemsstats rolle 34

5.8. Garantier, som den udstedende medlemsstat skal give 34

5.8.1. Fornyet prøvelse af dom om livsvarig fængselsstraf eller anden livsvarig frihedsberøvende foranstaltning 35

5.8.2. Tilbagesendelse af egne statsborgere og bosatte 35

5.9. Udsættelse eller midlertidig overgivelse 35

5.9.1. Tungtvejende humanitære årsager 35

5.9.2. Verserende straffesag eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf 36

5.9.3. Midlertidig overgivelse i stedet for udsættelse 36

5.9.4. Udsættelse af en europæisk arrestordre på grund af en reel risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling af den eftersøgte 36

5.10. Konkurrerende europæiske arrestordrer vedrørende samme person 36

5.10.1. Afgørelse om, hvilken europæisk arrestordre der skal fuldbyrdes 36

5.10.2. »Parallelle sager« 37

6. Fratrækning af varigheden af varetægtsfængslingen i den fuldbyrdende medlemsstat 37

7. Senere overgivelse 38

7.1. Til en anden medlemsstat 38

7.2. Til et tredjeland 39

8. Forpligtelser over for tredjelande 39

8.1. Samtidige europæiske arrestordrer og udleveringsbegæringer vedrørende den samme person 39

8.1.1. Begæringer fra tredjelande 39

8.1.2. Begæringer fra Den Internationale Straffedomstol (ICC) 40

8.2. Forudgående udlevering fra et tredjeland og specialitetsreglen 40

9. Transit 40

9.1. Transit via en anden medlemsstat 40

9.2. Statsborgere og personer med fast ophold i transitmedlemsstaten 41

9.3. Udlevering fra et tredjeland til en medlemsstat 41

10. Ikkefuldbyrdede europæiske arrestordrer 41

10.1. Sikre, at personen ikke anholdes igen i samme medlemsstat 41

10.2. Meddelelse til den udstedende medlemsstat 41

10.3. De udstedende judicielle myndigheders stillingtagen til, hvorvidt en europæisk arrestordre skal opretholdes 41

10.4. Fornyet vurdering af europæiske arrestordrer, der stadig er i SIS efter en længere periode 41

11. Den eftersøgtes processuelle rettigheder 42

11.1. Ret til tolkning og oversættelse 42

11.2. Ret til information 42

11.3. Ret til at få adgang til en advokat 43

11.4. Ret til at få en tredjemand underrettet om frihedsberøvelsen 43

11.5. Ret til at kommunikere med tredjemand 43

11.6. Ret til at kommunikere med konsulære myndigheder 43

11.7. Særlige rettigheder for børn 44

11.8. Ret til retshjælp 44

BILAG I — EAO-Rammeafgørelsen, uofficiel konsolidering 45

BILAG II — EAO-FORMULAR (INDEHOLDT I BILAGET TIL EAO-RAMMEAFGØRELSEN) 60

BILAG III — RETNINGSLINJER FOR UDFYLDELSE AF DEN EUROPÆISKE ARRESTORDREFORMULAR 65

BILAG IV — DE SPROG, MEDLEMSSTATERNE ACCEPTERER, NÅR DE MODTAGER EN EUROPÆISK ARRESTORDRE 74

BILAG V — LISTE OVER DOMSTOLENS DOMME VEDRØRENDE EAO-RAMMEAFGØRELSEN 76

BILAG VI — DOMSTOLENS DOMME VEDRØRENDE NE BIS IN IDEM-PRINCIPPET 77

BILAG VII — STANDARDFORMULAR I FORBINDELSE MED EN AFGØRELSE OM EN EUROPÆISK ARRESTORDRE 80

BILAG VIII — LISTE OVER MEDLEMSSTATER, HVIS RETSSYSTEM GIVER MULIGHED FOR OVERGIVELSE AF PERSONER FOR LOVOVERTRÆDELSER, FOR HVILKE STRAFFEN LIGGER UNDER GRÆNSEN I EAO-RAMMEAFGØRELSENS ARTIKEL 2, STK. 1, NÅR DISSE OVERTRÆDELSER ER ACCESSORISKE TIL HOVEDOVERTRÆDELSEN/HOVEDOVERTRÆDELSERNE I DEN EUROPÆISKE ARRESTORDRE 82

BILAG IX — VEJLEDENDE STANDARDFORMULERING TIL MEDDELELSEN OM RETTIGHEDER FOR PERSONER, DER ANHOLDES PÅ GRUNDLAG AF EN EUROPÆISK ARRESTORDRE 83

Liste over forkortelser

CISA Konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen CoE Europarådet EAO Europæisk arrestordre EIO Den europæiske efterforskningskendelse EJN Det europæiske retlige netværk ESO Den europæiske kontrolordre EAO-rammeafgørelsen Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne. SIRENE Supplementary Information Request at the National Entries (anmodning om supplerende oplysninger ved de nationale grænseovergangssteder). SIS Schengeninformationssystemet TEUF Traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde

Ansvarsfraskrivelse Denne håndbog er hverken retligt bindende eller udtømmende. Der tages forbehold for gældende EU-ret og dens fremtidige udvikling. Der tages ligeledes forbehold for den autoritative fortolkning af EU-retten, som Den Europæiske Unions Domstol måtte anlægge.

UDSTEDELSE AF EN EUROPÆISK ARRESTORDRE

Hovedpunkterne

FULDBYRDELSE AF EN EUROPÆISK ARRESTORDRE

Hovedpunkterne

FORORD

Denne håndbog er en revideret udgave af den europæiske håndbog i, hvordan en europæisk arrestordre udstedes, som Rådet udgav i 2008 (1), og som blev revideret i 2010 (2). Efter udløbet af den 5-årige overgangsperiode, der i Lissabon-Traktaten var fastsat for de såkaldte ex-tredjesøjleretsakter (3), herunder Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (4) (»EAO-rammeafgørelsen«), har Kommissionen overtaget opgaven med at opdatere og ajourføre håndbogen.

I denne håndbog er der taget hensyn til den erfaring, der i løbet af de sidste 13 år er opnået med anvendelsen af den europæiske arrestordre i Unionen. Formålet med denne revidering er at opdatere håndbogen og samtidig udvide den og gøre den mere brugervenlig. Under udarbejdelsen af denne seneste version af håndbogen har Kommissionen rådført sig med forskellige interessenter og sagkyndige, herunder Eurojust, Sekretariatet for Det Europæiske Retlige Netværk og medlemsstaternes nationale eksperter og retsmyndigheder.

Håndbogen findes på følgende websted: https://e-justice.europa.eu på alle EU's officielle sprog.

INDLEDNING

1. PRÆSENTATION AF DEN EUROPÆISKE ARRESTORDRE

1.1. Baggrund for arrestordren

EAO-rammeafgørelsen blev vedtaget af Rådet den 13. juni 2002, og medlemsstaterne skulle træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme den senest den 31. december 2003. Fra den 1. januar 2004 har denne nye overgivelsesordning med nogle få undtagelser erstattet de tidligere gældende udleveringsordninger. For så vidt angår overgivelse mellem medlemsstaterne er de tilsvarende bestemmelser i følgende konventioner blevet erstattet med nye:

a) den europæiske konvention af 13. december 1957 (ETS nr. 24) om udlevering, tillægsprotokollen hertil af 15. oktober 1975 (ETS nr. 86), anden tillægsprotokol af 17. marts 1978 (ETS nr. 98), og den europæiske konvention af 27. januar 1977 (ETS nr. 90) om bekæmpelse af terrorisme, for så vidt angår udlevering

b) aftalen mellem De Europæiske Fællesskabers 12 medlemsstater om forenkling og modernisering af metoderne for fremsendelse af anmodninger om udlevering af 26. maj 1989

c) konventionen af 10. marts 1995 om forenklet udleveringsprocedure mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union (5)

d) konventionen af 27. september 1996 om udlevering mellem Den Europæiske Unions medlemsstater (6)

e) afsnit III, kapitel 4, i konventionen af 19. juni 1990 om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (7).

1.2. Definition og vigtigste aspekter af den europæiske arrestordre

Den europæiske arrestordre er en retsafgørelse, der er eksigibel i Unionen, og som udstedes af en medlemsstat og fuldbyrdes i en anden medlemsstat efter princippet om gensidig anerkendelse.

Som Domstolen bemærkede i dommen i sag C-452/16 PPU, Poltorak (8), og i sag C-477/16 PPU, Kovalkovas (9), følger det af EAO-rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1, at den europæiske arrestordre er en »retsafgørelse«, der skal udstedes af en »judiciel myndighed« som omhandlet i EAO-rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1. Domstolen fastslog, at det i EAO-rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, indeholdte begreb »judiciel myndighed« ikke er begrænset til alene at udpege domstolene i en medlemsstat, men mere generelt gør det muligt at udstrække det til at omfatte de myndigheder, som i henhold til den pågældende nationale retsorden skal deltage i forvaltningen af retsplejen. Domstolen udtalte imidlertid, at det i bestemmelsen omhandlede begreb »judiciel myndighed« ikke kan fortolkes således, at det også kan udstrækkes til at omfatte politimyndigheder eller et organ henhørende under den udøvende magt i en medlemsstat, såsom et ministerium, og at retsakter, der udfærdiges af sådanne myndigheder, ikke kan anses for at være »retsafgørelser«.

Den europæiske arrestordre har erstattet det traditionelle udleveringssystem med en enklere og hurtigere ordning for overgivelse af eftersøgte med henblik på strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning. En arrestordre kan udstedes med henblik på:

a) strafforfølgning i forbindelse med forhold, der efter national lovgivning kan straffes med frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning af en maksimal varighed på mindst tolv måneder (under efterforskningen, undersøgelsen og retssagen, indtil der er afsagt en endelig dom)

b) fuldbyrdelse af en straf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning på mindst fire måneder.

Litra a) og b) er ikke kumulative.

For at anmodningerne kan blive enklere og lettere at opfylde, udstedes de nu efter en ensartet fremgangsmåde, idet man udfylder en europæisk arrestordreformular. Det er imidlertid altid en forudsætning herfor, at der forinden og uafhængigt af den europæiske arrestordre er afsagt en eksigibel dom, truffet en anholdelsesbeslutning eller en tilsvarende retsafgørelse (jf. afsnit 2.1.3).

De centrale myndigheder, der tidligere spillede en vigtig rolle i udleveringsprocessen, er udelukket fra at træffe beslutninger inden for rammerne af arrestordreproceduren. I EAO-rammeafgørelsens artikel 7 er det imidlertid fastsat, at medlemsstaterne kan udpege en central myndighed til at bistå de judicielle myndigheder, navnlig med at fremsende og modtage europæiske arrestordrer.

I de medlemsstater, hvor Schengeninformationssystemet (SIS) er operativt (dvs. på tidspunktet for affattelsen af denne håndbog alle medlemsstater undtagen Irland og Cypern), spiller de nationale SIRENE-kontorer en væsentlig rolle i arrestordreprocessen, når en person er indberettet til SIS. Regler og procedurer for medlemsstaternes samarbejde vedrørende indberetninger med henblik på anholdelse inden for rammerne af den europæiske arrestordre er fastsat i artikel 24-31 i Rådets afgørelse 2007/533/RIA af 12. juni 2007 om oprettelse, drift og brug af anden generation af Schengen-informationssystemet (SIS II) (10) (»SIS II-afgørelsen«) og punkt 3 i SIRENE-håndbogen (11).

Filosofien bag EAO-rammeafgørelsen går ud på integration i et fælles retsområde. Det er den første retsakt om samarbejde mellem medlemsstaterne på det strafferetlige område, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse. Den udstedende medlemsstats afgørelse skal anerkendes uden yderligere formaliteter og kun på grundlag af retlige kriterier.

Overgivelse af egne statsborgere er et princip og en hovedregel med få undtagelser. Disse undtagelser vedrører fuldbyrdelse af frihedsstraf i personens eget hjemland og gælder ligeledes for personer, der er bosat der. Det har vist sig i praksis, at en femtedel af alle overgivelser i Unionen vedrører et lands egne statsborgere.

