Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Omkostninger ved fattigdom og social udstødelse i EU« (98/C 284/07)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 11. juli 1996 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Omkostninger ved fattigdom og social udstødelse i EU«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Social-, Familie-, Uddannelses- og Kulturspørgsmål, som udpegede Roger Burnel til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 18. juni 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 356. plenarforsamling af 1. og 2. juli 1998, mødet den 1. juli 1998, med 130 stemmer for, 6 imod og 14 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

I. ØSU SLÅR ALARM

1. ØSU har altid været meget opmærksom på ulige og uretfærdige forhold og har jævnligt beskæftiget sig med fattigdommen, herunder social udstødelse, som er den mest ekstreme form for fattigdom. Det er tilstrækkeligt at henvise til følgende udtalelser og rapporter, som ØSU i årenes løb har vedtaget:

»Program med forsøgsprojekter og vejledende undersøgelser med henblik på bekæmpelse af fattigdom« ().

»Ændring af program for forsøgsprojekter og vejledende undersøgelser med henblik på bekæmpelse af fattigdom« ().

»Overgangsforanstaltning til bekæmpelse af fattigdom« ().

»En særlig fællesskabsindsats til bekæmpelse af fattigdom« ().

»Ændring af afgørelse om en særlig fællesskabsindsats til bekæmpelse af fattigdom« ().

»Informationsrapport - Fattigdommen« (marts 1989) (ikke offentliggjort i EFT).

»Økonomisk og social integration af de dårligst stillede befolkningsgrupper« ().

»Fattigdommen« - initiativudtalelse ().

»Tilstrækkelige ressourcer og ydelser i de sociale sikringsordninger« ().

»Social marginalisering« - initiativudtalelse ().

»Program til bekæmpelse af social udstødning og for økonomisk og social integration af de dårligst stillede befolkningsgrupper« ().

2. ØSU's interesse for dette problem viser sig ikke alene i de tekster, der specifikt handler om dette emne. Også i visse andre udtalelser kommer ØSU ind på fattigdommens årsager og følger. Her kan bl.a. nævnes udtalelser om den økonomiske og sociale situation, arbejdsløshed, unge, ældre, uddannelse, information, social samhørighed, integration eller om personer og befolkningsgrupper, der befinder sig i en særligt udsat position over for livets tilskikkelser eller politiske omvæltninger.

3. Især skal nævnes ØSU's indsats for at udvikle et sæt borgerrettigheder baseret på den nødvendige anerkendelse af alle menneskers fuldgyldige politiske, sociale, økonomiske, kulturelle, personlige og familiemæssige ansvar og rettigheder.

4. Afhængigt af situation, midler og politiske valg træffer staterne selv deres forholdsregler for at knægte fattigdommen og bekæmpe dens følger.

5. EU sidder ikke med hænderne i skødet, men gennemfører både generelle programmer og målrettede foranstaltninger f.eks. til bekæmpelse af langtidsarbejdsløshed, styrkelse af uddannelsesområdet og indslusning på arbejdsmarkedet eller udvikling af kriseramte områder og sektorer.

6. De offentlige institutioner og private organisationer og bevægelser, der kæmper mod fattigdommen, er entusiastiske.

7. I foreningslivet gøres der - ofte med få midler og usikre indtægter - en indsats i marken. Kirker og menneskerettighedsforkæmpere forfægter principperne om frihed, retfærdighed og solidaritet og gennemfører konkrete aktioner.

8. ALLIGEVEL SPREDER FATTIGDOMMEN SIG OG DEN FORVÆRRES! Derfor slutter ØSU sig med kraftig røst til koret af protester mod fattigdommen.

II. OVERVEJELSER OVER OMKOSTNINGERNE VED FATTIGDOM OG UDSTØDELSE

1. Denne opgave, som ØSU nu giver sig i kast med, er vanskelig, fordi fattigdomssituationen varierer og ikke er tilstrækkeligt dokumenteret.

2. Udtrykket »omkostningerne ved fattigdom og udstødelse« kan forstås på to måder: der er reelle omkostninger for dem, som rammes af fattigdom og udstødelse, og det koster også noget at bekæmpe fattigdom og udstødelse.

3. Fattigdom og social udstødelse har omkostninger for de fattige og udstødte i form af forringet livskvalitet. Man kan ikke uden videre påstå, at tabet af livskvalitet ikke kan opgøres. I juraen opereres med begrebet svie og smerte, hvis sværhedsgrad kan anslås med henblik på udbetaling af erstatning.

Det opleves også som tab af livskvalitet, hvis en husstand må give afkald på en stor del af de daglige fornødenheder.

4. Forbrugsnedgangen går ikke kun ud over de fattige. Den rammer hele samfundsøkonomien: virksomhederne på grund af omsætningstab; arbejdstagerne, fordi virksomhederne ansætter færre; staten og socialsikringen på grund af faldende indtægter fra indkomstskat, forbrugsafgifter og lønmodtagerbidrag til socialsikringsordninger. Ringe købekraft får forbrugerne til at vende sig mod billigere varer fra lande uden for EU.

5. Omkostningerne ved fattigdom og udstødelse omfatter også de offentlige og private udgifter til den bistand, som samfundet yder til de fattige og udstødte: sociale foranstaltninger til forebyggelse og støtte samt diverse ydelser i form af økonomisk bistand eller naturalier.

6. Man må dog se nærmere på, hvad der egentlig menes med udtrykket »fattigdomsbekæmpelsens høje omkostninger« for et land eller et samfund. Er omkostningerne høje på grund af et stort antal fattige, eller skyldes de store udgifter til forebyggelse og behandling af fattigdommen?

7. Det er ikke kun det offentlige, som bekæmper fattigdommen. Forældrene opdrager deres børn for deres egen skyld, men bruger dermed en del af deres tid og ressourcer på en sag, der samtidig er i landets og samfundets almene interesse. Når familierne løfter deres ansvar, bidrager de til børnenes og de unges opdragelse og dermed til deres indlemmelse i samfundet. Det er blandt andet denne forældreindsats, der taler for en udbygning af familiepolitikken.

8. De organisationer og bevægelser, der har til formål at forebygge og løse fattigdomsproblemerne, spiller en meget vigtig rolle gennem deres solidaritet og sociale arbejde. Disse organisationer er i vid udstrækning baseret på frivilligt arbejde, som er et konkret udtryk for solidaritet. De finansierer deres aktiviteter gennem offentlige tilskud, indsamlinger og medlemmernes kontingent.

Den frivillige indsats bør ikke betragtes som en modsætning til det professionelle, sociale arbejde. En af nøglerne til genindslusning er at lære dem, der trues af udstødelse, eller som allerede er udstødt, at gøre tingene selv, at være »selvhjulpne«. Det kræver nærvær og tålmodighed af »hjælperne« og dermed stor menneskelig disponibilitet. I betragtning af de mange konsekvenser og alvorlige risici, som fattigdom og udstødelse indebærer for samfundet og de fattige selv, bør vi alle forstå, at enhver har pligt til at reagere ud fra de muligheder og midler, vi hver især råder over.

III. UDTALELSENS BAGGRUNDSMATERIALE

1. Denne udtalelse bygger først og fremmest på fire kilder:

- materiale fra Eurostat og fra nationale institutter for statistiske studier;

- opinionsundersøgelser;

- teoretiske betragtninger og nationale data, som er indsamlet med bistand fra studiegruppens medlemmer;

- oplysninger fra organisationer, som deltager i bekæmpelsen af fattigdom og udstødelse.

2. Hertil skal umiddelbart knyttes tre bemærkninger:

2.1. Der er store mangler i denne dokumentation af fattigdommens omkostninger, og materialet præsenteres ikke nødvendigvis på samme måde i de forskellige lande.

2.2. Eurostat og de nationale statistiske kontorer spiller en meget vigtig rolle via deres strategiske bistand til den politiske beslutningstagning og evalueringen af dens følger. Efter at have beklaget, at Eurostat i mangel af ressourcer ikke kunne besvare disse spørgsmål, noterer ØSU nu med interesse og opmærksomhed, at der den 15. april 1998 er truffet foranstaltninger til oprettelse af en task-force til behandling af statistikkerne om social udstødelse og fattigdom. I efteråret 1998 vil der blive afgivet henstillinger om vedtagelse af sammenlignelige begreber og definitioner af indkomst, analyse af pengefattigdommen, statistisk definition og analyse af den sociale udstødelse samt evalueringens og rapporternes kvalitet. Eurostats konkrete mål er at fastlægge en procedure, hvorefter EU's medlemsstater regelmæssigt rapporterer om social udstødelse og fattigdom. Den første rapport skulle ligge klar mod slutningen af 1999. Der er tale om helt afgørende beslutninger.

