RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET OM GENNEMFØRELSEN AF FÆLLESSKABETS AFFALDSLOVGIVNING direktiv 75/442/EØF om affald, direktiv 91/689/EØF om farligt affald, direktiv 75/439/EØF om olieaffald, direktiv 86/278/EØF om slam fra rensningsanlæg og direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald - FOR PERIODEN 1998-2000

INDHOLD

INDLEDNING

DIREKTIV 75/442/EØF OM AFFALD, SOM ÆNDRET VED DIREKTIV 91/156/EØF

1. INDLEDNING

2. OMSÆTNING I NATIONAL RET

2.1. National ret

2.2. Definitionen af "affald" og Det Europæiske Affaldskatalog (artikel 1, stk. a))

2.3. Kompetente myndigheder - artikel 6

3. DIREKTIVETS GENNEMFØRELSE

3.1. Affaldshåndteringsplaner - artikel 7

3.2. Oplysninger om forebyggelse af affaldsdannelse og nyttiggørelse af affald - artikel 3

3.3. Tilstrækkelig egenkapacitet inden for affaldsbortskaffelse - artikel 5

3.4. Oplysninger om affaldsproduktion og -behandling - artikel 7, stk. 1

3.5. Almindelige regler om dispensation fra kravet om tilladelser - artikel

3.6. Registre - artikel

DIREKTIV 91/689/EØF OM FARLIGT AFFALD

1. INDLEDNING

2. OMSÆTNING I NATIONAL RET

2.1. National ret

2.2. Definition af "farligt affald" og listen over farligt affald

3. DIREKTIVETS GENNEMFØRELSE

3.1. National opfattelse af "farligt affald" - artikel 1, stk. 4

3.2. Farligt husholdningsaffald - artikel 1, stk. 5

3.3. Registrering og identificering af bortskaffelse af farligt affald - artikel 2, stk. 1

3.4. Blanding af farligt affald - artikel 2, stk. 2-4

3.5. Generelle nationale regler, der erstatter kravene om tilladelse til nyttiggørelsesoperationer - artikel 3, stk. 2

3.6. Tilsyn med producenter af farligt affald - artikel 4, stk. 1

3.7. Registre over affald - artikel 4, stk. 2

3.8. Foranstaltninger til at sikre, at affald emballeres hensigtsmæssigt og forsynes med mærkning - artikel 5

3.9. Planer for affaldshåndtering og affaldsstatistikker - artikel 6

3.10. Midlertidige undtagelser fra dette direktiv - artikel 7

3.11. Supplement til spørgeskemaet - artikel 8, stk. 3

DIREKTIV 75/439/EØF OM BORTSKAFFELSE AF OLIEAFFALD

4. INDLEDNING

5. OMSÆTNING I NATIONAL RET

5.1. National ret

5.2. Bestemmelser om regenerering af olieaffald - artikel 7

5.3. Strengere nationale foranstaltninger - artikel

6. DIREKTIVETS GENNEMFØRELSE

6.1. Håndtering af olieaffald - artikel 2 og 3

6.2. Begrænsninger med hensyn til regenerering og forbrænding af olieaffald - artikel 3

6.3. Offentlige oplysningskampagner - artikel 5

6.4. Nærmere oplysninger om indsamling af olieaffald

6.5. Fordeling af olieaffald på behandlingstyper - artikel 5, stk. 3

6.6. Nærmere oplysninger om virksomheder, der håndterer (i spørgeskemaet "bortskaffer") olieaffald

6.7. Grænseværdier ved forbrænding - artikel 8

6.8. Kvantitative begrænsninger for at føre fortegnelser over olieaffald - artikel

6.9. Godtgørelse til virksomheder, der foretager indsamling og/eller bortskaffelse af olieaffald - artikel

DIREKTIV 86/278/EØF OM SLAM FRA RENSNINGSANLÆG

7. INDLEDNING

8. OMSÆTNING I NATIONAL RET

9. DIREKTIVETS GENNEMFØRELSE

9.1. Specifikke betingelser, når der anvendes spildevandsslam fra septiktanke og andre lignende anlæg - artikel 3, stk. 2

9.2. Koncentrationsgrænseværdier for tungmetaller i jord, spildevandsslam og maksimale årlige mængder - artikel 5

9.3. Vedrørende bilag I B og den maksimale slammængde (tørstof), der må tilføres jorden - artikel 5, stk. 2, litra a)

9.4. Mindre strenge grænseværdier for koncentrationer af tungmetaller er tilladt på jord til dyrkning af afgrøder, der udelukkende er beregnet til dyrefoder - Bilag I A, fodnote 1

9.5. Mindre strenge grænseværdier for koncentrationer af tungmetaller tilladt i jord med en pH-værdi over 7 - Bilag I A, fodnote 2

9.6. Mindre strenge grænseværdier for årlige mængder af tungmetaller, der spredes på jord, hvorpå der dyrkes foderafgrøder - Bilag I C, fodnote 1.