Grundene til at afslå fuldbyrdelse er begrænsede og udtømmende opregnet i EAO-rammeafgørelsens artikel 3, 4 og 4a. Kontrol af dobbelt strafbarhed kan ikke begrunde et afslag på fuldbyrdelse eller overgivelse i relation til 32 kategorier af overtrædelser, der er opregnet i EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk. 2, som defineret af den udstedende medlemsstat, hvis disse overtrædelser i den udstedende medlemsstat kan straffes med en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning af en maksimal varighed på mindst tre år.

Hvis den kompetente myndighed i den udstedende medlemsstat ikke anser de pågældende forbrydelser for at falde ind under EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk. 2, kan kravet om dobbelt strafbarhed fortsat gælde. Domstolen fastslog i dommen i sag C-289/15, Grundza (12), at det i forbindelse med vurderingen af dobbelt strafbarhed påhviler den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat at efterprøve, om de faktiske forhold, der er lagt til grund for konstateringen af lovovertrædelsen, også som sådan ville være strafbare på den fuldbyrdende medlemsstats område (jf. afsnit 5.2).

Med virkning fra den 28. marts 2011 blev EAO-rammeafgørelsen ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA (13), hvorved artikel 5, stk. 1, udgik, og en ny artikel 4a blev indsat vedrørende afgørelser, der er truffet, uden at den tiltalte var til stede under retssagen (afgørelser in absentia).

1.3. Den europæiske arrestordreformular

Den europæiske arrestordre er en retsafgørelse, der udstedes i den form, der er fastsat i et bilag til EAO-rammeafgørelsen. Formularen findes på alle Unionens officielle sprog. Kun denne formular må anvendes, og den må ikke ændres. Rådets hensigt var at tilvejebringe et arbejdsredskab, der let kunne udfyldes af de udstedende judicielle myndigheder og anerkendes af de fuldbyrdende judicielle myndigheder.

Ved brug af formularen undgås tids- og omkostningskrævende oversættelser, og oplysningerne gøres lettere tilgængelige. Da formularen i princippet udgør det eneste grundlag for anholdelsen og den derpå følgende overgivelse af den eftersøgte, skal den udfyldes med særlig omhu for at undgå unødige anmodninger om supplerende oplysninger.

Formularen kan enten udfyldes direkte online ved at benytte det europæiske retlige netværks elektroniske redskab Compendium e-tool, der er tilgængelig på netværkets hjemmeside, eller en formular i word-format, der kan downloades fra det juridiske bibliotek på samme hjemmeside (https://www.ejn-crimjust.europa.eu).

Det er lige så nemt at benytte det elektroniske redskab, som det er at udfylde en formular i word-format, men det har flere moderne, nyttige og brugervenlige funktioner, såsom:

a) muligheden for direkte at importere den kompetente fuldbyrdende judicielle myndighed fra netværkets judicielle atlasredskab

b) adgang til formularen på det/de sprog, som den fuldbyrdende medlemsstat accepterer

c) muligheden for at gemme og sende den pr. e-mail.

DEL I: UDSTEDELSE AF EN EUROPÆISK ARRESTORDRE

2. BETINGELSER FOR AT UDSTEDE EN ARRESTORDRE

2.1. Anvendelsesområdet for den europæiske arrestordre

En judiciel myndighed kan i henhold til EAO-rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1, udstede en europæisk arrestordre med henblik på:

a) strafforfølgning eller

b) fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.

Litra a) vedrører straffesager, hvor der kan rejses tiltale mod den eftersøgte. Litra b) vedrører eksigible domme i en straffesag eller andre frihedsrøvende foranstaltninger, der er idømt af en domstol som følge af en strafbar handling. Det er ikke muligt at udstede en europæisk arrestordre for alle forbrydelser, men kun for forbrydelser af særlig grov karakter som nærmere beskrevet nedenfor.

I nogle medlemsstater kan der udstedes en arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, selv om dommen ikke er endelig og stadig kan gøres til genstand for prøvelse. I andre medlemsstater kan denne type arrestordre kun udstedes, når dommen er endelig. Det henstilles, at den fuldbyrdende judicielle myndighed anerkender den udstedende judicielle myndigheds afgørelse med henblik på fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre, selv om den ikke svarer til det, der gælder i dens egen retsorden i denne henseende.

I denne forbindelse opfordres de udstedende judicielle myndigheder til at overveje, om det i den konkrete sag vil være et forholdsmæssigt skridt (jf. afsnit 2.4) at udstede en arrestordre, og om en mindre indgribende EU-retlig foranstaltning kan anvendes til opnåelse af et passende resultat (jf. afsnit 2.5).

2.1.1. Strafforfølgning

En europæisk arrestordre kan udstedes med henblik på strafforfølgning i forbindelse med forhold, der efter national lovgivning kan straffes med frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning af en maksimal varighed på mindst 12 måneder, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk. 1.

Der refereres herved til den strengest mulige straf for forbrydelsen som fastsat i den udstedende medlemsstats nationale ret. Den strengest mulige straf for forbrydelsen i den fuldbyrdende medlemsstat er uden betydning i denne sammenhæng.

Domstolens kendelse i sag C-463/15 PPU, Openbaar Ministerie mod A. (14):

»Artikel 2, stk. 4, og artikel 4, nr. 1), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/ […] skal fortolkes således, at de er til hinder for, at overgivelsen på grundlag af en europæisk arrestordre i den fuldbyrdende medlemsstat ikke blot er betinget af, at det forhold, for hvilket denne arrestordre er udstedt, udgør en lovovertrædelse efter denne medlemsstats lovgivning, men også er betinget af, at forholdet efter denne lovgivning kan straffes med en frihedsstraf på en maksimal varighed af mindst tolv måneder.«

»Strafforfølgning« omfatter også efterforskningen i sagen forud for retssagen. Formålet med den europæiske arrestordre er imidlertid ikke at overgive personer blot for at afhøre dem, fordi de er mistænkt for at have begået et strafbart forhold. Til dette formål kan andre foranstaltninger, såsom den europæiske efterforskningskendelse, alternativt overvejes. I afsnit 2.5 gives der en kort oversigt over andre foranstaltninger inden for rammerne af det retlige samarbejde.

2.1.2. Fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning

En europæisk arrestordre kan udstedes med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning af mindst fire måneders varighed, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk. 1. I tilfælde, hvor der kun er en kort periode tilbage af den straf, der skal afsones, opfordres de kompetente judicielle myndigheder til at overveje om udstedelse af en arrestordre er en forholdsmæssig foranstaltning (jf. afsnit 2.4 and 2.5).

Nationale bestemmelser om førtidig eller betinget løsladelse, prøveløsladelse eller lignende regler, der medfører en kortere faktisk afsoningstid, og som eventuelt vil finde anvendelse efter overgivelsen til den udstedende medlemsstat, har ingen betydning for beregningen af minimumsperioden på fire måneder.

Der er ingen sammenhæng mellem længden af den aktuelle og den potentielle straf. Dette indebærer, at når en person allerede er blevet idømt en kombineret frihedsberøvende foranstaltning for flere strafbare forhold, og denne foranstaltning er af fire måneders varighed eller længere, kan en arrestordre udstedes uanset den maksimalt mulige straf for hvert enkelt forhold.

Når man ved, at personen opholder sig i en anden medlemsstat, tilrådes det de kompetente myndigheder i den udstedende medlemsstat at overveje muligheden for, hvis straffen er idømt ved eksigibel dom, at lade den fuldbyrde i opholdsmedlemsstaten i stedet for at udstede en europæisk arrestordre, idet der tages hensyn til personens sociale forhold og chancer for en bedre resocialisering i denne anden medlemsstat i overensstemmelse med Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (15) (jf. afsnit 2.5.2).

2.1.3. Kravet om, at der skal foreligge en eksigibel retsafgørelse

De udstedende judicielle myndigheder skal altid sikre sig, at der foreligger en national eksigibel retsafgørelse, før de udsteder den europæiske arrestordre. Den nærmere karakter af denne afgørelse afhænger af formålet med arrestordren. Når den europæiske arrestordre udstedes med henblik på strafforfølgning, skal den kompetente judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat have udstedt en arrestordre eller en anden eksigibel afgørelse med samme retskraft, inden den europæiske arrestordre udstedes, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 8, stk. 1, litra c). Domstolen bekræftede i dommen i sag C-241/15, Bob-Dogi (16), at den nationale arrestordre eller anden retsafgørelse er forskellig fra den europæiske arrestordre selv. Når den europæiske arrestordre udstedes med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, skal der foreligge en eksigibel national afgørelse med dette indhold.

Som Domstolen bemærkede i denne sag, indeholder ordningen med den europæiske arrestordre indeholder således en beskyttelse på to niveauer af de processuelle rettigheder og de grundlæggende rettigheder, som den eftersøgte har krav på, nemlig den retslige beskyttelse, der er fastlagt på det første niveau med vedtagelsen af en national retsafgørelse, såsom den nationale arrestordre, og den beskyttelse, der sikres på det andet niveau med udstedelsen af den europæiske arrestordre. Denne retslige beskyttelse på to niveauer mangler imidlertid i en situation, hvor der ikke inden udstedelsen af den europæiske arrestordre er nogen national judiciel myndighed, der har truffet en national afgørelse, som den europæiske arrestordre skal tages på grundlag af.

Domstolens dom i sag C-241/15, Bob-Dogi:

»Artikel 8, stk. 1, litra c), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/ […] skal fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed, når en europæisk arrestordre, grundlaget for hvilken er en »arrestordre« som omhandlet i denne bestemmelse, ikke nævner, at der foreligger en national arrestordre, ikke skal fuldbyrde denne arrestordre, hvis denne myndighed, henset til de oplysninger, der er afgivet i medfør af artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, med ændringer, samt alle øvrige oplysninger, som den har til rådighed, konstaterer, at den europæiske arrestordre ikke er gyldig, da den er blevet udstedt uden, at der rent faktisk er blevet udstedt en national arrestordre, der er forskellig fra den europæiske arrestordre.«

Domstolen præciserede yderligere udtrykket »retsafgørelse« (som er en anden end den europæiske arrestordre) i dommen i sag C-453/16 PPU, Özçelik (17), hvor den fastslog, at en offentlig anklagemyndigheds godkendelse af en national arrestordre, som en politimyndighed har udstedt, og som den europæiske arrestordre er baseret på, er omfattet af udtrykket »retsafgørelse«.

Domstolens dom i sag C-453/16 PPU, Özçelik:

»Artikel 8, stk. 1, litra c), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA […] skal fortolkes således, at den offentlige anklagemyndigheds godkendelse — som den i hovedsagen omhandlede — af en national arrestordre, som en politimyndighed forinden har udstedt med henblik på strafforfølgning, udgør en »[rets]afgørelse« i denne bestemmelses forstand.«

Ved udstedelsen af den europæiske arrestordre skal det anføres i den europæiske arrestordreformular, at der foreligger en national retsafgørelse eller arrestordre, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 8, stk. 1, litra c), og denne håndbogs afsnit 3.2. Det er ikke nødvendigt at vedlægge afgørelsen eller arrestordren til den europæiske arrestordre.

2.2. Listen med de 32 lovovertrædelser, der giver anledning til overgivelse uden kontrol af dobbelt strafbarhed

Før den europæiske arrestordre udstedes, bør den kompetente judicielle myndighed undersøge, om en eller flere af lovovertrædelserne henhører under en af de 32 kategorier, for hvilke kravet om dobbelt strafbarhed ikke finder anvendelse. Listen over lovovertrædelser findes i EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk. 2, og i arrestordreformularen, hvor lovovertrædelser, der er omfattet af listen, afkrydses.

Det er den udstedende medlemsstats lovgivning, der er afgørende. Dette blev bekræftet i dommen i sag C-303/05, Advocaten voor de Wereld (18), hvor Domstolen fastslog, at EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk. 2, ikke er uforenelig med det strafferetlige legalitetsprincip og ikke strider mod lighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling.

Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan kun efterprøve, at der foreligger dobbelt strafbarhed i forbindelse med lovovertrædelser, der ikke er medtaget på listen over de 32 lovovertrædelser (jf. afsnit 5.2).