2.3. De fleste statistiske data i denne udtalelse stammer fra en undersøgelse, som Eurostat gennemførte i 1993.

2.3.1. På det tidspunkt bestod EU af tolv medlemsstater. Østrig, Finland og Sverige blev medlemmer i 1995.

2.3.2. Siden 1993 er der sandsynligvis sket en udvikling i fattigdomssituationen i denne eller hin medlemsstat. Dette gør imidlertid ikke betydningen af de følgende data mindre.

IV. INDEN PROBLEMET MED FATTIGDOMMENS OMKOSTNINGER UNDERSØGES NÆRMERE, MÅ DET PRÆCISERES, HVAD FATTIGDOM ER

Hertil kræves svar på fire spørgsmål:

1. Hvordan defineres og måles fattigdom?

2. Hvordan defineres udstødelse?

3. Hvor mange fattige er der i Europa?

4. Hvorfor er eller bliver man fattig?

1. Definition og statistisk måling af fattigdom

1.1. Fattigdom kan kun opgøres med »husstande« () som måleenhed. Det forudsættes således, at alle medlemmer af en husstand er solidariske og har samme levefod.

En husstand i statistisk forstand må ikke forveksles med en familie, som består af et samlevende par eller én voksen og eventuelle børn. En familie kan i statistikkerne sagtens være fordelt på flere »statistiske« husstande. Endvidere kan en husstand bestå af personer, som ikke er i familie med hinanden.

1.2. Kommissionen har givet en statistisk definition på fattigdom, som er baseret på en forbrugerenheds eller tilsvarende voksenpersons () gennemsnitlige udgifter. Husstande, hvis forbrug ligger under 50 % af dette gennemsnit, defineres som fattige; her ligger »fattigdomstærsklen«.

1.3. Da fattigdommen har mange konsekvenser for de ramtes liv, bør den måles så tæt på levestedet som muligt. For hver enkelt af de tolv medlemsstater har man derfor beregnet den pågældende medlemsstats fattigdomsgrænse i den nationale valuta og på grundlag af indkomstniveauet i den pågældende medlemsstat.

>TABELPOSITION>

1.4. Der er store forskelle i levefoden fra medlemsland til medlemsland. For at kunne sammenligne fattigdomsgrænserne har man derfor omregnet de forskellige nationale valutaer til en fælles valuta ved hjælp af en omregningskurs, der tager højde for forskelle i prisniveauet. De 12 fattigdomsgrænser, der er fastsat i forhold til de respektive indkomstniveauer, afspejler dermed forskellene i de berørte husstandes købekraft. Med de anvendte omregningskurser fastlægges således købekraftspariteten.

1.5. Jo mere velstående et land er generelt set, desto højere ligger fattigdomsgrænsen. For eksempel overskrider en husstand i Luxembourg sit lands fattigdomsgrænse med en købekraft, der er tre gange så stor som en græsk eller portugisisk husstand, der overskrider denne grænse i deres respektive lande.

1.6. Forskellene mellem medlemsstaterne er store, men findes også inden for den enkelte stat. Samme indkomstniveau giver ikke samme levevilkår i forskellige regioner, men afhænger af, om man bor midt i en storby, i de store bebyggelser i storbyens periferi eller i en landsby.

2. Definition af udstødelse

2.1. ØSU har tidligere behandlet emnet udstødelse i en initiativudtalelse af Ada Maddocks. Denne vigtige udtalelse blev enstemmigt vedtaget den 30. september 1993 ().

2.2. Blandt de fattige husstande kan der konstateres forskelle, som ikke kun skyldes indkomstniveauet, men også en række andre faktorer, f.eks. mental tilstand, familiebåndenes kvalitet, det følelsesmæssige og sociale miljø, muligheden for arbejdsaktiviteter og sociale ydelser, tilstedeværelsen af foreninger, der kan yde støtte. Disse faktorer kan ikke altid gøres op i penge, men de kan i høj grad medvirke til, at en husstand begynder at synke ned i fattigdom.

2.3. Man opererer derfor med en særlig kategori af forarmelse for at betegne det forhold, at en person eller familie befinder sig på grænsen til marginalisering eller allerede har overskredet den. Enhver, der er blevet marginaliseret, risikerer før eller siden at ende som udstødt, hvis der ikke hurtigst muligt træffes foranstaltninger for at hjælpe vedkommende.

2.4. Den næsten totale udstødelse er kulminationen på en række konkrete tilfælde af krænkelse af fundamentale menneskerettigheder, herunder retten til uddannelse, et job, en anstændig bolig, samliv og et ansvarligt familieliv, social sikring, lægebehandling og en passende levestandard. Den udstødte person eller familie anerkendes ikke mere af samfundet som værende en person eller familie med de rettigheder og karakteristika, der er de synlige tegn på menneskets værdighed og den dermed forbundne sociale, økonomiske og kulturelle integration, dvs. sociale accept. Den udstødte er udelukket fra at udøve sine legitime grundlæggende rettigheder i deres mest elementære form. Den udstødte er på sin vis berøvet sine rettigheder og sin stemme!

2.5. Det er dog ikke alle fattige, der er dømt til marginalisering og udstødelse. Ligeledes gælder det, at selvom nogle fattige og udstødte kan glide ud i kriminalitet og vold, er det langt fra alle, der går til disse yderligheder. Alligevel er det en kendsgerning, at fattigdom og udstødelse kan skabe behov for juridiske indgreb og behandling eller straf, som koster samfundet dyrt, for ikke at nævne de omkostninger, som voldshandlinger påfører såvel ofrene og deres familie som gerningsmændene og deres familie. Et barn er ikke ansvarlig for forældrenes handlinger og burde ikke lide under dem.

2.6. Omvendt er heller ikke alle udstødte fattige. Visse former for udstødelse beror i første række på fysiske, psykologiske, sociale, etniske, kulturelle, religiøse eller politiske omstændigheder eller kan skyldes forskellige handicap. Den følges ikke nødvendigvis (men dog ofte) af økonomisk nød.

2.7. Skønt det har været muligt at fastsætte en numerisk grænse, under hvilken man kan tale om fattigdom, er det langt vanskeligere at trække en grænse mellem »almindelig fattigdom« - om man så må sige - og udstødelse. Kun den yderste nød, de subsistensløses nød, er let at definere. Men man kan dog slå fast, at fattigdom - hvis den ikke bekæmpes godt nok og i tide - før eller siden kan føre til marginalisering og udstødelse.

2.8. De marginaliserede og udstødte er vanskelige at få med i statistikkerne. De fleste af dem lever ikke under normale forhold. En stor del af dem befinder sig på herberger eller socialcentre, modtagelseshjem, møblerede værelser, barakker, campingvogne, eller i værste fald uden fast bopæl, i det fri, på jernbanestationer eller under broer.

2.9. Udstødelsens sidste fase er sammenbrud, der kan ende i selvmord - det sidste råb om hjælp, som forbliver ubesvaret. Selvmord er en stadig hyppigere dødsårsag, især blandt unge og mennesker, der lever meget isoleret, samt ældre.

3. Hvor mange fattige er der i Europa?

3.1. Eurostat har fastsat fattigdomsgrænserne for de forskellige medlemsstater til halvdelen af gennemsnitsindkomsten pr. forbrugerenhed, der som tidligere nævnt opgøres efter en anden skala end den traditionelle Oxford-skala ().

3.1.1. Når halvdelen af gennemsnitsindkomsten foretrækkes som fattigdomsgrænse, er det for at bevare forbindelsen med Kommissionens tidligere skøn over fattigdommen. Som det vil fremgå af det følgende, giver denne beregningsmetode væsentligt flere fattige, end hvis man beregner fattigdomsgrænsen på grundlag af halvdelen af medianindkomsten.

3.1.2. Når man går ud fra indkomsten i stedet for udgifterne, stiger andelen af fattige husstande væsentligt. Den ændrede udregning af forbrugerenhederne har derimod kun lille indflydelse på andelen af fattige husstande i den samlede befolkning. Den reducerer andelen af fattige husstande blandt de store husstande en smule og giver flere fattige husstande blandt de enlige.