9.7. Beskrivelse af metoder til behandling af slam - artikel 6

9.8. Vedrørende analysehyppighed - Bilag II A, stk. 1:

9.9. Vedrørende specifikke betingelser for at tillade, at ubehandlet slam nedfældes eller nedpløjes i jorden - artikel 6, litra a)

9.10. Perioder med forbud mod spredning forud for græsning eller høst - artikel 7

9.11. Grænseværdier eller andre foranstaltninger for jord med en pH-værdi under 6 - artikel 8

9.12. Jordanalyser for andre parametre end pH-værdi og tungmetaller - bilag II B, stk. 1

9.13. Vedrørende minimumshyppigheden af jordanalyser - Bilag II B, stk. 2

9.14. Den producerede slammængde og den mængde, der leveres til landbruget, og den gennemsnitlige koncentration af tungmetaller i slam - artikel

9.15. Dispensationer til små rensningsanlæg - artikel

10. KONKLUSIONER

DIREKTIV 94/62/EF OM EMBALLAGE OG EMBALLAGEAFFALD

1. INDLEDNING

2. OMSÆTNING I NATIONAL RET

2.1. National ret

2.2. Programmer, som rækker ud over målene i artikel 6, stk. 1, litra a) og b)

2.3. Overtrædelsesprocedurer

3. DIREKTIVETS GENNEMFØRELSE

3.1. Forebyggelse af emballageaffald

3.2. Foranstaltninger til fremme af genbrugssystemer

3.3. Foranstaltninger til indførelse af retursystemer

3.4. Fremme af anvendelsen af genvundet materiale

3.5. Oplysningskampagner

3.6. Nationale standarder svarende til de væsentlige krav og koncentrationsniveauer for tungmetaller

3.7. Særligt kapitel om affaldshåndteringsplaner

3.8. Økonomiske instrumenter

4. EMBALLAGEAFFALDSMÆNGDER, GENANVENDELSES- OG GENVINDINGSPROCENTER

4.1. Indledning

4.2. Emballageaffaldsproduktion

4.2.1. Emballageaffald produceret per capita i medlemsstaterne

4.2.2. Emballageaffald pr. BNP-enhed i medlemsstaterne

4.3. Overordnet genvinding og genanvendelse

4.3.1. Status over opfyldelsen af mindstekravene for 2001

4.3.2. Maksimumkravene mere end opfyldt

4.4. Materialespecifik genvinding

4.4.1. Genvinding af glasemballage

4.4.2. Genvinding af papiremballage

4.4.3. Genvinding af metalemballage

4.4.4. Genvinding af plastemballage

4.5. Konklusioner

KONKLUSIONER OG FREMTIDSPERSPEKTIVER

1.1. Definition af affald

1.2. Prioritering af principper

1.3. Planlægning af affaldshåndteringen

1.4. Affaldsstatistik

1.5. Registre

1.6. Kontrol med affaldshåndteringen

1.7. Overtrædelsesprocedurer

1.8. Fremtidsperspektiver

INDLEDNING

Hensigten med denne rapport er at orientere de øvrige fællesskabsinstitutioner, medlemsstaterne og offentligheden om gennemførelsen af affaldslovgivningen for perioden 1998-2000 og nærmere betegnet om gennemførelsen af

- direktiv 75/442/EØF [1] om affald

[1] EFT L 194 af 25.7.1975, s. 47, som ændret ved direktiv 91/156/EØF (EFT L 78 af 18.3.1991, s. 32).

- direktiv 91/689/EØF [2] om farligt affald (der har erstattet direktiv 78/319/EEC)

[2] EFT L 377 af 31.12.1991, s. 20.

- direktiv 75/439/EØF [3] om bortskaffelse af olieaffald

[3] EFT L 194 af 25.7.1975, s. 31 som ændret ved direktiv 87/101/EØF (EFT L 42 af 22.12.1986, s. 43).

- direktiv 86/278/EØF [4] om beskyttelse af miljøet, navnlig jorden, i forbindelse med anvendelse i landbruget af slam fra rensningsanlæg

[4] EFT L 181 af 4.7.1986, s. 6.

- direktiv 94/62/EF [5] om emballage og emballageaffald

[5] EFT L 365 af 31.12.1994, s. 10.