2.3. Accessoriske lovovertrædelser

Den europæiske udleveringskonvention fra 1957 indeholder en bestemmelse om accessoriske lovovertrædelser:

»Artikel 2. Forbrydelser, som kan medføre udlevering. 1. Udlevering skal tillades for forbrydelser, som efter lovgivningen såvel i den begærende stat som i den stat, over for hvilken begæring er fremsat, kan medføre frihedsstraf i en længstetid af mindst eet år eller strengere straf. Hvis fængselsstraf er idømt, eller sikkerhedsforanstaltning er besluttet på den begærende stats territorium. skal straffen eller sikkerhedsforanstaltningen være af mindst 4 måneders varighed. 2. Hvis udleveringsbegæringen omfatter flere selvstændige forbrydelser, der hver for sig kan medføre frihedsstraf eller sikkerhedsforanstaltning efter lovgivningen såvel i den begærende stat som i den stat, over for hvilken begæring er fremsat, men af hvilke nogle ikke opfylder betingelsen med hensyn til straffens eller sikkerhedsforanstaltningens varighed, er den sidstnævnte stat berettiget til at tillade udlevering også for de sidstnævnte forbrydelser.«

Der findes ingen lignende bestemmelse i EAO-rammeafgørelsen. EAO-rammeafgørelsen indeholder ikke regler om overgivelse i forbindelse med lovovertrædelser, der straffes med en sanktion, der ligger under den grænse, der er fastsat i afgørelsens artikel 2, stk. 1, når disse lovovertrædelser er accessoriske i forhold til de hovedlovovertrædelser, der overstiger denne grænse. I praksis har visse medlemsstater besluttet, at de vil tillade en sådan overgivelse.

Bilag VIII indeholder en liste over de medlemsstater, hvis retssystem giver mulighed for overgivelse i forbindelse med accessoriske lovovertrædelser.

Den udstedende judicielle myndighed kan eventuelt nævne sådanne accessoriske lovovertrædelser i formularen for den europæiske arrestordre med henblik på at opnå den fuldbyrdende medlemsstats samtykke til at retsforfølge disse lovovertrædelser. Den europæiske arrestordre skal imidlertid altid udstedes for mindst én lovovertrædelse, der opfylder minimumskravene i EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk.1.

Hvis den fuldbyrdende medlemsstat ikke overgiver for accessoriske forbrydelser, kan specialitetsreglen i EAO-rammeafgørelsens artikel 27 være til hinder for, at den udstedende medlemsstat retsforfølger disse lovovertrædelser (jf. denne håndbogs afsnit 2.6).

2.4. Proportionalitetsprincippet

En europæisk arrestordre skal altid stå i et rimeligt forhold til formålet hermed. Selv når sagens faktiske omstændigheder falder ind under EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk. 1, anbefales det de udstedende judicielle myndigheder at overveje, om det i det konkrete tilfælde er rimeligt at udstede en arrestordre.

Under hensyn til de alvorlige konsekvenser, fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre har for den eftersøgtes frihed og frie bevægelighed, bør de udstedende judicielle myndigheder overveje at inddrage en række faktorer ved vurderingen af, om det er rimeligt at udstede en europæisk arrestordre.

Der kan især tages hensyn til følgende faktorer:

a) lovovertrædelsens grovhed (f.eks. den skade eller fare, som den har forårsaget)

b) den forventelige straf, hvis den eftersøgte bliver kendt skyldig i det forhold, der er rejst tiltale for (f.eks. om der ville blive idømt frihedsstraf)

c) sandsynligheden for, at personen fængsles i den udstedende medlemsstat efter overgivelsen

d) hensynet til de forurettede.

De udstedende judicielle myndigheder bør endvidere overveje, om der er andre foranstaltninger inden for rammerne af det retslige samarbejde, der kunne anvendes i stedet for at udstede en europæisk arrestordre. Der er andre EU-retsforskrifter om retligt samarbejde i straffesager, der indeholder bestemmelser om andre foranstaltninger, der i mange situationer er effektive, men mindre indgribende (jf. afsnit 2.5).

Generelt kan det styrke den gensidige tillid mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder, hvis der foretages denne proportionalitetskontrol, inden en europæisk arrestordre udstedes. Denne kontrol bidrager således i væsentlig grad til en effektiv anvendelse af europæiske arrestordrer i Unionen.

2.5. Alternative foranstaltninger i henhold til andre EU-retsforskrifter om retligt samarbejde i straffesager

Før de beslutter at udstede en europæisk arrestordre, bør de udstedende judicielle myndigheder overveje andre mulige foranstaltninger.

Der findes flere foranstaltninger i henhold til EU-retsforskrifter om retligt samarbejde i straffesager, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse, og som supplerer den europæiske arrestordre. I nogle situationer kan disse foranstaltninger være mere hensigtsmæssige end den europæiske arrestordre. Disse foranstaltninger omfatter navnlig:

a) den europæiske efterforskningskendelse

b) overførelse af domfældte

c) overførelse af afgørelser om prøvetid med tilsyn og alternative sanktioner

d) den europæiske kontrolordre

e) fuldbyrdelse af bødestraffe.

Anvendelsesområdet for disse foranstaltninger er kort beskrevet i afsnit 2.5.1-2.5.5. De kompetente myndigheder kan desuden tage hensyn til de muligheder, der findes inden for rammerne af andre internationale foranstaltninger, såsom Europarådets konvention om overførsel af retsforfølgning i straffesager af 15. maj 1972 (ETS nr. 73), der er kort beskrevet i afsnit 2.5.6.

Yderligere oplysninger om den praktiske anvendelse af EU-retsforskrifter om retligt samarbejde i straffesager er tilgængelige på Det Europæiske Retlige Netværks websted: www.ejn-crimjust.europa.eu.

Det juridiske bibliotek på hjemmesiden indeholder udførlige og praktiske oplysninger om hver enkelt retsforskrift, herunder uddrag fra EU-Tidende, ændringsretsakter, status for gennemførelse, formularer i Word-format, meddelelser, udtalelser, rapporter, håndbøger og andre praktiske oplysninger. For at lette adgangen til EU-retsforskrifterne om retligt samarbejde og til status for deres gennemførelse i medlemsstaterne er der separate indgangspunkter (shortcuts) på Det Europæiske Retlige Netværks websted.

Navnlig følgende foranstaltninger kunne overvejes, før sagen indbringes for domstolene:

a) udstedelse af en europæisk efterforskningskendelse med henblik på afhøring af en mistænkt i en anden medlemsstat via en videoforbindelse

b) udstedelse af en europæisk efterforskningskendelse med henblik på afhøring af en mistænkt i en anden medlemsstat af denne medlemsstats kompetente myndigheder

c) udstedelse af en europæisk kontrolordre med henblik på at få den mistænktes bopælsmedlemsstat til at gennemføre en tilsynsforanstaltning, der ikke indebærer frihedsberøvelse, over for en mistænkt forud for retssagen

d) indberetning til SIS med henblik på at få oplyst en mistænkts sædvanlige opholdssted eller bopæl, jf. artikel 34 i SIS II-afgørelsen. Sådanne indberetninger adskiller sig fra de indberetninger, der gennemgås længere nede under denne håndbogs afsnit 3.3.1. Så snart den udstedende judicielle myndighed har fået meddelelse om vedkommendes sædvanlige opholdssted eller bopæl, skal denne myndighed følge op herpå (f.eks. ved at indkalde den mistænkte til at møde for den relevante myndighed, der er ansvarlig for straffesager) og slette indberetningen til SIS i overensstemmelse med punkt 6.5 i SIRENE-håndbogen

e) at indkalde en mistænkt, der befinder sig i den fuldbyrdende medlemsstat til at møde for den relevante myndighed, der er ansvarlig for straffesager i den udstedende medlemsstat

f) at opfordre den pågældende til frivilligt at møde op i retten.

Navnlig følgende foranstaltninger kunne overvejes efter, at der er afsagt fældende dom i sagen:

a) overførsel af en frihedsstraf til den medlemsstat, hvor den dømte har sædvanligt opholdssted, med henblik på fuldbyrdelse dér

b) overførsel af en alternativ sanktion (f.eks. samfundstjeneste) eller en beslutning om prøveløsladelse til den medlemsstat, hvor den dømte har sædvanligt opholdssted, med henblik på fuldbyrdelse dér.

2.5.1. Den europæiske efterforskningskendelse

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/41/EU af 3. april 2014 om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager (19)

Den europæiske efterforskningskendelse kan benyttes til at fremskaffe bevismateriale fra en anden medlemsstat. Kendelsen omfatter alle efterforskningsskridt bortset fra fælles efterforskningsteams. Formålet er at gøre det muligt for medlemsstaterne at foretage efterforskningsskridt på grundlag af en gensidig anerkendelse. Efterforskningskendelser, der vedrører foranstaltninger, som ikke eksisterer, eller som ikke står til rådighed i de fuldbyrdende medlemsstater, kan alligevel fuldbyrdes ved at benytte sig af alternative efterforskningsskridt.

Den europæiske efterforskningskendelse erstatter konventionen om gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlemsstater (20) og det tidligere kludetæppe af retsforskrifter på området. Indarbejdelsen af de gældende foranstaltninger i en enkel ny retsakt har til formål at gøre det retlige samarbejde i forbindelse med efterforskning i straffesager hurtigere og mere effektivt. Efterforskningskendelsen kan bruges i straffesager, men også i forvaltningssager med retlig bekræftelse, når der kan pålægges sanktioner. Medlemsstaterne skal træffe beslutning om anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af en efterforskningskendelse inden 30 dage og udføre det pågældende efterforskningsskridt inden 90 dage, efter at beslutningen er truffet.

I nogle situationer kan efterforskningskendelsen benyttes til at afhøre den mistænkte via videolink for at afgøre, om der skal udstedes en europæisk arrestordre med henblik på strafforfølgning.

Eksempel 1: Pierre er fornylig flyttet fra medlemsstat A til B. Der foreligger en bestyrket mistanke om, at han har medvirket til en grov forbrydelse i A. Myndighederne i A er imidlertid nødt til at afhøre ham, før de kan tage stilling til, om han skal strafforfølges. Den judicielle myndighed i A kan udstede en efterforskningskendelse for at afhøre Pierre via video-link i B.

Eksempel 2: Under samme omstændigheder som i eksempel 1 kunne den judicielle myndighed i A udstede en efterforskningskendelse med en anmodning til de kompetente myndigheder i B om at foretage en afhøring af Pierre og fremlægge en skriftlig rapport om afhøringen.

2.5.2. Overførelser af fanger

Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union

Med rammeafgørelse 2008/909/RIA er der indført en ordning til overførelse af domfældte til den medlemsstat, hvori de er statsborgere eller har sædvanligt opholdssted, eller til en anden medlemsstat, som de har nær tilknytning til. Rammeafgørelse 2008/909/RIA finder ligeledes anvendelse, når den domfældte allerede er i den pågældende medlemsstat. Den domfældtes samtykke til overførslen er ikke længere fornødent i alle sager. Denne rammeafgørelse har for medlemsstaternes vedkommende erstattet Europarådets konvention af 21. marts 1983 om overførelse af domfældte (ETS nr. 112) og tillægsprotokollen hertil af 18. december 1997 (ETS nr. 167).

I stedet for at udstede en europæisk arrestordre for at få overgivet personen til afsoning af straffen i den medlemsstat, hvor dommen blev afsagt, kan rammeafgørelse 2008/909/RIA i visse situationer bruges til at fuldbyrde dommen på det sted, hvor den domfældte bor, og hvor chancerne for resocialisering kunne være større.

Artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909/RIA indeholder også en specialbestemmelse om fuldbyrdelse af frihedsstraf i den fuldbyrdende medlemsstat i sager, der falder ind under artikel 4, nr. 6, og artikel 5, nr. 3, i EAO-rammeafgørelsen (jf. denne håndbogs afsnit 5.4.2. og 5.8.2). I tilfælde hvor artikel 4, nr. 6, eller 5, nr. 3, i EAO-rammeafgørelsen anvendes, skal rammeafgørelse 2008/909/RIA ligeledes anvendes ved overførelsen af sanktionen til den medlemsstat, hvor den skal fuldbyrdes.