3.1.3. Tallene i nedenstående tabels venstre kolonne viser den procentvise andel af fattige husstande, beregnet efter de ovenfor omtalte principper (), i de 12 lande, som var medlemmer af EU i 1993:

>TABELPOSITION>

3.1.4. Denne statistik skal som de øvrige selvfølgelig ikke opfattes som en liste, der hænger de enkelte medlemsstater ud - det ville være fornærmende for såvel de fattige som for staterne og deres regeringer, som prøver at løse problemerne med foranstaltninger, de finder hensigtsmæssige.

3.1.5. Det er interessant at konstatere den procentvise andel af fattige husstande i de enkelte medlemsstater i EU-12, når halvdelen af medianindkomsten og ikke halvdelen af gennemsnitsindkomsten lægges til grund. Det franske kontor for statistik og økonomiske studier (INSEE) har foretaget en sådan beregning, hvis resultater ses i ovenstående tabels højre kolonne.

3.1.6. I de lande, hvor der er et stort spring mellem procentværdierne i de to kolonner, er andelen af meget høje indkomster særlig stor (forskellen mellem halvdelen af gennemsnittet og halvdelen af medianen er stor).

3.1.7. Hvad enten halvdelen af gennemsnitsindkomsten eller halvdelen af medianindkomsten har været grundlaget for beregningen af den procentvise andel af fattige, er den hidtil altid blevet foretaget med levestandarden (gennemsnittet eller medianen) i det pågældende land som reference. Da levestandarden varierer fra land til land, ville en husstand, der registreres som fattig i ét land, ikke betragtes som fattig i et andet land, selvom levevilkårene var de samme. Når dette er konstateret, er det nærliggende at måle fattigdomsprocenten i det enkelte EU-land ud fra halvdelen af gennemsnitsindkomsten eller af medianindkomsten i EU som en samlet økonomisk enhed. Det er resultaterne af denne beregning, der figurerer i højre kolonne i nedenstående tabel. Halvdelen af medianindkomsten i de 12 EU-lande i 1993 er fremkommet ved en omregning af indkomsterne i hvert enkelt land til en fælles valuta ved hjælp af en omregningskurs, som sikrer købekraftsparitet.

>TABELPOSITION>

3.1.8. I de lande, hvor levefoden og dermed fattigdomsgrænsen ligger under EU-medianen, er andelen af fattige husstande højere, når man går ud fra medianindkomsten (eller levefoden) i EU, end hvis andelen af fattige husstande beregnes ud fra medianlevefoden i de enkelte EU-lande.

3.1.9. I EU-12 var der ifølge undersøgelsen i 1993 57 mio. fattige i EU, hvis halvdelen af gennemsnitsindkomsten lægges til grund, og 38,7 mio., hvis der tages udgangspunkt i halvdelen af medianindkomsten.

Østrig, Finland og Sverige tiltrådte Den Europæiske Union to år efter den nævnte undersøgelse i 1993.

På grundlag af disse tal og andre data fra forskellige kilder kan det forsigtigt skønnes, at EU-15 har omkring

59 mio. fattige efter førstnævnte beregningsmetode, og 39,5 mio. efter sidstnævnte metode, dvs. enten 1 ud af 6 eller 1 ud af 9.

3.2. Efter en status over fattigdommen i Europa er det formålstjenligt at kaste et kort blik på den viden, vi har om situationens alvor i resten af verden.

3.2.1. Mange folk stræber efter økonomisk udvikling. De har deres øjne rettet mod EU med en blanding af misundelse og håb, som næres af et mere eller mindre objektivt kendskab til forholdene i Europa. Man må ikke skuffe disse folks legitime forventninger, ellers krænker man principperne i verdenserklæringen om menneskerettigheder, hvori det i første artikel hedder, at »alle mennesker er født frie og med samme menneskeværd .... og bør handle mod hverandre i broderskabets ånd«.

3.2.2. I 1994 levede 4,3 mia. mennesker - dvs. tre fjerdedele af jordens befolkning - i den tredje verden. Ifølge data fra 1992 havde 57 stater - svarende til en befolkning på 3,7 mia. - et årligt BNP pr. indbygger på under 675 US dollar. Over 1 mia. mennesker havde mindre end 1 dollar at leve for om dagen.

Selv når man tager forhold i betragtning, der er vanskelige at værdiansætte, såsom den sorte økonomi, er forskellen i indkomst mellem den tredje verden og EU i størrelsesordenen 1 til 25.

3.2.3. Denne brutale konstatering skal ikke opfattes som et forsøg på at overbevise de fattige i Europa om, at de ikke har grund til at klage, fordi der i andre dele af verden er flere milliarder mennesker, som er langt fattigere. Hensigten hermed er at understrege, at vi har et ansvar på to fronter:

- dels over for dem, der i EU lever i fattigdom og elendighed;

- dels over for de mennesker, der i udviklingslandene (blandt andet i de lande, som visse europæiske lande har en historisk tilknytning til) håber på en forbedring af deres levevilkår og, for manges vedkommende, på i det mindste at undgå sultedøden. Med ligegyldighed eller brug af magt kan man ikke bekæmpe nøden og ej heller ved at udtrykke sin medlidenhed i tomme ord,

- derfor er nord-syd-dialogen særlig vigtig, og af humanitære og geopolitiske grunde haster det med at inddrage de meget forarmede befolkningers situation i de internationale drøftelser om økonomiske og handelsmæssige spørgsmål.

4. Hvorfor er eller bliver man fattig?

4.1. De direkte årsager til fattigdom er omstændigheder, som indebærer en så kraftig og konstant begrænsning af en husstands materielle ressourcer, at dens medlemmer vanskeligt kan udøve deres rettigheder og pligter, og livskvaliteten forringes drastisk.

4.1.2. På grundlag af bl.a. det statistiske materiale fra Eurostat er det muligt at pege på flere hovedårsager til fattigdom. De to vigtigste, arbejdsløshed og ringe erhvervsuddannelse, hænger ofte sammen, idet ringe uddannelse medfører usikker beskæftigelse og utilstrækkelig indkomst, selv for dem, der har et arbejde. Derefter følger stor forsørgerbyrde (fire børn og derover) og alder (75 år og opefter). Sidstnævnte faktor afspejler i vid udstrækning generationsforskelle, idet de ældre ikke altid er omfattet af de pensionsordninger, som de yngre generationer nyder godt af.

4.1.3. Ved at kombinere forskellige variabler (erhvervs- og samfundsgrupper, forsørgerens erhvervskvalifikationer, arbejdsløshedens varighed, forsørgerpligt, alder) kan man indkredse de kategorier af husstande, hvoriblandt der med stor sandsynlighed vil være mange fattige. Der er tale om følgende:

- husstande (par med eller uden børn og familier med én forsørger), hvor samtlige voksne er arbejdsløse;

- langtidsarbejdsløse (i over et år og især dem, der har været arbejdsløse over 2 år) over 25 år, selvom de er faglærte;

- arbejdsløse, især langtidsarbejdsløse, under 25 år, som bor alene;

- arbejdstagere, som er lavtlønnede på grund af ringe uddannelse, uønsket deltid, lejlighedsvis beskæftigelse;

- ufaglærte, der arbejder i industri-, håndværks- eller kontorfagene, som er alene om at forsørge familien;

- landbrugere (blandede brug, husdyrbrug), som på grund af bedriftens karakter (lille jordtilliggende, ringe udbytte, en produktion, der ikke er særligt rentabelt) kun har en beskeden indtægt, og som ikke har noget bierhverv;

- pensionister over 75 år, der har arbejdet som ufaglærte, samt enker efter disse pensionister;

- familier med fire børn og derover, hvor forsørgeren enten er arbejdsløs eller arbejdstager inden for industri, håndværks- eller kontorfagene, og hvor ægtefællen enten ikke er erhvervsaktiv eller arbejdsløs;

- familier, hvor forsørgeren - ofte kvinden - er eneforælder og ufaglært.

4.1.4. Blandt årsagerne til fattigdom må arbejdsløshed nævnes som en særlig tungtvejende faktor, selvom den ikke altid er hovedårsagen. Ikke alle arbejdsløse er dog fattige, men der er fattige - og der kommer stadig flere - blandt ufaglærte eller ringe kvalificerede arbejdstagere med lav løn og usikre ansættelsesforhold.