Rapporten er udarbejdet i medfør af artikel 5 i direktiv 91/692/EØF [6] om standardisering og rationalisering af rapporterne om gennemførelse af en række miljødirektiver. Kommissionen har allerede udgivet en rapport om gennemførelsen af direktiverne 75/442/EØF, 91/689/EØF, 75/439/EØF og 86/278/EØF for perioden 1995-1997 [7] samt en rapport for perioden 1990-1994 [8].

[6] EFT L 377 af 23.12.1991, s. 48.

[7] KOM(1999) 752 endelig af 10.1.2000.

[8] KOM(97) 23, endelig udg. af 27.2.1997.

Medlemsstaterne skal i medfør af direktiv 91/692/EØF indsende rapporter, der udarbejdes på grundlag af spørgeskemaer. Spørgeskemaer til brug for direktiv 75/439/EØF, 75/442/EØF og 86/278/EØF blev fastlagt i Kommissionens beslutning 94/741/EF [9] af 24. oktober 1994. Spørgeskemaer til brug for direktiv 91/689/EØF og 94/62/EF blev fastlagt i Kommissionens beslutning 97/622/EF [10] af 27. maj 1997.

[9] EFT L 296 af 17.11.1994, s. 42.

[10] EFT L 256 af 19.9.1997, s. 13.

Kommissionen pålægges i direktiv 91/692/EØF at udgive en samlet rapport. Fællesskabets rapport skal bruges af medlemsstaterne og Kommissionen til at gøre status over gennemførelsen af direktiverne om affaldshåndtering i Fællesskabet og til at informere offentligheden om miljøsituationen.

Rapporten bygger hovedsagelig på oplysninger fra medlemsstaterne. Indholdet afhænger derfor i høj grad af, om medlemsstaternes oplysninger er fuldstændige, præcise og af tilstrækkelig god kvalitet. Navnlig for så vidt angår de retssager, der er nævnt i rapporten, er der medtaget ajourførte oplysninger, som vedrører tiden efter rapporteringsperioden 1998-2000.

Medlemsstaterne skulle i henhold til direktiv 91/692/EØF indsende deres rapporter senest den 30. september 2001. Rapporterne fra Østrig, Tyskland, Danmark, Spanien, Finland, Frankrig, Grækenland, Irland, Italien, Luxembourg, Sverige, Nederlandene og Det Forenede Kongerige indløb fra november 2001 til februar 2002. Der indløb rapporter fra Belgiens tre regioner fra april til september 2002. Portugal indsendte sine rapporter i oktober 2002. Irland indsendte sin rapport i medfør af direktiv 94/62/EF i januar 2003.

De fleste lande rapporterede også elektronisk via EIONET (Det Europæiske Miljøoplysnings- og Miljøovervågningsnet).

Kommissionen konstaterede ved en første vurdering af medlemsstaternes rapporter en række mangler og/eller uoverensstemmelser, som blev påpeget over for de pågældende medlemsstater. Nogle indsendte yderligere oplysninger. Kommissionen overvejer at indlede procedurer i medfør af EF-traktatens artikel 226 over for de lande, hvis rapporter stadig har væsentlige mangler.

Nedenstående tabel viser sammenhængen mellem niveauerne i NUTS (Nomenklatur for Statistiske Territoriale Enheder) og de nationale administrative enheder, der er anført i diverse tabeller i denne rapport.

Samarbejdet med Det Europæiske Temacenter for Affald og Materialestrømme (European Topic Centre on Waste and Material Flows - ETC/WMF)

Det er anden gang, rapporten på affaldsområdet er udarbejdet i samarbejde med ETC/WMF. Samarbejdet drejede sig primært om præsentationen af de affaldsdata, der fremgik af spørgeskemaerne.

ETC/WMF blev oprettet af Det Europæiske Miljøagentur i juni 1997 som et ekspertisecenter, der skulle assistere agenturet i dets arbejde. Centeret skulle bl.a. stå for en del af agenturets flerårige arbejdsprogram. ETC/WMF har etableret et tæt samarbejde med alle agenturets medlemsstater. Samarbejdet videreføres gennem EIONET (Det Europæiske Miljøoplysnings- og Miljøovervågningsnet), der anvendes til indsamling, behandling og analyse af miljødata, og ikke mindst gennem de nationale referencecentre for affald.

>TABELPOSITION>

Tabel: Sammenhæng mellem NUTS-niveauer og medlemsstaternes administrative enheder.

Til de nationale enheder på et niveau hører også de overordnede niveauer, der indgår i dette niveau (Belgien er f.eks. opdelt i 10 provinser og 1 enhed, Bruxelles, der også hører under Nuts 1).