Eksempel 1

Jerzy er statsborger i medlemsstat B, hvor han normalt bor. Under et besøg i medlemsstat A begår han en strafbar handling. Han idømmes to års fængsel i medlemsstat A.

Myndighederne i medlemsstat A kan eventuelt overføre sanktionen til fuldbyrdelse i medlemsstat B uden Jerzy's samtykke, hvis dette vil øge hans chancer for resocialisering, og andre betingelser i rammeafgørelse 2008/909/RIA er opfyldt.

Eksempel 2

Gustav er statsborger i medlemsstat B, men bor i medlemsstat A, hvor han har et fast job, og hvor hans familie også bor. I medlemsstat B idømmes han en frihedsstraf i en skattesag. I stedet for at udstede en europæisk arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af dommen, kan myndighederne i B overføre dommen til afsoning i A.

2.5.3. Den Europæiske Kontrolordre

Rådets rammeafgørelse 2009/829/RIA af 23. oktober 2009 om anvendelse mellem Den Europæiske Unions medlemsstater af princippet om gensidig anerkendelse på afgørelser om tilsynsforanstaltninger som et alternativ til varetægtsfængsling (21)

Rammeafgørelse 2009/829/RIA indeholder en mulighed for at overføre en ikke-frihedsberøvende tilsynsforanstaltning fra den medlemsstat, hvor en ikke-bosiddende person er mistænkt for at have begået en strafbar handling, til den medlemsstat, hvor den pågældende har bopæl. Dette gør det muligt at underlægge en mistænkt en tilsynsforanstaltning i hans eller hendes normale omgivelser, indtil straffesagen indledes i den anden medlemsstat. Den europæiske kontrolordre kan anvendes på alle ikke-frihedsberøvende tilsynsforanstaltninger, der iværksættes forud for retssagen, f.eks. rejserestriktioner og pligt til at indfinde sig et bestemt sted regelmæssigt.

Det er den retsforfølgende medlemsstat, der afgør, om en tilsynsforanstaltning skal overføres. De forskellige tilsynsforanstaltninger, der er omfattet, er fastsat i rammeafgørelse 2009/829/RIA og i de erklæringer, som hver medlemsstat har afgivet efterfølgende (som kan ses på det europæiske retlige netværks hjemmeside). Overførsel af en tilsynsforanstaltning kræver, at den, der er undergivet foranstaltningen, samtykker heri.

Eksempel: Sonia bor og arbejder i medlemsstat B. Hun opholder sig midlertidigt i medlemsstat A, hvor der er indledt en efterforskning imod hende for bedrageri. Den judicielle myndighed i A ved, at Sonia opholder sig i B, og er af den opfattelse, at risikoen for, at hun vil undlade at give møde i retten, er ringe. I stedet for at lade hende være varetægtsfængslet i A kan den judicielle myndighed i A pålægge hende at indfinde sig regelmæssigt hos politimyndigheden i B. For at gøre det muligt for Sonia at tage tilbage til og tage ophold i B, indtil straffesagen indledes i A, kan den kompetente myndighed i A med Sonias samtykke udstede en kontrolordre for at få forpligtelsen til at indfinde sig på politistationen anerkendt og fuldbyrdet i B.

2.5.4. Overførelse af afgørelser om prøvetid med tilsyn og alternative sanktioner

Rådets rammeafgørelse 2008/947/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme og afgørelser om prøvetid med tilsyn med henblik på tilsyn med tilsynsforanstaltninger og alternative sanktioner (22)

I medfør af rammeafgørelse 2008/947/RIA anvendes princippet om gensidig anerkendelse på alternativer til frihedsstraf og foranstaltninger til fremme af førtidig løsladelse. Det relevante tidspunkt er tidspunktet, før straffesagen indledes.

Den indeholder regler om, at en afgørelse om prøvetid med tilsyn eller alternative sanktioner kan fuldbyrdes i en anden medlemsstat end den, hvor personen blev dømt, forudsat at vedkommende samtykker heri.

Eksempel: Anna er statsborger i medlemsstat A, men er på ferie i medlemsstat B. Hun er fundet skyldig i et strafbart forhold i B og dømt til at udføre samfundstjeneste i stedet for frihedsstraf. Hun kan vende tilbage til A, hvorefter myndighederne i A er forpligtet til at anerkende den idømte samfundstjeneste og føre tilsyn med Annas udførelse af den.

2.5.5. Økonomiske sanktioner

Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe (23)

I medfør af rammeafgørelse 2005/214/RIA anvendes princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe, der pålægges af judicielle eller administrative myndigheder. Formålet med afgørelsen er at lette fuldbyrdelsen af sådanne straffe i en anden medlemsstat end den, hvor den blev pålagt. Det gøres herved muligt for en judiciel eller administrativ myndighed at overføre en bødestraf direkte til en myndighed i en anden EU-medlemsstat og at få straffen anerkendt og fuldbyrdet uden yderligere formaliteter.

Rammeafgørelse 2005/214/RIA finder anvendelse på alle strafbare forhold, jf. artikel 1, litra a), nr. i) og ii), samt »overtrædelser af almindelige retsregler«, forudsat at den pågældende har haft lejlighed til at få sagen prøvet ved »en domstol med kompetence i navnlig straffesager« (Domstolen har nærmere redegjort for sidstnævnte begreb navnlig i sag C-60/12, Balá (24), præmis 39 og 40).

Proceduren finder anvendelse i situationer, der går på tværs af grænserne, hvor en bødestraf pålægges i en medlemsstat, og denne straf forventes fuldbyrdet i den medlemsstat, hvor gerningsmanden bor eller råder over aktiver eller indkomst.

I visse medlemsstaters retsorden kan en ubetalt bøde konverteres til en frihedsstraf. I disse situationer kan en europæisk arrestordre eventuelt udstedes med henblik på fuldbyrdelse af frihedsstraffen. Det anbefales, at det så vidt muligt overvejes at tage rammeafgørelse 2005/214/RIA i brug som en af metoderne til gennemtvingelse af betalingen, før bødestraffen konverteres til en frihedsstraf, og det således ikke bliver nødvendigt at udstede en europæisk arrestordre.

2.5.6. Overførsel af straffesager

Der bør overvejes at overføre straffesager til den medlemsstat, hvor den tiltalte opholder sig, i relevante tilfælde. Retsgrundlaget for overførslen er konventionen fra 1972 om overførsel af retsforfølgning i straffesager. De medlemsstater, der ikke har ratificeret denne konvention, kan støtte overførslen på den modtagende medlemsstats almindelige kompetence til at iværksætte en strafferetlig efterforskning. I så fald fremsættes anmodningen sædvanligvis i medfør af artikel 21 i Europarådets konvention om gensidig retshjælp i straffesager af 20. april 1959 (ETS nr. 30).

2.6. Specialitetsreglen — eventuel retsforfølgning for andre lovovertrædelser

I almindelighed kan en person, der er overgivet, ikke retsforfølges, idømmes straf eller på anden måde frihedsberøves for andre inden overgivelsen begåede lovovertrædelser end den, for hvilken den pågældende er overgivet. Dette kommer til udtryk i den specialitetsregel, der er fastsat i artikel 27 i EAO-rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.

Der er knyttet en række undtagelser til specialitetsreglen. EAO-rammeafgørelsen giver medlemsstaterne mulighed for i forhold til andre medlemsstater, der har givet samme meddelelse, at give afkald på at påberåbe sig specialitetsreglen, medmindre den fuldbyrdende judicielle myndighed i den konkrete sag anfører andet i sin afgørelse om overgivelse, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 27, stk. 1. Ifølge de for Kommissionen foreliggende oplysninger er det kun Estland, Østrig og Rumænien, der har afgivet sådanne meddelelser.

Desuden er der i EAO-rammeafgørelsens artikel 27, stk. 3, en opregning af andre situationer, hvor specialitetsreglen ikke finder anvendelse:

»a) hvis den pågældende efter at have haft mulighed for at forlade den medlemsstat, han er overgivet til, har undladt dette inden for 45 dage efter den endelige løsladelse eller er vendt tilbage til denne medlemsstats territorium efter at have forladt det

b) hvis lovovertrædelsen ikke kan straffes med frihedsberøvelse

c) hvis retsforfølgningen ikke medfører anvendelse af en foranstaltning, der begrænser den pågældendes personlige frihed

d) hvis den pågældende vil blive pålagt en straf eller en foranstaltning, der ikke indebærer frihedsberøvelse, herunder bødestraf eller en anden foranstaltning, der måtte træde i stedet for bøde, også selv om denne straf eller foranstaltning begrænser den pågældendes personlige frihed

e) hvis den pågældende har givet sit samtykke til overgivelse, eventuelt samtidig med at han giver afkald på anvendelse af specialitetsreglen, i henhold til artikel 13

f) hvis den pågældende efter overgivelsen udtrykkeligt giver afkald på anvendelse af specialitetsreglen for specifikke lovovertrædelser, der er begået inden overgivelsen. Afkaldet skal afgives til de kompetente udstedende judicielle myndigheder og føres til protokols i overensstemmelse med den udstedende medlemsstats nationale lovgivning. Afkaldet skal indhentes på en sådan måde, at det fremgår, at den pågældende har givet det frivilligt og med fuldt kendskab til følgerne. Med henblik herpå har han ret til juridisk bistand.«

I andre tilfælde er det nødvendigt at indhente den oprindelige fuldbyrdende medlemsstats samtykke til retsforfølgning eller fuldbyrdelse af de andre lovovertrædelser, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 27, stk. 3, litra g). Samtykke skal gives, når den lovovertrædelse, for hvilken der er anmodet om samtykke, i sig selv giver anledning til overgivelse i henhold til EAO-rammeafgørelsen, med mindre der foreligger en obligatorisk eller fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelsen.

Hvis det er relevant, kan den fuldbyrdende judicielle myndighed betinge sit samtykke af en af betingelserne vedrørende livsvarig fængselsstraf og overførsel af statsborgere eller bosatte i EAO-rammeafgørelsens artikel 5 (jf. denne håndbogs afsnit 5.8). I disse tilfælde skal den udstedende medlemsstat give de relevante garantier, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 27, stk. 4.

Den procedure, der skal følges ved afkald på specialitetsreglen, når den fuldbyrdende judicielle myndighed giver samtykke hertil

Anmodningen om samtykke skal afgives efter den samme procedure og skal omfatte de samme oplysninger, som gælder for en normal arrestordre. Den kompetente judicielle myndighed sender således anmodningen om samtykke direkte til den fuldbyrdende judicielle myndighed, der overgav personen. Oplysningerne i anmodningen skal, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 8, stk. 1, oversættes efter de samme regler som dem, der gælder for arrestordren. Den fuldbyrdende judicielle myndighed skal træffe afgørelsen senest 30 dage efter modtagelsen af anmodningen, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 27, stk. 4.

I dommen i sag C-388/08 PPU, Leymann og Pustovarov (25), tog Domstolen stilling til, hvordan det skal afgøres, om den pågældende overtrædelse er en »anden lovovertrædelse« end den, for hvilken den pågældende er overgivet, i betydningen i EAO-rammeafgørelsens artikel 27, stk. 2, så samtykkeproceduren i EAO-rammeafgørelsens artikel 27, stk. 3, litra g), og artikel 27, stk. 4, skal iværksættes. Domstolen udtalte i den forbindelse, at:

»(…) er det nødvendigt at undersøge, om de forhold, der udgør lovovertrædelsen, i henhold til den retlige beskrivelse fra den udstedende medlemsstat er de forhold, for hvilke personen er blevet overgivet, og om der er tilstrækkelig overensstemmelse mellem de oplysninger, som fremgår af arrestordren, og de oplysninger, der er nævnt i det senere procesdokument. Ændringer med hensyn til tid og sted er tilladt, forudsat at de fremgår af de oplysninger, som er blevet indsamlet i løbet af den procedure, som finder anvendelse i den udstedende medlemsstat med hensyn til den adfærd, som er beskrevet i arrestordren, at de ikke ændrer lovovertrædelsens karakter, og at de ikke medfører grunde til at afslå fuldbyrdelse i henhold til rammeafgørelsens artikel 3 og 4.«

3. PROCEDUREN FOR UDSTEDELSE AF EN EUROPÆISK ARRESTORDRE

3.1. Andre verserende straffesager og europæiske arrestordrer, der vedrører samme person

3.1.1. I den udstedende medlemsstat:

Før der udstedes en europæisk arrestordre, anbefales det, at den judicielle myndighed undersøger, om der er rejst andre straffesager eller udstedt andre europæiske arrestordrer vedrørende den eftersøgte i den udstedende medlemsstat.