4.2. Fattigdom kan også have andre mere indirekte årsager end ovennævnte. Blandt disse kan nævnes utilstrækkelig eller utidssvarende uddannelse, som gør det vanskeligt at finde og bevare et job, især i tider med økonomisk krise eller hastig teknologisk udvikling. Ligeledes kan dårligt helbred eller utilstrækkelig lægebehandling medføre ustabil beskæftigelse eller endog sætte en stopper for erhvervsaktiviteten.

4.3. Boligforholdene, især en usikker boligsituation, er en vigtig faktor. Elendige boligforhold er ofte en følge af fattigdom, men undertiden kan de også bevirke, at nogle mennesker glider længere ud i fattigdom, marginalisering og social udstødelse.

4.3.1. Boligen spiller en meget stor rolle for livskvaliteten, for et godt parforhold og børnenes opdragelse. Hvis man ikke har fast bolig, har man heller ikke noget socialt netværk og sjældent mulighed for at få fast arbejde. Boligen har betydning for den sociale accept. Det ikke at have nogen bolig kan betyde, at man ikke behandles som medborger eller endog berøves sine rettigheder som borger. Nogle medlemsstater har taget skridt til at give de hjemløse mulighed for at stemme.

Boligforholdene afhænger af boligens placering. Desuden har boligens placering stor betydning for de fleste budgetposter (transport, skoleudgifter, indkøbsmuligheder og dermed prisniveauet) og undertiden også for de sociale relationer.

4.3.2. Det at eje sin bolig svarer til at have en ekstraindtægt til sin rådighed. For at give et mere realistisk billede af den reelle levefod opererer mange lande for boligejernes vedkommende med en fiktiv indkomst på grundlag af en vurdering af boligens værdi. Dermed sættes fattigdomsgrænsen højere end det ville have været tilfældet, hvis man ikke tog hensyn hertil, og det indebærer en lille stigning i andelen af fattige husstande.

4.3.3. Visse husstande »aspirerer til at eje deres bolig«. De skal svare afdrag og i visse tilfælde alt for høje renter på lån, hvilket kan have en negativ indvirkning på deres livskvalitet. For stor gældssætning kan føre til forarmelse eller forværre en sådan udvikling. Derfor er det vigtigt, at der gives objektiv information og bistand, inden folk giver sig i kast med optagelse af boliglån, og at der føres en politik, som fremmer socialt boligbyggeri af kvalitet.

4.3.4. Den 18. marts 1997 vedtog Europa-Parlamentets Udvalg om Beskæftigelse og Sociale Anliggender en beslutning (), hvori det påpeges, at der i EU er ikke mindre end 18 mio. mennesker, som enten er husvilde eller henvist til at bo under kummerlige eller trange forhold. Beslutningen understreger, at boligen udgør selve grundlaget for alle øvrige sociale rettigheder. ØSU er enig i denne fremstilling og i konklusionen.

4.4. Ud over den objektive analyse af fattigdommen bør man også se nærmere på resultaterne af meningsundersøgelser, der kan give et fingerpeg om, hvorledes fattigdommen opleves subjektivt.

4.4.1. En analyse af sådanne undersøgelser blandt de fattige husstande for at få et subjektivt indtryk af fattigdommen ud fra de adspurgtes egen vurdering af deres situation giver ikke altid de samme resultater som undersøgelser baseret på objektive data såsom husstandenes udgifter. De mest slående forskelle støder man på blandt pensionister og børnerige familier.

4.4.2. Pensionister har tendens til at opfatte dem selv som langt mere fattige, end de egentlig er, deres levefod taget i betragtning: er det alderen, der spilder ind? frygt for morgendagen? lediggang, kedsomhed eller isolation? manglende erkendelse af værdien af de tjenesteydelser, de modtager gratis eller til nedsat pris?

4.4.3. Børnerige familier er gennemgående langt mere tilfredse med deres situation og relativt lave levefod end enlige og endog par med en klart højere levestandard, som ikke har nogen børn at forsørge. Børnene - som ofte er de fattigstes eneste håb - giver disse familier styrke til at kæmpe mod fattigdommen ().

4.4.4. Meningsundersøgelserne bekræfter i øvrigt, at erhvervsaktiviteten har afgørende betydning for optimismen og integrationen i samfundet. Mange objektivt set fattige familier erklærer med overbevisning, at de ikke betragter sig selv som fattige, når mindst ét familiemedlem har fast lønnet arbejde, hvorimod familier, der objektivt set ikke er fattige, ofte betragter sig selv som fattige, hvis ingen i familien har lønnet arbejde.

4.4.5. De objektive fattigdomstrin udviskes således af andre forhold, som ikke har noget at gøre med den materielle levefod. Hvis man bliver arbejdsløs eller alene, føler man sig magtesløs og begynder at stille sig selv det foruroligende spørgsmål, om samfundet overhovedet har brug for én, og hvad det hele skal føre til.

V. HVORLEDES KAN OMKOSTNINGERNE VED FATTIGDOM OG SOCIAL UDSTØDELSE GØRES OP?

1. Indledende bemærkninger

1.1. En beregning af omkostningerne ved fattigdom og udstødelse forudsætter for det første, at begrebsapparatet ligger fast, og at de berørte befolkningsgrupper kan defineres og deres størrelse anslås. I ovenstående punkter er der gjort et forsøg på at bringe orden i begreberne og at sætte tal på problemstillingen.

1.2. For det andet skal man dels kunne beregne udgifterne til behandling og forebyggelse af de problemer, der følger med fattigdom og udstødelse, dels kunne måle, hvor meget det betyder for produktionen, beskæftigelsen, skatte- og afgiftsindtægterne og de sociale bidrag, at de fattiges og udstødtes forbrug ligger under gennemsnittet.

1.3. Det er en kompliceret og delikat opgave at finde svaret på disse spørgsmål. For eksempel er det ikke alle omkostninger ved arbejdsløshed, der skal opføres under fattigdomsbekæmpelsen, selvom det er bekendt, at arbejdsløshed er en af de tungtvejende faktorer, der har betydning for fattigdommens opståen. Ligeledes er det ikke alle ydelser til børnefamilier, der kan betragtes som et led i forebyggelsen af fattigdom. I øvrigt er det et spørgsmål, om hjælpen til de fattige familier ydes som støtte til familien eller støtte til fattige. Rent bortset fra det bogføringsmæssige problem er svaret på dette spørgsmål ikke uden betydning, hverken for kategoriseringen af familieydelserne (kompensation eller bistand?) eller for udvælgelsen af de støtteberettigede familier. Man skal dog huske på, at for de meget fattige mennesker og familier er de sociale ydelser ofte den eneste stabile indkomst - om ikke den eneste overhovedet.

1.4. Mens det tilsyneladende er muligt at opgøre udgifterne til visse foranstaltninger, som specielt er rettet mod følgerne af fattigdom (specifikke tilskud og tjenesteydelser), er det vanskeligere at udpege de udgifter i de samlede budgetter på områder såsom almen og faglig uddannelse, oplysning, boligområdet og sundhedsvæsenet, der går direkte til forebyggelse. Enhver politisk indsats er i en vis forstand forebyggende. Undervisningssektoren bekæmper uvidenhed, lægerne forbedrer folkesundheden gennem behandlingen af de enkelte patienter.

1.5. På grundlag af en ukomplet samling data indsamlet fra forskellige kilder kan det allerede nu slås fast, at de økonomiske omkostninger ved fattigdom og udstødelse er meget omfattende og generelt stigende. Eurostat har som sagt på indeværende tidspunkt ikke mulighed for at stille et komplet og sammenligneligt statistisk materiale til rådighed vedrørende fattigdommens omkostninger. ØSU kan ikke på egen hånd foretage en udtømmende opgørelse over omkostningerne ved fattigdom og social udstødelse. For dog at komme videre skitserer ØSU i det følgende - uden prætentioner - en beregningsmetode, som illustreres med eksempler. Hvis medlemmerne af den studiegruppe, som ØSU's Socialsektion har nedsat, anvender denne metode i tilpasset form, skulle man kunne komme nogle skridt videre.

2. Skitsering af en beregningsmetode

2.1. Fattigdommens omkostninger består dels i egentlige udgifter dels i »manglende indtægter« eller »manglende indtjening«.