Hvis der i den udstedende medlemsstat verserer andre straffesager mod den eftersøgte eller er afsagt andre eksigible domme, hvorved vedkommende er idømt frihedsstraf, tilrådes det at kontakte og om muligt koordinere sagen med andre nationale myndigheder, før der udstedes en europæiske arrestordre. Det er vigtigt at sikre sig, at arrestordren omfatter alle de lovovertrædelser, som den eftersøgte vil blive retsforfulgt for, eller som vedkommende er blevet idømt i den udstedende medlemsstat. Dette tilrådes navnlig på grund af specialitetsreglen, der kan være til hinder for retsforfølgning eller domfældelse for andre lovovertrædelser end dem, der gav anledning til den fuldbyrdende medlemsstats overgivelse af den pågældende (jf. afsnit 2.6). Selv om der kan anmodes om den pågældendes eller den fuldbyrdende medlemsstats samtykke til retsforfølgning eller fuldbyrdelse af straffen for disse lovovertrædelser efter overgivelsen, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 27, stk. 3, litra f) og g), har det vist sig, at opnåelsen af et sådant samtykke i praksis kan være langsom eller omstændelig.

Alle lovovertrædelser bør om muligt inkluderes i én arrestordre, da dette vil fremskynde proceduren i den fuldbyrdende medlemsstat, og gøre den mere effektiv. Hvis der er udstedt en tidligere europæisk arrestordre vedrørende den samme person, kan den om muligt erstattes af en ny arrestordre, der omfatter både lovovertrædelserne fra den gamle arrestordre og de nye lovovertrædelser. Hvis der tidligere er foretaget en indberetning med henblik på anholdelse af den pågældende, bør den opdateres for at inkludere den nye arrestordre. Det er muligt at indgive mere end én arrestordre pr. indberetning med henblik på anholdelse (jf. punkt 3.1 i SIRENE-håndbogen).

3.1.2. I en anden medlemsstat:

Hvis der er noget, der tyder på, at der i en anden medlemsstat eller andre medlemsstater verserer andre straffesager mod den eftersøgte eller er afsagt andre eksigible domme, hvorved vedkommende er idømt en frihedsstraf, kan det være hensigtsmæssigt at kontakte myndighederne i den anden medlemsstat eller de andre medlemsstater, før den europæiske arrestordre udstedes. I sådanne tilfælde kan myndighederne i de forskellige medlemsstater undersøge, om det er muligt at nå til enighed om, hvilken medlemsstat, der skal udstede (den første) arrestordre, og om det er muligt at samle straffesagerne i én eller i det mindste færre medlemsstater.

De kompetente myndigheder bør undersøge, om der til SIS er foretaget en indberetning med henblik på anholdelse af den samme person i en anden medlemsstat. Flere medlemsstater kan foretage en indberetning med henblik på anholdelse af samme person. I tilfælde af en arrest vil SIRENE-kontoret i den fuldbyrdende medlemsstat samtidig informere hver af de berørte medlemsstater (jf. punkt 3.2 i SIRENE-håndbogen).

De kompetente myndigheder kan også kontakte Eurojust, det europæiske retlige netværks kontaktpunkter eller begge eller direkte kontakte den kompetente myndighed i en anden medlemsstat (26).

Det bemærkes, at den fuldbyrdende medlemsstat, hvis den har modtaget flere arrestordrer for den eftersøgte, under alle omstændigheder må tage stilling til, hvortil den eftersøgte først skal overgives (jf. afsnit 5.10). Det kan derfor være mere effektivt, at de udstedende judicielle myndigheder når til enighed om, til hvilken af medlemsstaterne, den eftersøgte først skal overgives, før der udstedes flere arrestordrer. Skønt den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke er bundet af de aftaler vedrørende konkurrerende arrestordrer, der er indgået mellem de udstedende judicielle myndigheder, bør den tage hensyn til dem.

De må derfor ligeledes tilrådes, at afsnit »f« (andre forhold af relevans for sagen) i den europæiske arrestordreformular udfyldes, så de fuldbyrdende judicielle myndigheder straks får kendskab hertil.

3.2. Udfyldelse af den europæiske arrestordreformular

Bilag III indeholder en detaljeret vejledning i udfyldelsen af den europæiske arrestordreformular.

3.2.1. Oplysninger, der altid skal angives

Den fuldbyrdende judicielle myndighed bør altid have et minimum af oplysninger, så de kan tage stilling til anmodningen om overgivelse, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 15, stk. 2. Myndigheden skal i særdeleshed have mulighed for at bekræfte personens identitet og vurdere, om en af grundene til at afslå fuldbyrdelsen foreligger. Den udstedende judicielle myndighed skal således være særlig omhyggelig med beskrivelsen af lovovertrædelsen/lovovertrædelserne i arrestordreformularen.

De nøjagtige oplysninger, der skal angives, afhænger af omstændighederne i den konkrete sag. Det er imidlertid vigtigt at være opmærksom på, at den fuldbyrdende judicielle myndighed måske ikke har noget eller kun begrænset kendskab til den sag, arrestordren vedrører, eller til den udstedende medlemsstats retsorden. Det er derfor helt afgørende, at de udstedende judicielle myndigheder sikrer sig, at oplysningerne i arrestordreformularen er klare, korrekte og udførlige. Hvis formularen er korrekt udfyldt, er der ikke behov for yderligere dokumenter.

Erfaringen viser, at anmodninger om yderligere oplysninger mellem udstedende og fuldbyrdende judicielle myndigheder er en af hovedårsagerne til forsinkelser ved fuldbyrdelsen af europæiske arrestordrer. Dette medfører ofte, at fristerne i EAO-rammeafgørelsen overskrides (jf. afsnit 4.1 om frister).

3.2.2. Nyttige supplerende oplysninger fra den udstedende judicielle myndighed

Hvis der foreligger fotografier eller fingeraftryk af den eftersøgte, skal de vedlægges indberetningen til SIS. Desuden skal der altid angives navn og adresse samt mobiltelefonnummer på den ansvarlige vagttjeneste og person, så de kan underrettes omgående, uanset hvornår på dagen den eftersøgte bliver fundet.

Når der er en vis sandsynlighed for, at den fuldbyrdende medlemsstat vil stille krav om, at den udstedende medlemsstat stiller garantier som omhandlet i EAO-rammeafgørelsens artikel 5, tilrådes det, at tilføje de relevante oplysninger til arrestordren. Den udstedende judicielle myndighed kan f.eks. allerede have tilkendegivet, at den vil give samtykke til overgivelse af den eftersøgte til den fuldbyrdende medlemsstat på bestemte betingelser (jf. afsnit 5.8).

3.3. Fremsendelse af den europæiske arrestordre

Proceduren ved fremsendelse af arrestordren afhænger af, om den udstedende judicielle myndighed har kendskab til den eftersøgtes opholdssted, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 9. I de fleste tilfælde er det uvist, hvor personen opholder sig, eller opholdsstedet ukendt, hvorfor arrestordren bør fremsendes til alle medlemsstater via SIS. Selv i tilfælde, hvor man har kendskab til personens opholdssted, kan den udstedende judicielle myndighed beslutte at foretage en indberetning til SIS, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 9, stk. 2.

3.3.1. Når den eftersøgtes opholdssted er ukendt

Når den eftersøgtes opholdssted er ukendt, bør arrestordren fremsendes til alle medlemsstater. Med henblik herpå bør der foretages en indberetning med henblik på anholdelse eller overgivelse i SIS i overensstemmelse med SIS II-afgørelsens artikel 26. Opmærksomheden henledes på, at den udstedende judicielle myndighed skal udstede den europæiske arrestordre, før der kan foretages indberetning til SIS.

Hvis det er relevant, bør den udstedende judicielle myndighed sende en kopi af den originale europæiske arrestordre og alle relevante oplysninger vedrørende den pågældende til det nationale SIRENE-kontor gennem den kompetente politimyndighed.

SIRENE-kontoret i den udstedende medlemsstat undersøger, om oplysningerne er fuldstændige (f.eks. om fotografier eller fingeraftryk er til rådighed og kan vedlægges), vedlægger kopien af den originale arrestordre til indberetningen samt en oversættelse, hvis den foreligger, og godkender indberetningen til SIS. SIRENE-kontoret videregiver desuden indholdet af arrestordren til de øvrige SIRENE-kontorer via udveksling af supplerende oplysninger (formular A). Formular A udstedes på engelsk. Det er vigtigt at angive i formular A (rubrik 311), om eftersøgningen af personen er begrænset til bestemte medlemslandes område (geografisk eftersøgning).

Når myndigheden har modtaget formular A, undersøger de øvrige SIRENE-kontorer, om oplysningerne i formular A og i arrestordren er fuldstændige. Som det fremgår af artikel 25 i afgørelse 2007/533/RIA (SIS II-afgørelsen), kan SIRENE-kontoret også, under retsligt tilsyn, undersøge, om det er åbenbart, at fuldbyrdelsen af arrestordren skal afslås, og hvis det er tilfældet, markere indberetningen med et »flag« og derved forhindre, at der foretages anholdelse. Under denne efterprøvelsesproces bør brugerne fortsat have adgang til indberetningen. Hvis en medlemsstat ikke fuldbyrder arrestordren og derfor beslutter sig for at markere indberetningen med et flag, vil indberetningen fortsat være synlig for brugerne. Der skal ikke skrides til anholdelse af den eftersøgte, men dennes opholdssted skal klarlægges (jf. afsnit 3.6 i SIRENE-håndbogen).

Det modtagende SIRENE-kontor gennemgår også de nationale databaser, såsom politiets og kriminalforsorgens, for at se, om de nationale myndigheder har kendskab til den eftersøgte, og om vedkommende måske allerede sidder fængslet for en anden lovovertrædelse. Findes personen i forbindelse med disse undersøgelser, fremsender SIRENE-kontoret oplysningerne i formular A til den kompetente myndighed, der så fuldbyrder arrestordren.

Indberetningen med henblik på anholdelse kan ses af de kompetente myndigheder i alle medlemsstater (som regel retshåndhævende eller judicielle myndigheder). Hvis personen spores og anholdes i en anden medlemsstat på grundlag af en SIS-indberetning, vil den udstedende judicielle myndighed få meddelelse herom via det nationale SIRENE-kontor.

En indberetning til SIS med henblik på anholdelse ledsaget af en kopi af den originale europæiske arrestordre udgør og har samme retsvirkninger som en europæisk arrestordre, jf. artikel 31, stk. 1, i SIS II-afgørelsen. Efter at anden generation af SIS er blevet operativ, er det ikke længere nødvendigt at fremsende det originale arrestordredokument, da kopien af den originale arrestordre er direkte vedlagt indberetningen. Da den originale arrestordre imidlertid er udstedt på den udstedende stats sprog, og formular A er udstedt på engelsk, kan det stadig være nødvendigt for den udstedende judicielle myndighed at sende en oversættelse af arrestordren til den fuldbyrdende medlemsstat, efter at den efterlyste er blevet anholdt. Det er også muligt straks at vedlægge indberetningen en kopi af en oversættelse af den europæiske arrestordre til et eller flere officielle EU-sprog.

På det europæiske retlige netværks hjemmeside (http://www.ejn-crimjust.europa.eu) er der en liste over de sprog, der accepteres i medlemsstaterne (jf. afsnit 3.4).

Den udstedende judicielle myndighed skal sikre sig, at indberetningen til SIS kun lagres så længe, det er nødvendigt for at opnå formålet med indberetningen, jf. artikel 44, stk. 1, i SIS II-afgørelsen. Det indebærer, at indberetningen skal slettes, hvis den europæiske arrestordre trækkes tilbage (jf. denne håndbogs afsnit 10.4), eller overgivelsen har fundet sted (jf. afsnit 3.11 i SIRENE-håndbogen).