Omkostningerne kan opgøres ud fra fire synsvinkler:

2.1.1. dels hjælp i form af økonomisk eller anden form for støtte, som staten, amter og kommuner eller den offentlige social- og sundhedsforvaltning yder til de fattige for at forbedre deres kår en lille smule, dels løsning af diverse samfundsopgaver såsom resocialisering og jobtilbud samt afhjælpning af skader, som nogle mennesker forvolder, når de lever under håbløse forhold;

2.1.2. omkostninger ved gennemførelsen af en politik til forebyggelse af fattigdom;

2.1.3. indtægter, som statskassen går glip af: tab af skatteindtægter og bidrag til social sikring på grund af arbejdsløshed, lav indkomst og ringe forbrug i de fattige husstande og blandt de udstødte;

2.1.4. omkostninger i form af manglende udnyttelse af produktionsapparatet på grund af utilstrækkelig beskæftigelse (arbejdsløshed) og de fattiges ringe købekraft. Disse omkostninger kan man forsøge at opgøre på to måder: enten via produktionen ved at skønne, hvor stor produktion de mere eller mindre fattige arbejdsløse ville tegne sig for, hvis de kom i arbejde; eller via forbruget ved at vurdere, hvor stor den samlede efterspørgsel ville være, hvis de fattige fik dækket deres behov i stedet for at lide afsavn.

2.2. Den førstnævnte kategori af omkostninger bør i dag kunne opgøres i alle EU-lande:

2.2.1. enten på grundlag af en oversigt over henholdsvis de sociale ydelser, som principielt kun udbetales til økonomisk dårligt stillede (socialhjælp og visse andre ydelser, der er økonomisk betingede), og de ydelser, som i princippet er tiltænkt en bredere gruppe, men hvoraf en del - hvis størrelse er vanskeligere at anslå - i praksis går til fattige husstande og enkeltpersoner.

2.2.2. eller på grundlag af undersøgelser af et repræsentativt udsnit af husstande, som anmodes om med bistand af en ekspert at foretage en opgørelse over deres indkomst (såvel erhvervs- som overførselsindkomst). Ved denne fremgangsmåde kan man identificere de fattige husstande - f.eks. på grundlag af Kommissionens definition - og vurdere omfanget af de sociale ydelser, de modtager.

2.3. Hvis man vælger at foretage en opgørelse over ydelser, der principielt er tiltænkt de fattige, eller som kan tildeles de fattige, kan man tage udgangspunkt i følgende liste:

- bidrag til langtidsarbejdsløse (fr. allocations de »solidarité«), som ikke har karakter af egentlig arbejdsløshedsunderstøttelse;

- tilskud til genuddannelse eller omskoling på grund af manglende tilpasning til arbejdsmarkedet, som ydes til langtidsarbejdsløse, især de yngre og ældre aldersgrupper;

- minimumstilskud (for at sikre et eksistensminimum, »income support«) til ubemidlede;

- socialhjælp til børn fra dårligt stillede familier, vanskeligt stillede unge og handicappede med lav indtægt;

- børnetilskud til familier med tre børn og derover, i så fald uanset familiernes økonomi, tilskud til enlige forældre og til familier med lav indkomst;

- folkepension, socialhjælp eller hjemmehjælp til ubemidlede ældre;

- lægehjælp til syge med lav indkomst, invalide, handicappede og generelt til personer med utilstrækkelig eller slet ingen social sikring;

- boligstøtte, der ydes uden økonomiske betingelser til familier eller enkeltpersoner, hvis indkomst ikke sætter dem i stand til at skaffe sig en værdig bolig; herberg til dårligt stillede eller hjemløse; modtagelseshjem for unge med problemer, alderdomshjem for ubemidlede ældre;

- særundervisning for børn fra dårligt stillede familier, læseundervisning, særlig støtte til unge med problemer;

- tilskud eller gratis adgang til visse offentlige serviceydelser: transport, bespisning, varmehjælp, information, fritidstilbud, kultur;

- løn til socialarbejdere, der bistår fattige i alle aldre, unge med problemer, langtidsarbejdsløse osv. samt investeringer og driftsomkostninger i de institutioner, hvor disse er ansat;

- driftsomkostninger i forbindelse med forebyggelse og bekæmpelse af visse former for kriminalitet, der må tilskrives fattigdom, herunder behandling af alkohol- og narkotikamisbrug i fattige miljøer.

2.3.1. Ovennævnte ydelser betegnes forskelligt fra land til land. Selvom denne vejledende liste ikke er helt udtømmende, dækker den dog et bredt område. Det gælder om ud fra budgettet for de forskellige bistandsydende organer at finde frem til, hvor meget de enkelte ydelser beløber sig til i alt og - i de tilfælde, hvor støttemodtagerne ikke kun er de fattige i snæver forstand - at skønne, hvor stor en andel disse modtager.

2.3.2. En af svaghederne ved denne metode ligger i, at disse ydelser ofte går til enkeltpersoner og ikke til husstande. Det er muligt, at en person, som modtager en eller anden form for socialhjælp, tilhører en husstand, som ikke er fattig. Derfor er det muligt, at de ydelser, der er opført i listen, overstiger den egentlige fattigdomshjælp.

2.3.3. Et spørgeskema, som medtager omtrent alle ovennævnte udgiftskategorier, er tilsendt medlemmerne af ØSU's studiegruppe, så de kan indhente de respektive oplysninger fra deres hjemlands kompetente myndigheder. Der er kommet besvarelser fra Østrig, Belgien, Spanien, Frankrig, Tyskland, Grækenland, Italien og Storbritannien. Nogle af dem indeholder meget detaljerede oplysninger om antallet af arbejdsløse og deres karakteristika, arbejdsløshedsunderstøttelsens størrelse og de andre elementer i den sociale sikring. I de fleste tilfælde har det dog i praksis været umuligt at fastslå, hvor stor en del af disse ydelser, der går til de fattige og kun til dem. Det ville kræve en lang og besværlig undersøgelse med bistand fra mange sider og en stor koordinationsindsats i hvert enkelt land at opnå pålidelige resultater.

2.3.4. Der har kun været få forsøg på at skabe et samlet overblik. Her skal nævnes - stadig som eksempel - Dr. Rudolf Martens' arbejde om Tyskland. Han skønnede i 1994, at de offentlige budgetters udgifter til langtidsledige understøttelse, bistandshjælp og forskellige behandlinger og terapier beløb sig til ca. 70 mia. DM (ca. 37 mia. ECU).

Til orientering skal det nævnes, at det franske socialministerium i begyndelsen af 1997 oplyste, at det i 1997 ville afsætte 126 mia. FF (19,5 mia. ECU) til bekæmpelse af fattigdom og udstødelse. Hertil bør lægges de regionale og lokale myndigheders bidrag på omkring 40 mia. FF (6 mia. ECU).

2.4. Man kan også vælge at basere opgørelsen over omkostningerne ved fattigdomsbekæmpelsen på en undersøgelse af udvalgte husstande og deres samlede indtægtskilder. Eurostat foretog i 1993 en sådan undersøgelse på grundlag af et europæisk panel af husstande. Nogle af dens oplysninger om antallet af fattige er anvendt i denne udtalelse. Der er i det franske socialministerium gjort et forsøg på at analysere den franske del af materialet vedrørende de fattige husstandes indkomst. Resultaterne præsenteres i det følgende alene for at give et eksempel.

2.4.1. Undersøgelser af udvalgte husstandes indtægter kan have visse svagheder blandt andet som følge af risikoen for underdrivelse af indtægterne, hvad enten der er tale om rige (eller »ikke fattige«) husstande eller fattige husstande. Sidstnævnte kan på trods af ekspertens omhu med at få de adspurgte til at svare objektivt, være fristet til at fortie visse indkomster af frygt for at miste dem, især hvis der er tale om ydelser, som er underlagt et indtægtsloft. En sådan optræden er snarere et udslag af frygt end et forsøg på at snyde.

En anden form for undervurdering af omkostningerne, der ikke kan tilskrives de adspurgte, skyldes, at udgifter til gratis lægebehandling ikke er medtaget i undersøgelsen. Den omfatter heller ikke andre omkostninger ved fattigdomsbekæmpelsen end de sociale ydelser, som husstandene modtager. Dermed falder f.eks. aflønning af socialarbejdere og pædagoger samt værdien af prisreduktioner og gratis adgang til visse offentlige serviceydelser uden for undersøgelsen (f.eks. transport, bespisning m.m.).

2.4.2. En anden ulempe ved undersøgelser baseret på rundspørge blandt såkaldt »almindelige« husstande er, at de giver et mangelfuldt billede af de grupper, som statistikerne kalder »yderpunkter«. I dette tilfælde har det været meget svært at nå frem til de hårdest ramte grupper, dvs. dem, der ikke blot er fattige, men også udstødte (). Det franske økonomiske og sociale råd har således i forbindelse med en rapport om fattigdommen forelagt af Geneviéve de Gaulle set sig nødsaget til at lade et forskningscenter vedrørende levevilkår (CREDOC) foretage en særlig undersøgelse af et vist antal personer, som lever i »fattigdomslommer«.

2.4.3. Analysen af Eurostats undersøgelse er foretaget på grundlag af en fattigdomsgrænse defineret som halvdelen af medianen for husstandenes indkomst pr. forbrugerenhed. I 1993 blev 11 % af de franske husstande således regnet for fattige. Med en fattigdomsgrænse på 50 % af gennemsnitsindkomsten ville de fattige udgøre 16 %.

Grundlaget for beregningen af forbrugerenhederne var Eurostats skala. I forhold til resultatet, hvis Oxford-skalaen var blevet anvendt, er andelen af fattige husstande lidt større (fra 9,6 % til 10 %), mens andelen af fattige enkeltpersoner er mindre (fra 10,4 % til 9 %).

2.4.4. Den undersøgelse, som det franske socialministerium har foretaget, kommer med disse nye kriterier frem til, at de fattige i 1993 modtog 63 mia. FF (knap 10 mia. ECU) i overførselsindkomster, hvis man tager de svar, som husstandene afgav i forbindelse med Eurostats undersøgelse, for pålydende. Ved at korrigere dette tal for »underdrivelseseffekten«, idet man går ud fra, at hver husstand har undladt at opgive visse ydelser, som de utvivlsomt har modtaget i overensstemmelse med deres rettigheder og socialforvaltningens praksis, og supplerer denne opgørelse med omkostningerne ved den fattigdomsbekæmpelse, som ikke var medtaget i Eurostats undersøgelse, når man frem til et samlet beløb på omkring 130 mia. FF (20 mia. ECU).

2.4.5. Hvis man i stedet for den beregningsmetode, der blev anvendt ved ovennævnte analyse, går ud fra en fattigdomsgrænse på 50 % af gennemsnitsindkomsten i stedet for 50 % af medianindkomsten og anvender Oxford-skalaen i stedet for den nye skala, kommer man frem til, at de fattige modtager 115 mia. FF overførselsindkomster, hvis husstandenes svar tages for pålydende. Når dette tal korrigeres for underdrivelseseffekten, kan overførselsindkomsterne anslås til 180-200 mia. FF (ca. 30 mia. ECU).

2.4.6. Som det fremgår, er omkostningerne ved det arbejde, som private organisationer udfører til gavn for de dårligt stillede, ikke medregnet. Der foreligger i dag for få statistiske oplysninger til, at der kan foretages et samlet skøn over disse omkostninger. Det ville være interessant at foretage en rundspørge blandt disse hjælpeorganisationer i betragtning af deres samfundsmæssige betydning.

Der opnås som regel større respons på appeller om offentlighedens støtte til bekæmpelse af visse sygdomme (kræft, muskelsvind, aids) end til bekæmpelse af fattigdom. Det kan desuden være svært at afgøre, hvor stor en del af de indsamlede summer der går til bekæmpelse af underudvikling i andre verdensdele, og hvor stor en del der går til de fattige i Europa.

2.4.7. ØSU ønsker ikke, at der ses bort fra de overførsler, der finder sted inden for familien og mellem generationerne, især til fordel for unge, som rammes af arbejdsløshed. Disse overførsler spiller en meget stor rolle i forebyggelsen og bekæmpelsen af fattigdommens udbredelse. I en undersøgelse fra det franske nationale institut for statistik og økonomiske studier (I.N.S.E.E.) skønnes det, at familieoverførslerne for fire år siden beløb sig til ca. 140 mia. FF (ca. 23 mia. ECU). 80 % af disse overførsler gik fra ældre til unge, 20 % fra unge til ældre. Det ville være interessant at indsamle sådanne oplysninger for hver enkelt medlemsstat.

2.5. Det er endnu vanskeligere at beregne omkostningerne ved forebyggelse af fattigdom end udgifterne til den støtte, der ydes direkte til de fattige i dag eller til andre foranstaltninger, der er behov for i den aktuelle situation. For at opgøre forebyggelsesomkostningerne må man først afgøre, hvor stor en del af de samlede sociale udgifter til tilskud til lettelse af forsørgerbyrden, sygesikring (bl.a. for mødre og børn) eller visse pensioner, der kan betragtes som bidrag til forebyggelse af fattigdom og udstødelse. Det må ligeledes fastslås, hvor stor en del af udgifterne til grundskolen og vedvarende uddannelse der bør henregnes til forebyggelse. (F.eks. er det et spørgsmål, om finansieringen af undervisningen i alle børnehaveklasser og grundskoler i storbyernes forstæder skal medregnes som forebyggelsesomkostninger set i forhold til elevgruppen som helhed eller kun en bestemt gruppe elever.) Beregninger af denne art er, så vidt vides, aldrig blevet foretaget. De er vanskelige at gennemføre.

2.6. Der er heller ikke gjort mange forsøg på at opgøre de to sidste elementer i de omkostninger til bekæmpelse af fattigdom, dvs. tab af skatteprovenu og bidrag til social sikring på den ene side og »tabt produktion« på grund af de fattige husstandes lave forbrug på den anden side.

2.6.1. I den undersøgelse, som Dr. Rudolf Martens har foretaget om Tyskland, anslås det dog, at de offentlige budgetters tab af skatteprovenu og bidrag til social sikring i 1995 på grundlag af den officielt registrerede arbejdsløshed lå på 65 mia. DM (35 mia. ECU). Heraf udgjorde tabt skatteprovenu og tabte socialsikringsbidrag omtrent hver sin halvdel. Hvis man kun regner de langtidsledige for fattige, ville tabt skatteprovenu og tabte socialsikringsbidrag på grundlag af de fattiges arbejdsløshed ligge på 13 mia. DM (7 mia. ECU). Det antages implicit, at en langtidsledig, hvad angår ikke-betaling af skat og socialsikringsbidrag, svarer til en »gennemsnitlig arbejdsløs«.

2.6.2. Hvad angår »tabt produktion« på grund af arbejdsløshed har det tyske »Institut für Arbeitsmarkt und Berufsforschung« (IAB) () fremlagt et skøn for Forbundsrepublikken Tyskland i 1987 på 190 mia. DM (92 mia. ECU), hvis man medregner den »tabte produktion« for alle arbejdsløse, således som IAB opgør dem, hvad enten de officielt er registreret som arbejdsløse eller ej (man antager, at disse arbejdsløses fiktive produktivitet i gennemsnit svarer til 75 % af de erhvervsaktives i arbejde). Det drejer sig imidlertid i dette tilfælde om alle arbejdsløse, ikke kun om dem, som kan betragtes som »fattige«. Hvis man anslår, at en femtedel af de arbejdsløse (registrerede såvel som ikke-registrerede) er fattige, ville den »tabte produktion« forårsaget af deres arbejdsløshed ligge på omkring 38 mia. DM (18 mia. ECU).

2.6.3. For 1991 blev tabet af socialsikringsbidrag på grund af arbejdsløshed anslået til at ligge på 138 mia. FF (21 mia. ECU) (). De »tabte« skatte- og afgiftsindtægter skønnedes at være 25 mia. FF (3,8 mia. ECU) for indkomstskatten og 14 mia. FF for momsen (virkning af underforbrug), alt i alt 39 mia. FF (6 mia. ECU). Da ikke alle arbejdsløse kan klassificeres som »fattige«, har man i beregningerne kalkuleret med, at de fattige arbejdsløse udgør 25 % af alle arbejdsløse, hvilket sikkert er et lavt skøn. Under alle omstændigheder ligger deres indkomst under gennemsnitslønnen. På baggrund af disse to bemærkninger kan det anslås, at den negative effekt alene for de sociale bidrags vedkommende i 1991 udgjorde omkring 25 mia. FF (ca. 3,9 mia. ECU).