3.3.2. Når den eftersøgtes opholdssted er kendt

Når den eftersøgtes opholdssted er kendt, kan den udstedende judicielle myndighed sende arrestordren direkte til den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat med henblik på fuldbyrdelse, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 9, stk. 1.

Hvis den udstedende judicielle myndighed ikke har kendskab til den kompetente fuldbyrdende judicielle myndighed, skal den foretage de nødvendige undersøgelser, herunder via det europæiske retlige netværks kontaktpunkter, for at indhente oplysning herom fra den fuldbyrdende medlemsstat, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 10, stk. 1. Atlasredskabet på det europæiske retslige netværks hjemmeside (http://www.ejn-crimjust.europa.eu) indeholder ligeledes oplysninger herom, samt hver enkelt medlemsstats adresse og telefonnummer.

For at imødegå enhver risiko for at den eftersøgte undviger, kan den udstedende judicielle myndighed også sende arrestordren til det nationale SIRENE-kontor med henblik på fremsendelse til de øvrige medlemsstater via SIS (jf. afsnit 3.3.1). Indberetningen til SIS gør det muligt for politimyndighederne i medlemsstaterne at få kendskab til, at personen er efterlyst med henblik på anholdelse. Det bør imidlertid gøres klart for alle SIRENE-kontorer, at man ved, hvor personen opholder sig, for at undgå unødigt arbejde med at undersøge, om de nationale myndigheder har kendskab til personen, og om vedkommende befinder sig på deres område.

3.3.3. Fremsendelse af den europæiske arrestordre til medlemsstater, der ikke anvender SIS

På nuværende tidspunkt anvender følgende medlemsstater ikke SIS: Irland og Cypern. Når en europæisk arrestordre skal fremsendes til en af disse medlemsstater, kan den sendes enten direkte eller via det relevante nationale Interpolkontor. Fremsendelse via Interpol er reguleret i EAO-rammeafgørelsens artikel 10, stk. 3.

Det skal imidlertid bemærkes, at en efterlysning via Interpol i nogle medlemsstater ikke udgør et tilstrækkeligt grundlag for anholdelse. Det er derfor vigtigt klart at anføre i indberetningen, at der foreligger en europæisk arrestordre, eftersom en arrestordre altid indebærer en forpligtelse til at anholde den eftersøgte.

3.4. Oversættelse af den europæiske arrestordre

Den europæiske arrestordreformular skal udfyldes på eller oversættes til det officielle sprog eller et af de officielle sprog i den fuldbyrdende medlemsstat. Hvis den fuldbyrdende medlemsstat har erklæret, at den også accepterer oversættelser til et eller flere af EU-institutionernes officielle sprog, kan arrestordren dog i stedet oversættes til et af disse sprog, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 8, stk. 2.

På det europæiske retlige netværks hjemmeside (http://www.ejn-crimjust.europa.eu — Fiches belges tool) er der en liste over de sprog, som medlemsstaterne accepterer.

Når den europæiske arrestordre fremsendes via SIS, kan den udstedende medlemsstat også vedlægge en kopi af en oversættelse af arrestordren på et eller flere af EU-institutionernes officielle sprog til indberetningen til SIS som omhandlet i artikel 27, stk. 2, i SIS II-afgørelsen. Disse oversættelser så vel som A-blanketten bør udgøre et tilstrækkeligt grundlag for udførelsen af den kontrol, der er gennemgået i denne håndbogs afsnit 3.3.1. Det bemærkes, at dette ikke påvirker forpligtelsen til at oversætte den europæiske arrestordre til et sprog, der accepteres af den fuldbyrdende medlemsstat.

Når der er en formodning om, hvor den eftersøgte vil blive anholdt, kan det være mere hensigtsmæssigt i forvejen at oversætte den europæiske arrestordre til den pågældende medlemsstats sprog. Dette vil gøre det nemmere at overholde den korte frist for fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre.

Når en europæisk arrestordre sendes direkte til en fuldbyrdende judiciel myndighed, skal den ledsages af en oversættelse. Da europæiske arrestordrer skal behandles og fuldbyrdes som hastesager, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 17, stk. 1, skal den udstedende medlemsstat sende oversættelsen så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder inden den frist, som medlemsstaten har fastsat for modtagelse af en oversat arrestordre (jf. denne håndbogs afsnit 4.3).

Oversættelsen skal foretages ved hjælp af den standardformular, der er udarbejdet på alle 24 officielle EU-sprog. Formularen er tilgængelig på alle sprog på det europæiske retlige netværks hjemmeside (Juridisk bibliotek og kompendium i både pdf- og word-format).

3.5. Når den eftersøgte er blevet anholdt: Samarbejde og kommunikation med de kompetente myndigheder i den fuldbyrdende medlemsstat

Efter at den eftersøgte er blevet anholdt i en anden medlemsstat, bør de kompetente myndigheder i den udstedende medlemsstat hurtigt svare på anmodninger om oplysninger og andre anmodninger fra myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat. Det tilrådes de kompetente myndigheder i den udstedende medlemsstat at konsultere retningslinjerne for godt samarbejde og kommunikation med de kompetente myndigheder i den fuldbyrdende medlemsstat i denne håndbogs DEL II. Det europæiske retlige netværk eller Eurojust kan være behjælpelige, hvis der skulle opstå kommunikationsproblemer. SIRENE-kontoret letter også ofte kommunikationen, når personen er blevet pågrebet, efter at vedkommende er blevet indberettet til SIS med henblik på anholdelse.

Hvis den udstedende judicielle myndighed beslutter at trække sin arrestordre tilbage, bør den snarest muligt orientere den fuldbyrdende judicielle myndighed herom, navnlig hvis den eftersøgte er blevet frihedsberøvet. Den skal ligeledes sikre sig, at indberetningen til SIS slettes.

Den udstedende judicielle myndighed kan til enhver tid fremsende supplerende nyttige oplysninger til den fuldbyrdende judicielle myndighed, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 15, stk. 3.

DEL II: FULDBYRDELSE AF EN EUROPÆISK ARRESTORDRE

4. FREMGANGSMÅDEN VED FULDBYRDELSEN HERAF

4.1. Fristen for at træffe afgørelse om fuldbyrdelse af arrestordren

Der er fastsat strenge frister for fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre. Fristen afhænger af, om den eftersøgte har givet samtykke til overgivelsen. Det skal understreges, at alle arrestordrer uanset den fastsatte frist skal behandles og fuldbyrdes som en hastesag, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 17, stk. 1.

Hvis den eftersøgte giver samtykke til overgivelse, bør der træffes endelig afgørelse om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre senest ti dage efter, at dette samtykke er givet, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 17, stk. 2.

Hvis den eftersøgte ikke giver samtykke til overgivelse, bør der træffes endelig afgørelse om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre senest 60 dage efter, at vedkommende er blevet anholdt, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 17, stk. 3.

Ifølge EAO-rammeafgørelsen kan et samtykke i princippet ikke tilbagekaldes. Medlemsstaterne kan imidlertid fastsætte, at samtykket og i givet fald afkaldet på anvendelse af specialitetsreglen (jf. afsnit 2.6), kan tilbagekaldes i henhold til national ret. Hvis den eftersøgte tilbagekalder sit samtykke, finder den oprindelige 10-dages frist ikke længere anvendelse, idet den konverteres til en 60-dages frist, der begynder at løbe fra den dag, hvor anholdelsen fandt sted, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 13, stk. 4. Ved fastlæggelsen af fristen medregnes perioden mellem datoen for samtykket og datoen for tilbagekaldelsen ikke.

Når arrestordren i det konkrete tilfælde ikke kan fuldbyrdes inden for de gældende frister, kan fristerne undtagelsesvis forlænges med yderligere 30 dage. I så fald skal den fuldbyrdende judicielle myndighed straks underrette den udstedende judicielle myndighed herom med angivelse af grundene til forsinkelsen, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 17, stk. 4.

Som Domstolen fastslog i dommen i sag C-168/13 PPU, Jeremy F. (27), skal et eventuelt retsmiddel med opsættende virkning, der er fastsat i national lovgivning til prøvelse af en afgørelse om overgivelse, under alle omstændigheder overholde EAO-rammeafgørelsens fristere for at træffe endelig afgørelse EAO-rammeafgørelsen.

I dommen i sag C-237/15 PPU, Lanigan (28), fandt Domstolen, at overskridelse af fristen for at træffe afgørelse om fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre ikke fritager den kompetente ret for dens forpligtelse til at træffe en afgørelse i denne henseende og ikke i sig selv er til hinder for, at den eftersøgte fortsat holdes varetægtsfængslet. Hvis frihedsberøvelsen kommer til at vare for længe, må den eftersøgte imidlertid løslades, og de nødvendige foranstaltninger træffes til at undgå, at den pågældende flygter.

Forpligtelsen til at informere Eurojust om forsinkelser

Når en medlemsstat ikke kan overholde fristerne, skal de kompetente myndigheder underrette Eurojust og angive grundene til forsinkelsen, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 17, stk. 7. Henset til den grundlæggende betydning af at overholde fristerne ved behandlingen af en europæisk arrestordre overvåger Eurojust de sager, hvor fristerne ikke kunne overholdes — hvis den får meddelelse herom. På dette grundlag kan Eurojust bistå med at identificere de problemer, der giver anledning til forsinkelser. I mange situationer kan Eurojust hjælpe de kompetente myndigheder med at overholde fristerne, f.eks. ved at lette udvekslingen af oplysninger mellem de kompetente myndigheder.

4.2. Fristen for at overgive den eftersøgte (efter afgørelsen om fuldbyrdelse af arrestordren er truffet)

Fristen for overgivelse af den eftersøgte begynder at løbe umiddelbart efter, at den endelige afgørelse om at fuldbyrde den europæiske arrestordre er truffet. De berørte myndigheder bør hurtigst muligt nå til enighed om en dato for overgivelsen, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 23, stk. 1. Under alle omstændigheder skal overgivelsen finde sted senest 10 dage efter, at den endelige afgørelse om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre er truffet, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 23, stk. 2. Det er derfor nødvendigt at nå til enighed om de praktiske aspekter i forbindelse med overgivelsen uden ophold.

Hvis det på grund af omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne, viser sig umuligt at overgive den eftersøgte inden for de 10 dage, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed og den udstedende judicielle myndighed straks kontakte hinanden og aftale en ny dato for overgivelse. I så fald skal overgivelsen finde sted senest ti dage efter den således aftalte nye dato, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3.

I dommen i sag C-640/15, Vilkas (29), fastslog Domstolen, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan aftale en ny overgivelsesdato med den udstedende judicielle myndighed, selv om de to tidligere forsøg på overgivelse slog fejl på grund af den eftersøgtes modstand, forudsat at denne modstand ikke kunne have været forudset af myndighederne, og at konsekvenserne heraf ikke kunne have været undgået på trods af, at myndighederne udviste størst mulig påpasselighed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Disse myndigheder er stadig forpligtede til at aftale en ny overgivelsesdato, hvis de i artikel 23 fastsatte frister er overskredet.

Vedrørende udsættelse af overgivelsen af tungtvejende humanitære årsager, såsom den eftersøgtes alvorlige sygdom, henvises til afsnit 5.9.1.

4.3. Oversættelse af den europæiske arrestordre

Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan eventuelt fastsætte en frist for modtagelsen af oversættelsen af den europæiske arrestordre. Arrestordren skal oversættes til et af de officielle sprog i den fuldbyrdende medlemsstat eller et andet sprog, som denne medlemsstat har angivet, at den accepterer. De fuldbyrdende judicielle myndigheder opfordres kraftigt til at fastsætte en frist på mellem 6 og 10 kalenderdage.

Erfaringen viser, at en frist, der er kortere end seks dage, ofte er for kort til, at der kan fremskaffes en oversættelse af tilstrækkelig kvalitet. En frist på over 10 dage kunne anses for at føre til en urimelig forlængelse af proceduren, navnlig når den eftersøgte er frihedsberøvet.