2.6.4. Ovennævnte data fra henholdsvis Frankrig og Tyskland anføres kun som isolerede eksempler uden at drage konklusioner heraf. Det er absolut ikke hensigten at generalisere angående situationen i de andre medlemsstater.

VI. KONKLUSION: ER DEN EUROPÆISKE UNION FOR ALLE ELLER KUN FOR FLERTALLET?

1. Med denne korte og fyndige formulering har Padraig Flynn, medlem af Kommissionen, stillet det rette spørgsmål, som peger ud over problemerne med forebyggelse og bekæmpelse af fattigdom, hvor vigtige disse aspekter end måtte være.

1.1. EU ønsker at skabe en stærk politisk, økonomisk, social og kulturel enhed uden at dominere, idet den bygger på humanismens og demokratiets værdier med deraf følgende respekt for menneskets grundlæggende rettigheder.

Men er det ikke netop i et demokratisk samfund formålet med al aktivitet at sikre almenvellet ved at give alle borgere bedre mulighed for at leve et frit og ansvarsfuldt liv, eftersom retfærdighed, solidaritet og respekt for menneskets værdighed først og fremmest indebærer, at der tages hånd om de mest sårbare?

1.2. Af de to muligheder, der ligger i Padraig Flynns spørgsmål, er det kun muligt at vælge den sidste, med mindre man vil fornægte den tro, der besjælede initiativtagerne til EU, eller vende ryggen til de grundlæggende principper i Menneskerettighedserklæringen.

2. Stillet over for den eksisterende fattigdom og udstødelse må det konstateres, at indsatsen har været en fiasko. Dels har den politiske indsats på visse områder spillet fallit, men især er indsatsen for at fremme overholdelsen af menneskerettighederne slået fejl.

Om der er 40 eller 60 mio. fattige i Europa, gør naturligvis statistisk set en vis forskel - først og fremmest for dem, som rammes af ulykke og elendighed, men fejlgrebene og krænkelserne mod den menneskelige værdighed vejer lige tungt i lyset af de etiske krav og samfundsmoralens normer.

2.1. Alt efter beregningsmetoden er mindst 1 ud 9 indbyggere i EU statistisk set fattig.

Antallet af udstødte skønnes at være omkring 4 millioner.

1 ud af 5 børn eller unge mellem 0 og 16 år tilhører en fattig husstand.

Ikke desto mindre er EU's udviklingsniveau generelt højt, og vor kultur er rodfæstet i uforgængelige humanistiske værdier.

Kan sjælen have fred, så længe bare et eneste menneske er berøvet sin værdighed?

2.2. Der er væsentlige forskelle mellem medlemsstaterne, hvad fattigdom angår. De kræver stærkere EU-tiltag med henblik på større solidaritet mellem Europas folk.

2.3. Opfyldelsen af dette mål forudsætter, at den politiske vilje til at sprænge det snævre og beskyttede felt af kortsigtede personlige og faglige interesser styrkes blandt borgerne i de enkelte medlemsstater, så solidaritet afløser filosofien om, at »enhver er sin egen lykkes smed«.

2.4. Det er nødvendigt overalt at sætte tidligt og resolut ind mod alle symptomer på fattigdom og udstødelse og mod årsagerne hertil. Hvis man viger tilbage for denne opgave, vil det ikke kun gå ud over de fattige, men også EU's image og samhørighed. Hvem vil løbe den risiko?

2.5. ØSU slutter op om Det Europæiske Råd, som i bilaget til Maastricht- og Amsterdam-traktaten gør kampen mod udstødelse til et af EU's social- og arbejdsmarkedspolitiske mål.

3. ØSU glæder sig over, at der nu tages initiativ til at tilvejebringe pålidelige data om fattigdom og udstødelse. Der bør i hvert medlemsland udarbejdes en monografi om situationen, som føres ajour på grundlag af nationale undersøgelser efter de kriterier, som er fastsat på EU-plan for at sikre et ensartet statistisk materiale. Her som på alle andre områder er en sikker og objektiv diagnose forudsætningen for enhver velunderbygget behandling.

4. Samtidig med, at kendskabet til forholdene forbedres, bør der iværksættes en folkelig oplysningsindsats med deltagelse af alle samfundskræfter, og der bør sættes kraftigere ind på følgende områder:

4.1. systematisk inddragelse af »fattigdoms- og udstødelsesperspektivet« i alle debatter og al stillingtagen på nationalt og EU-plan vedrørende politik, grunduddannelse og erhvervsuddannelse, information, beskæftigelse, sundhedsbeskyttelse og socialsikring, boliger, lægehjælp, udvikling af ny teknologi m.m.

4.2. udbygning af undervisningen i samfundslære og forståelsen af moralske værdier med henblik på at øge borgernes respekt for alle mennesker og samfundsgrupper, især de svageste og dem, som på grund af uheld, skæbnens tilskikkelser eller andre omstændigheder skiller sig ud fra flertallet;

4.3. efteruddannelse af socialarbejdere, lærere, sundhedspersonale, dommere, ansatte inden for politiet osv. i omgangen med og behandlingen af fattige og sårbare enkeltpersoner og samfundsgrupper;

4.4. udveksling af erfaringer mellem medlemsstaterne og de organisationer, der deltager i bekæmpelsen af fattigdommen;

4.5. bekræftelse af den sociale dialogs rolle som et meget vigtigt middel til fremme af respekten for den menneskelige værdighed;

4.6. effektiv anerkendelse af og støtte til sociale institutioner og velgørende foreninger samt alle organisationer, der går ind i kampen mod fattigdom, hvilket indebærer konkret støtte til det frivillige arbejde, især uddannelse af »frivillige«. Disse er uundværlige for de professionelles indsats i social- og uddannelsessektoren, men deres knowhow værdsættes eller anerkendes ikke altid efter fortjeneste;

4.7. adgang for de udstødte til at komme til orde - med hjælp fra organisationer, de kan identificere sig med. Derigennem kan de genfinde eller for første gang opleve den frie eksistens og lære at være uafhængige, hvilket er det, som først og fremmest karakteriserer en samfundsborger.

5. Foranstaltninger til forbedring af de fattige og udstødtes levevilkår er ikke nok. Man må samtidig styrke forebyggelsen af fattigdom.

5.1. Bekæmpelse af arbejdsløsheden er en af de vigtigste måder, hvorpå man kan forebygge og bekæmpe fattigdom. Det understreger ØSU uophørligt. Det er ganske vist ikke alle arbejdsløse, der er fattige, men mange, næsten alle, har psykiske, sociale og følelsesmæssige sår. Arbejdsløshed - og navnlig langtidsarbejdsløshed - medfører forringede levevilkår og dermed ringere livskvalitet for mange familier. Enhver borger bør aktivt støtte bekæmpelsen af arbejdsløshed, netop fordi den indebærer så store risici. Retten til arbejde er en grundlæggende rettighed.

5.2. Alle samfundskræfter bør medvirke til at forebygge fattigdom, og denne indsats bør allerede starte med grunduddannelsen og erhvervsuddannelsen. En almen uddannelse, der giver sproglig kompetence (læsning, skrivning, udtryksfærdighed, regning, kreativitet), samt erhvervsuddannelse og efteruddannelse er uundværlige. ØSU har altid lagt stor vægt herpå.

5.3. Støtte til forældreopgaver såsom opdragelse og pasning af børn og unge, f.eks. gennem børnepasningsordninger af høj kvalitet, er et væsentligt led i tilpasningen til samfundet og ansvarliggørelsen og følgelig i forebyggelsen af marginalisering. Det er en af opgaverne for familie- og uddannelsespolitikken at give familien og lærerne mulighed for i fuldt omfang at udøve deres funktion i overensstemmelse med deres ansvar.

5.4. Styrkelse af boligpolitikken, herunder især det sociale boligbyggeri, og overvågning af sundhedstilstanden i de mest sårbare befolkningsgrupper er meget væsentlige faktorer i forbindelse med forebyggelse af fattigdom og udstødelse.

6. Hvad enten der er tale om direkte bekæmpelse af fattigdom og udstødelse eller om foranstaltninger, der medvirker til det gennem regler vedrørende beskæftigelse, bolig, uddannelse, sundhed, familieliv, og unge, spiller EU-institutionernes en større rolle, end det umid-delbart synes. Derfor bør borgerne informeres bedre både om mindre opsigtsvækkende foranstaltninger og større beslutninger, der for eksempel vedrører bygning af motorveje eller erhvervsstøtte.

7. Solidaritet er med god grund løsenet i kampen mod fattigdom og udstødelse. Men har det ikke i større eller mindre grad været karakteristisk for de seneste femten års udvikling i industrilandene og følgelig også i EU, at de stærkestes interesser er blevet fremmet undertiden på bekostning af de svagere befolkningsgrupper og af samfundets svageste, som er blevet skubbet til side? De rige er blevet rigere, mens de fattige er blevet fattigere og er vokset i antal.

Er der ikke en tendens til, at visse politiske valg eller andre tiltag bl.a. er gået i retning af en gradvis nedskæring af de sociale udgifter ved i stadig flere tilfælde at overlade de opgaver, der tidligere henhørte under den kollektive solidaritet, til private hjælpeorganisationer? Hensigten har i nogle tilfælde været at give markedskræfterne så frit spil som muligt for derigennem at sikre virksomhedernes konkurrenceevne bedst muligt, hvilket man - utvivlsomt i god tro - betragter som en forudsætning for at kunne bekæmpe arbejdsløsheden og en afgørende faktor i forebyggelsen af fattigdom. Kan man overhovedet udvikle et frihedselskende samfund et morads af usikre og uretfærdige forhold for så mange mennesker? Svaret er utvetydigt »nej!«.

8. Svaret på den udfordring, som den stigende fattigdom og udstødelse stiller alle beslutningstagere og borgere over for, ligger dog ikke udelukkende i bistandsforanstaltninger. Den er kun et - forhåbentlig midlertidigt - led i en samlet politik for økonomisk og social fremgang. Ulykkeligvis er der stadig flere familier og mennesker i alle aldre, som ikke har andre faste indtægter end sociale bistandsydelser.

8.1. Man skal selvfølgelig holde den druknendes hoved oven vande, men socialpolitikken bør ikke kun være en form for nødhjælp, der skal kompensere for eller rette op på fejl af strategisk, politisk, økonomisk, social eller uddannelsesmæssig art. Den skal selvfølgelig sigte mod beskyttelse og behandling, men også på det individuelle og kollektive plan konsolidere alle menneskers pligter og rettigheder.

9. Man hjælper ikke de fattige ved at tage fra de mindre fattige; det ville være uretfærdigt og lidet effektivt.

9.1. Der er ingen tvivl om, at social bistand til bekæmpelse af fattigdom er meget omkostningskrævende, men det må erkendes, at omkostningerne for en stor del kan henføres til den utilstrækkelige vækst, som på sin side er fremkaldt af en utilstrækkelig intern efterspørgsel, især fra de sociale grupper, som har flest udækkede behov, og som også er mindst betalingsdygtige, samtidig med at de omfatter en stadig større del af befolkningen. Det er en ond cirkel, som må kunne brydes. Den sociale dialog bidrager til at finde løsninger, der både er retfærdige og realistiske. Den bør styrkes.

9.2. Hjælp til de udstødte her og nu og forebyggelse mod risikoen for social udstødelse i fremtiden kræver en beslutsom iværksættelse af en økonomisk politik til fremme af intern vækst, der sigter mod at skabe en større efterspørgsel fra de husholdninger, som har det største udækkede behov, dvs. husstande med gennemsnits- eller lav indkomst. Det er på lang sigt i alles interesse - også de privilegeredes.

10. Når vækstens afgørende betydning understreges, betyder det bestemt ikke, at betydningen af sociale ledsageforanstaltninger af enhver art undervurderes. Indsatsen på disse to områder supplerer hinanden. Medlem af Kommissionen Padraig Flynn analyserer situationen på samme måde: »Økonomisk vækst og fremskridt er en nødvendig, men nok utilstrækkelig betingelse for social samhørighed«. Flynn plæderer med rette »for nødvendigheden af ledsageforanstaltninger«, »ellers forbliver gennemførelsen af en stadig snævrere union mellem de europæiske folk en fjern drøm«. ØSU går fuldt og helt ind for denne visionære betragtning.

11. Hvis ikke alle kræfter i såvel den offentlige som private sektor forenes, er der stor fare for, at kløften mellem rige og fattige vil vokse. Det ville forstærke det europæiske samfunds udvikling i retning af en tvedeling, som ville øge spændingerne i EU's medlemsstater og i verden som helhed. Enhver borger bør gennem oplysning gøres bevidst om, at alle har et ansvar for opbygningen af et retfærdigt og harmonisk samfund.

ØSU nægter at betragte fattigdom som en uundgåelig skæbne, en konsekvens af eller forudsætning for et »fremtidssamfund«, som ikke er i stand til at forene sit enorme potentiale for videnskabelig og teknologisk fremgang med de moralske værdier, som det dog ivrigt påberåber sig. De fattige skal ikke betale prisen for en økonomisk fremgang, som kun kommer en del af befolkningen til gode.

12. Fattigdom og udstødelse koster dyrt, og det går især ud over de mennesker, som rammes direkte, og som meget ofte er uden skyld.

Men det er også dyrt for medlemsstaterne og EU og følgelig også for skatteborgerne.

I sidste ende går fattigdom og udstødelse også ud over økonomien.

13. Derfor er det nødvendigt at kende alle disse omkostninger. En strudsepolitik, som vender ryggen til problemerne, har vist sig ineffektiv i mange tilfælde.

Alle kan kun vinde ved at få kendskab til de faktiske forhold. De fattige ønsker kun at se en ende på deres situation.

Løsningen består også i en ligelig og realistisk fordeling af udviklingens resultater og frugter.

14. ØSU håber, at dette oplæg hurtigt vil give resultater. De indledende - meget ufuldstændige - analyser viser, at der er behov for en kursændring, og at der bortset fra de etiske, moralske og samfundsmæssige aspekter er tale om et meget alvorligt socialt og økonomisk problem, som berører alle borgere. Ingen kan i dag bare lade stå til, og i morgen kan det være én selv eller ens børn, der rammes. Det gælder også vore samfunds fremtid, og sikringen af de værdier, de bygger på.

15. I 1989 udtalte ØSU sig på lignende måde i en informationsrapport. De foregående betragtninger betyder ikke, at der ikke er sket fremskridt siden da, men at en beslutsom og realistisk politisk holdning med bred opbakning er påkrævet, fordi situationen er forværret.

Der er ikke en eneste borger i EU, som ikke er berørt på den ene eller anden måde.

Bruxelles, den 1. juli 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT C 263 af 17.11.1975.

() EFT C 180 af 28.7.1977

() EFT C 113 af 7.5.1980.

() EFT C 25 af 28.1.1985.

() EFT C 263 af 20.10.1986.

() EFT C 159 af 26.6.1989.

() EFT C 221 af 28.8.1989.

() EFT C 14 af 20.1.1992.

() EFT C 352 af 30.12.1993.

() EFT C 52 af 19.2.1994.

() Ifølge den internationale statistiske definition af en husholdning består den af en enkelt person eller en gruppe personer, som bor sammen.

() En husstand opgøres i et vist antal forbrugerenheder. Efter Oxford-skalaen regnes det første medlem af en husstand (normalt en voksen) som 1 forbrugerenhed; personer på 14 år og derover: 0,7 forbrugerenhed; børn under 14 år: 0,5 forbrugerenhed. Eurostat og visse nationale statistikker vægter en husstand således: det første medlem = 1 forbrugerenhed: personer på 14 år og derover: 0,5 forbrugerenhed; børn under 14 år: 0,3 forbrugerenhed. Eksempel: en husstand bestående af to forældre, et barn på 15 år og to børn på 10 og 7 år udgør:

- efter Oxford-skalaen: 3,4 forbrugerenheder;

- efter Eurostats skala: 2,6 forbrugerenheder.

() EFT C 353 af 30.12.1993.

() Jf. punkt 3.1.1.

() PE 219.267/def. Del A - Ordfører: Brian Crowley.

() Disse familier får ofte støtte fra hjælpeorganisationer, som lægger vægt på opbygning eller genvinding af menneskelig værdighed og opdragelse til ansvarlighed i alle sammenhænge: som forældre og samfundsborgere.

() Undersøgelserne omfatter f.eks. ikke fattige, der er på hospitalet eller på en offentlig eller privat institution.

() Ifølge et dokument, som Dr. Martens har fremlagt.

() Første sammendrag, Arbejdsministeriet, 16.11.1994.