4.4. Kommunikation mellem myndighedernes kompetente judicielle myndigheder, før afgørelsen om overgivelse træffes

4.4.1. Hvornår skal der tages kontakt

Supplerende oplysninger, der er nødvendige for at muliggøre en afgørelse om overgivelse

Anmodninger om supplerende oplysninger bør kun undtagelsesvis forekomme. Denne kommunikation bør finde sted via SIRENE-kontoret under anvendelse af de dertil bestemte formularer (formular M). Den europæiske arrestordre bygger på den almindelige antagelse, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan træffe afgørelse om overgivelse på grundlag af de oplysninger, der fremgår af arrestordren. Denne antagelse er støttet på princippet om gensidig anerkendelse og på behovet for, at der hurtigt træffes en afgørelse om overgivelse. Supplerende oplysninger er ikke desto mindre nødvendige i visse situationer for at kunne overholde forpligtelsen til at fuldbyrde en europæisk arrestordre.

Hvis de oplysninger, som den udstedende medlemsstat har afgivet, ikke er tilstrækkelige til, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan træffe afgørelse om overgivelsen, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed tage kontakt til den udstedende judicielle myndighed for at fremskaffe de fornødne supplerende oplysninger. Det påpeges, at dette i EAO-rammeafgørelsen er udtrykt som en forpligtelse for den fuldbyrdende judicielle myndighed (artikel 15, stk. 2, i EAO-rammeafgørelsen).

Kommunikationen mellem de udstedende og de fuldbyrdende judicielle myndigheder, før afgørelsen om overgivelse træffes, bør primært vedrøre supplerende oplysninger, der er relevante for afgørelsen om overgivelse (jf. afsnit 5.6). Anmodninger om supplerende oplysninger bør således navnlig vedrøre indholdet af de oplysninger i arrestordreformularen, der er nødvendige for at vurdere, om det er muligt at fuldbyrde arrestordren, og om en af grundene til at afslå fuldbyrdelse foreligger.

I overensstemmelse med princippet om gensidig anerkendelse kan den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke anfægte rigtigheden af de afgørelser, der er truffet af den udstedende medlemsstats judicielle myndigheder, i tvivl.

Kommunikationen bør altid finde sted så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder inden for fristerne i EAO-rammeafgørelsens artikel 17.

I følgende situationer er det typisk nødvendigt at anmode om supplerende oplysninger:

a) en relevant del af arrestordreformularen er ikke udfyldt

b) indholdet af arrestordren er uklart

c) der er en åbenlys fejl i arrestordreformularen

d) det er usikkert, om den korrekte person blev anholdt i medfør af arrestordren.

Før en grund til at meddele afslag påberåbes

I mange situationer vil den fuldbyrdende judicielle myndighed kontakte den udstedende judicielle myndighed, før den beslutter sig for at påberåbe sig en grund til at afslå fuldbyrdelsen. Dette kan eksempelvis være hensigtsmæssigt ved afgørelsen af, om der er andre foranstaltninger inden for rammerne af det retlige samarbejde, der kan bringes i anvendelse, såfremt arrestordren ikke kan fuldbyrdes.

Andre grunde til kommunikation mellem myndighederne

Yderligere kommunikation kan også være påkrævet, f.eks.:

a) for at opnå garantier fra den udstedende medlemsstat vedrørende livsvarig fængselsstraf eller i forbindelse med overførsel af statsborgere eller bosatte til den fuldbyrdende medlemsstat for dér at afsone frihedsstraffe (jf. afsnit 5.8), og

b) såfremt der foreligger flere arrestordrer vedrørende den samme person (jf. afsnit 5.10).

4.4.2. Kommunikationsmåde

Den europæiske arrestordre bygger på princippet om direkte kontakt mellem de kompetente myndigheder. Direkte kommunikation mellem de udstedende og de fuldbyrdende judicielle myndigheder har den fordel, at den er hurtig og pålidelig.

Kommunikationen skal imidlertid finde sted mellem de centrale myndigheder, hvis den berørte medlemsstat har udpeget en central myndighed til officiel korrespondance i medfør af EAO-rammeafgørelsens artikel 7. Oplysninger om, hvilke medlemsstater der har gjort brug af denne mulighed, kan fås på det europæiske retlige netværks hjemmeside (https://www.ejn-crimjust.europa.eu)

Retligt atlas (kontaktoplysninger)

De kompetente myndigheders kontaktoplysninger forefindes i atlasredskabet på det europæiske retlige netværks hjemmeside (https://www.ejn-crimjust.europa.eu). Atlasset blev oprettet til brug for identifikation af den myndighed, der har stedlig kompetence til at modtage den afgørelse, der skal fuldbyrdes, og for at kunne kontakte den relevante person med henblik på drøftelse af praktiske problemer i relation til den europæiske arrestordre og andre retsakter, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse.

Kommunikationsformer

EAO-rammeafgørelsen indeholder ingen specifikke formkrav eller procedureregler for kommunikation efter modtagelsen af en europæisk arrestordre. Kommunikationen kan finde sted ved hjælp af alle til rådighed stående midler, der er tilstrækkeligt sikre (f.eks. telefon eller e-mail). Den mest effektive måde er at kommunikere direkte med et minimum af formaliteter og om muligt blive enig om brug af et fælles sprog.

Det anbefales at holde skriftlig kommunikation på et så simpelt niveau som muligt. Udtryk og begreber, der kunne have forskellige betydninger i forskellige retssystemer, bør undgås eller forklares. Dette vil bidrage til at undgå misforståelser og problemer med oversættelser.

God kommunikation bidrager til en hurtig procedure, til at undgå misforståelser og til at overholde de korte frister, der er fastsat i EAO-rammeafgørelsens artikel 17 (jf. denne håndbogs afsnit 4.1. og 4.2. om frister).

Altid hastende

Den udstedende judicielle myndighed skal behandle anmodninger om supplerende oplysninger som en hastesag. Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan fastsætte en (rimelig) frist for modtagelse af disse oplysninger under hensyn til nødvendigheden af at overholdefristerne i EAO-rammeafgørelsens artikel 17, jf. dens artikel 15, stk. 2.

De kompetente myndigheder skal også tage hensyn til den forsinkelse, som anmodninger om supplerende oplysninger kan give anledning til, og forsøge at begrænse denne forsinkelse.

Eurojust eller det europæiske retlige netværks kontaktpunkter kan lette kommunikationen

Det europæiske retlige netværks kontaktpunkter eller de nationale medlemmer af Eurojust kan lette kommunikationen med de andre medlemsstaters myndigheder. Både det europæiske retlige netværk og Eurojust kan sørge for hurtig og uformel kommunikation mellem repræsentanter for alle medlemsstaternes retssystemer.

Benyttelse af det europæiske retlige netværk eller Eurojust i overensstemmelse med deres specifikke roller er navnlig tilrådeligt i hastende tilfælde, eller når det er vanskeligt at få kontakt til den rette myndighed.

F.eks. kan værktøjer på det europæiske retlige netværks hjemmeside (det judicielle atlas Fiches belges) og det europæiske retlige netværks kontaktpunkter benyttes til at få fastslået, hvilke fuldbyrdende judicielle myndigheder er kompetente, og kan give oplysninger om de specifikke krav i den fuldbyrdende medlemsstat, hvorimod det nationale medlem af Eurojust bør inddrages, hvis der opstår gentagne forsinkelser eller afslag på fuldbyrdelse, samt i tilfælde af overlappende arrestordrer. Desuden kan det europæiske retlige netværks sikre telekommunikationssystem benyttes som kanal til at fremsende europæiske arrestordrer, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 10, stk. 2. Som led i god praksis bør det nævnes i arrestordreformularen, hvis det europæiske retlige netværks kontaktpunkter eller de nationale medlemmer af Eurojust eller andre personer, der er ansvarlige for sagen, har været inddraget i forberedelsen af arrestordren (30).

SIRENE-kontorernes rolle

Ved indberetninger til SIS med henblik på anholdelse er SIRENE-kontorerne ansvarlige for udvekslingen af oplysninger fra det tidspunkt, personen bliver fundet, (»hittet«) og som minimum indtil begyndelsen af den formelle overgivelsesprocedure. De judicielle myndigheder bør holde SIRENE-kontoret informeret om enhver udvikling, der finder sted mellem hittet og den endelige afgørelse om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre.

4.5. Den fuldbyrdende judicielle myndigheds pligt til at underrette den udstedende judicielle myndighed efter, at der er truffet afgørelse om overgivelse

Når den fuldbyrdende judicielle myndighed har truffet afgørelse om, hvorvidt den eftersøgte skal overgives, har den pligt til at underrette den udstedende medlemsstat om afgørelsen og om varigheden af varetægtsfængslingen.

4.5.1. Oplysninger om afgørelsen om overgivelse

Den fuldbyrdende judicielle myndighed skal underrette den udstedende judicielle myndighed om afgørelsen om overgivelse. Uanset om den eftersøgte vil blive overgivet, skal denne underretning finde sted umiddelbart efter, at afgørelsen er blevet truffet, med henblik på at gøre det muligt for den udstedende medlemsstats myndigheder at træffe de relevante forholdsregler. Forpligtelsen til at underrette den udstedende medlemsstat herom fremgår af EAO-rammeafgørelsens artikel 22.

I dette øjemed anbefales det at anvende standardformularen i bilag VII til denne håndbog. Det anbefales ligeledes, at den fuldbyrdende judicielle myndighed meddeler afgørelsen direkte til den udstedende judicielle myndighed, da dette fremmer en hurtig og klar kommunikation (jf. afsnit 4.4.2).

Ethvert afslag på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre skal begrundes, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 17, stk. 6.

Det er vigtigt, at de fuldbyrdende judicielle myndigheder klart anfører, hvilken lovovertrædelse/hvilke lovovertrædelser afgørelsen om overgivelse vedrører. Dette er relevant som følge af specialitetsreglen i EAO-rammeafgørelsens artikel 27 i (jf. denne håndbogs afsnit 2.6.). Specialitetsreglen kan være til hinder for, at den udstedende medlemsstat kan indlede retsforfølgning vedrørende andre lovovertrædelser, der er begået før overgivelsen, end den eller dem, der lå til grund for den eftersøgtes overgivelse.

I tilfælde hvor den europæiske arrestordre er blevet indberettet til SIS, bør den fuldbyrdende judicielle myndighed meddele sin afgørelse til sin medlemsstats SIRENE-kontor.

4.5.2. Oplysninger om varigheden af varetægtsfængslingen

Alle oplysninger om varigheden af den eftersøgtes varetægtsfængsling på grundlag af den europæiske arrestordre skal videregives til den udstedende judicielle myndighed. Det fremgår af EAO-rammeafgørelsens artikel 26, stk. 2, EAO-rammeafgørelsen, at disse oplysninger skal videregives samtidig med overgivelsen. Disse oplysninger kan videregives af den fuldbyrdende judicielle myndighed eller den udpegede centrale myndighed.

Det er vigtigt, at den udstedende medlemsstats myndigheder har kendskab til præcist, hvor længe den pågældende har været varetægtsfængslet. Denne periode skal fradrages i den endelige frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltning, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1.

Standardformularen i bilag VII giver mulighed for at anføre varigheden af varetægtsfængslingen.

I dommen i sag C-294/16 PPU, JZ (31) fastslog Domstolen følgende:

»47. […] skal begrebet »varetægtsfængsl[ing]« som omhandlet i artikel 26, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 fortolkes således, at det foruden fængsling omfatter enhver foranstaltning eller række foranstaltninger, der iværksættes over for den pågældende person, og som på grund af deres art, varighed, virkninger og gennemførelse berøver den pågældende person dennes frihed på en måde, der kan sammenlignes med en fængsling. […] 53. Ved anvendelsen af artikel 26, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 er den judicielle myndighed i den medlemsstat, som har udstedt den europæiske arrestordre, forpligtet til at efterprøve, om de foranstaltninger, der er blevet truffet over for den pågældende person i den fuldbyrdende medlemsstat, skal sidestilles med en frihedsberøvelse som beskrevet i denne doms præmis 47 og derfor udgøre »varetægtsfængsl[ing]« som omhandlet i nævnte artikel 26, stk. 1. Såfremt denne judicielle myndighed i forbindelse med efterprøvelsen når frem til, at dette er tilfældet, kræver nævnte artikel 26, stk. 1, at den samlede periode, hvor disse foranstaltninger har været iværksat, skal fradrages i den periode med frihedsberøvelse, som personen skal afsone i den medlemsstat, der har udstedt den europæiske arrestordre. […] 55. For så vidt som nævnte artikel 26, stk. 1, begrænser sig til at fastsætte et mindsteniveau af beskyttelse af den af den europæiske arrestordre omfattede persons grundlæggende rettigheder, kan bestemmelsen, således som generaladvokaten har anført i punkt 72 i forslaget til afgørelse, imidlertid ikke fortolkes således, at den er til hinder for, at den judicielle myndighed i den medlemsstat, som har udstedt denne arrestordre, alene på grundlag af national ret kan fradrage en del af eller hele den periode, hvor den pågældende person i den fuldbyrdende medlemsstat har været omfattet af foranstaltninger, der ikke har indebåret en frihedsberøvelse, men en frihedsbegrænsning, i den samlede varighed af den frihedsberøvelse, som personen skal afsone i den udstedende medlemsstat. 56. Endelig skal det bemærkes, at i forbindelse med den i denne doms præmis 53 omhandlede efterprøvelse kan den judicielle myndighed i den medlemsstat, som har udstedt den europæiske arrestordre, på grundlag af artikel 26, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 anmode den fuldbyrdende medlemsstats kompetente myndighed om alle de oplysninger, som det skønnes nødvendigt at fremsende.«

4.6. Varetægtsfængsling i den fuldbyrdende medlemsstat

Når den eftersøgte anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed afgøre, om den pågældende skal forblive varetægtsfængslet eller løslades, indtil der træffes afgørelse om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre. En varetægtsfængsling er således ikke absolut nødvendig, og den pågældende kan på et hvilket som helst tidspunkt løslades midlertidigt i overensstemmelse med den fuldbyrdende medlemsstats nationale lovgivning, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 12.

Når den pågældende ikke forbliver varetægtsfængslet, er den kompetente myndighed i den fuldbyrdende stat forpligtet til at træffe enhver foranstaltning, den måtte finde nødvendig, for at undgå, at den pågældende flygter, jf. EAO-rammeafgørelsens artikel 12. Disse foranstaltninger kan f.eks. omfatte et rejseforbud eller en forpligtelse til at lade sig registrere med jævne mellemrum og elektronisk overvågning.

Afgørelsen om varetægtsfængsling træffes i overensstemmelse med national ret og under iagttagelse af artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der bestemmer, at enhver har ret til frihed og personlig sikkerhed.

I dommen i sag C-237/15 PPU, Lanigan, udtalte Domstolen:

»Artikel 15, stk. 1, og artikel 17 i Rådets rammeafgørelse 2002/584 […] skal fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed fortsat er forpligtet til at vedtage en afgørelse om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre efter udløbet af de frister, der er fastsat i nævnte artikel 17. Rammeafgørelsens artikel 12, sammenholdt med dens artikel 17, og henset til artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den i en sådan situation ikke er til hinder for den fortsatte varetægtsfængsling af den eftersøgte i overensstemmelse med lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat, selv hvis den samlede varighed af varetægtsfængslingen af den pågældende overstiger disse frister, for så vidt som varigheden ikke er for vidtgående, henset til kendetegnene for den procedure, der føres i hovedsagen, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Såfremt den fuldbyrdende judicielle myndighed beslutter at løslade nævnte person, er den forpligtet til at underlægge den midlertidige løsladelse af personen enhver foranstaltning, den måtte finde nødvendig, for at undgå, at den pågældende flygter, og at sikre sig, at de materielle betingelser for faktisk overgivelse af den pågældende fortsat er opfyldt, så længe der ikke er truffet endelig afgørelse om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre.«

5. AFGØRELSE OM OVERGIVELSE

5.1. Generel forpligtelse til at fuldbyrde europæiske arrestordrer

Den fuldbyrdende judicielle myndighed har en generel forpligtelse til at fuldbyrde enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i EAO-rammeafgørelsen, jf. artikel 1. Disse bestemmelser gennemgås i denne håndbogs afsnit 5-8. Afgørelsen om overgivelse skal iværksættes inden for den frist, der er angivet i afsnit 4.

De kompetente myndigheder skal endvidere sikre sig, at den eftersøgtes proceduremæssige minimumsrettigheder som omhandlet i afsnit 11 overholdes.

5.2. Listen med de 32 lovovertrædelser, der giver anledning til overgivelse uden kontrol af dobbelt strafbarhed

Den fuldbyrdende judicielle myndighed skal kontrollere, om der er nogen af lovovertrædelserne, som den udstedende judicielle myndighed har fastslået henhører under en af de 32 kategorier af lovovertrædelser, der er opregnet i EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk. 2. Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan kun efterprøve, at der foreligger dobbelt strafbarhed i forbindelse med lovovertrædelser, der ikke står på listen over de 32 lovovertrædelser.

Det skal fremhæves, at det udelukkende er definitionen af lovovertrædelsen og den maksimale straf i den udstedende medlemsstats lovgivning, der er relevant. Den fuldbyrdende judicielle myndighed må lægge de oplysninger til grund, som den udstedende judicielle myndighed har angivet i arrestordren.

I dommen i sag C-289/15, Grundza, fortolkede Domstolen artikel 7, stk. 3, og artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909/RIA (navnlig for så vidt angår vurderingen af betingelsen om dobbelt strafbarhed). Domstolen fastslog følgende:

»38. […] i forbindelse med vurderingen af dobbelt strafbarhed påhviler [det] den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten at efterprøve, om de faktiske forhold, der er lagt til grund for konstateringen af lovovertrædelsen, således som de er gengivet i dommen afsagt af udstedelsesstatens kompetente myndighed, også som sådan ville være strafbare på fuldbyrdelsesstatens område. […] 49. Inden for rammerne af vurderingen af dobbelt strafbarhed skal den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten […] efterprøve ikke kun, om den interesse, som er beskyttet af udstedelsesstaten, er blevet tilsidesat, men om en tilsvarende interesse, der er beskyttet af national ret i denne stat, kunne anses for at være tilsidesat, hvis den omhandlede lovovertrædelse fandt sted på den medlemsstats område, som denne myndighed er omfattet af.«

Såfremt den fuldbyrdende judicielle myndighed er af den opfattelse, at der er en åbenbar fejl i denne henseende, bør den kontakte den udstedende judicielle myndighed for at få spørgsmålet afklaret (jf. afsnit 4.4 om kommunikation).

5.3. Accessoriske lovovertrædelser

Ved »accessoriske lovovertrædelser« forstås en eller flere lovovertrædelser, for hvilke strafferammen ligger under den grænse, der er fastsat i EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk. 1. Sådanne overtrædelser kan medtages i en europæisk arrestordre som accessoriske lovovertrædelser. Den udstedende judicielle myndighed kan medtage sådanne overtrædelser på arrestordreformularen, selv om de ikke falder ind under anvendelsesområdet for den europæiske arrestordre (se afsnit 2.3).

En europæisk arrestordre skal imidlertid udstedes for mindst én lovovertrædelse, der overstiger grænsen i EAO-rammeafgørelsens artikel 2, stk.1.

EAO-rammeafgørelsen indeholder ingen udtrykkelige bestemmelser om spørgsmålet om overgivelse for accessoriske lovovertrædelser. Nogle medlemsstater tillader det, andre ikke. Hvis den fuldbyrdende medlemsstat ikke accepterer overgivelse i forbindelse med accessoriske overtrædelser, kan specialitetsreglen være til hinder for, at den udstedende medlemsstat retsforfølger disse lovovertrædelser (se afsnit 2.6 om specialitetsreglen).

Hvis en europæisk arrestordre omfatter accessoriske lovovertrædelser, tilrådes det, at den fuldbyrdende judicielle myndighed i afgørelsen om overgivelse tydeligt angiver, om overgivelsen også vedrører de accessoriske overtrædelser. Overgivelse for accessoriske lovovertrædelser giver den udstedende medlemsstat kompetence til at retsforfølge eller fuldbyrde en dom om frihedsstraf for disse overtrædelser.

Bilag VIII indeholder en liste over de medlemsstater, i hvis retssystem der er mulighed for at foretage overgivelse for accessoriske lovovertrædelser.

5.4. Grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre

Den generelle forpligtelse til at fuldbyrde europæiske arrestordrer (fastsat i EAO-rammeafgørelsens artikel 1, stk. 2, begrænses af en række obligatoriske og fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre (EAO-rammeafgørelsens artikel 3, 4 og 4a). Det er vigtigt at bemærke, at ifølge EAO-rammeafgørelsen er det de eneste grunde, den fuldbyrdende judicielle myndighed kan påberåbe sig som begrundelse for at afslå fuldbyrdelse. Hvad angår de fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse, kan den fuldbyrdende judicielle myndighed kun påberåbe sig de grunde, der er gennemført i national lovgivning. Domstolen har præciseret, at listen over grunde er udtømmende (navnlig i dommene i sag C-123/08, Wolzenburg, præmis 57, og i de forenede sager C-404/15 og C-659/15 PPU, Aranyosi og Căldăraru, præmis 80) (32).

Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan kontakte den udstedende judicielle myndighed, inden der træffes afgørelse om at afslå overgivelse. Det kan være tilrådeligt, hvis der er usikkerhed med hensyn til anvendelsen af en af grundene til at afslå fuldbyrdelse. Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan også kommunikere om mulighederne for andre foranstaltninger såsom overførsel af fanger, inden der træffes afgørelse om afslag (se afsnit 4.4 om kommunikation og afsnit 2.5 om andre EU-foranstaltninger vedrørende retligt samarbejde i straffesager).

Efter at der er truffet afgørelse om at afslå overgivelse af den eftersøgte, kan denne ikke længere holdes varetægtsfængslet på grundlag af en europæisk arrestordre.

5.4.1. Obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre

Når en eller flere af de obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre finder anvendelse, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre (EAO-rammeafgørelsens artikel 3). Når den fuldbyrdende judicielle myndighed derfor har fastslået, at en af disse grunde finder anvendelse, skal den afslå fuldbyrdelse. Grundene hertil er fastsat i artikel 3 i EAO-rammeafgørelsen.

Amnesti (artikel 3, nr. 1))

Den lovovertrædelse, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, er omfattet af amnesti i den fuldbyrdende medlemsstat. Det kræves desuden, at den fuldbyrdende medlemsstat har kompetence til at retsforfølge lovovertrædelsen i medfør af sin egen strafferet.

Ne bis in idem-princippet (artikel 3, nr. 2))

Det fremgår af de oplysninger, den fuldbyrdende judicielle myndighed er i besiddelse af, at den eftersøgte er blevet endeligt dømt for de samme handlinger af en anden medlemsstat. Det kræves desuden, at sanktionen i tilfælde af domfældelse er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter domslandets lovgivning.

Domstolen har afsagt en række domme i sager vedrørende fortolkningen af ne bis in idem-princippet i relation til artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen. Disse domme skal tages i betragtning ved fortolkningen af EAO-rammeafgørelsen, jf. dommen i sag C-261/09, Mantello (33), og tydeliggør begreber såsom »endelig afgørelse«, »samme handling« og »sanktionen er fuldbyrdet«. I dommen i sag C-129/14 PPU, Spasic (34), fastslog Domstolen, at artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen som sådan er forenelig med artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvori dette princip er fastsat.

Bilag VI indeholder resuméer af Domstolens domme vedrørende ne bis in idem-princippet.

Artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen

»En person, over for hvem der er afsagt endelig dom af en kontraherende part, kan ikke retsforfølges af en anden kontraherende part for de samme strafbare handlinger, dersom sanktionen, i tilfælde af domfældelse, er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan kræves fuldbyrdet efter den dømmende kontraherende parts lovgivning.«

Chartrets artikel 50

»Ret til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for samme lovovertrædelse Ingen skal i en straffesag på ny kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken den på