DIREKTIV 75/442/EØF OM AFFALD, SOM ÆNDRET VED DIREKTIV 91/156/EØF

1. INDLEDNING

Direktiv 75/442/EØF [11] udgør retsgrundlaget for Fællesskabets politik for affaldshåndtering. Direktivet trådte i kraft i 1977 og blev senere ændret ved direktiv 91/156/EØF [12] for at indarbejde de retningslinjer, der blev fastlagt i Fællesskabets strategi for affaldshåndtering i 1989. I 1996 blev bilag II til direktiv 75/442/EØF med lister over bortskaffelses- og nyttiggørelsesoperationer ændret ved en kommissionsbeslutning [13]. Fællesskabets strategi for affaldshåndtering blev revideret den 30 juli 1996 [14]. Hovedlinjerne i strategien blev fastholdt, samtidig med at den blev tilpasset behovene for de efterfølgende fem år.

[11] EFT L 194 af 25.7.1975, s. 47.

[12] EFT L 78 af 18.3.1991, s. 32.

[13] EFT L 135 af 6.6.1996, s. 32.

[14] KOM(96) 399, endelig udg. af 30.7.1996.

Det ændrede direktiv 75/442/EØF bygger på følgende vigtige elementer:

- en definition af affald, der præciseres yderligere i Det Europæiske Affaldskatalog (EAK), der blev konsolideret ved Kommissionens beslutning 2000/532/EF som ændret [15], og af andre begreber inden for affaldshåndtering (artikel 1)

[15] EFT L 226 af 6.9.2000, s. 3 (Kommissionens beslutning 2000/532/EF om afløsning af beslutning 94/3/EF om udarbejdelse af en liste over affald i henhold til artikel 1, litra a), i Rådets direktiv 75/442/EØF om affald og af Rådets beslutning 94/904/EF om udarbejdelse af en liste over farligt affald i henhold til artikel 1, stk. 4, i Rådets direktiv 91/689/EØF) som ændret ved Kommissionens beslutning 2001/118/EF (EFT L 47 af 16.1.2001, s. 1) og 2001/119/EF (EFT L 47 af 22.1.2001, s. 32) samt Rådets beslutning 2001/573/EF (EFT L 203 af 23.7.2001, s. 18).

- en prioritering af principperne for affaldshåndtering med hovedvægt på forebyggelse af affaldsdannelse, nyttiggørelse og forsvarlig bortskaffelse af affald (artikel 3 og 4)

- princippet om geografisk nærhed og princippet om, at medlemsstaterne selv skal varetage den endelige bortskaffelse af deres affald, og opbygning af et integreret net af bortskaffelsesfaciliteter (artikel 5)

- en forpligtelse for medlemsstaterne til at udarbejde planer for håndtering af affald, som er nødvendige for at kunne gennemføre denne politik (artikel 7)

- tilladelser til anlæg og virksomheder, der varetager bortskaffelse og nyttiggørelse af affald (artikel 9 og 10)

- kontrol foretaget af de kompetente myndigheder (artikel 13)

- krav om registrering af affald (artikel 14)

- princippet om, at forureneren betaler (artikel 15)

- krav om indsendelse af rapporter (artikel 16)

Denne rapport bygger på det spørgeskema, der er indeholdt i Kommissionens beslutning 94/741/EF [16] af 24. oktober 1994. Rapporten dækker perioden 1998-2000.

[16] EFT L 296 af 17.11.1994, s. 42.

Kommissionen har ikke kun set på den første del af spørgeskemaet (OMSÆTNING I NATIONAL RET), men også kommenteret, i hvilken udstrækning affaldsdefinitionen og Det Europæiske Affaldskatalog er taget i anvendelse. Dette er gjort for at følge op på vurderingen i Kommissionens første rapport om gennemførelse af Fællesskabets affaldslovgivning for perioden 1995-1997.

2. OMSÆTNING I NATIONAL RET

2.1. National ret

Alle 15 medlemsstater har oplyst, at Kommissionen er blevet underrettet om de love og administrative bestemmelser, der er sat i kraft for at omsætte det ændrede direktiv 75/442/EØF om affald i den nationale lovgivning. Lister over de nationale gennemførelsesbestemmelser, der er meddelt af medlemsstaterne vedrørende direktiv 75/442/EØF og 91/156/EØF, foreligger på EU's CELEX-website [17].

[17] http://www.europa.eu.int/ celex

2.2. Definitionen af "affald" og Det Europæiske Affaldskatalog (artikel 1, stk. a))

"Affald" skal ifølge direktiv 75/442/EØF forstås som ethvert stof eller enhver genstand, som henhører under en af kategorierne i bilag I, og som indehaveren skiller sig af med eller agter eller er forpligtet til at skille sig af med (artikel 1, stk. a), første afsnit). Kommissionen har i medfør af artikel 1, stk. a), truffet foranstaltninger til at oprette det såkaldte europæiske affaldskatalog (EAK), som nu i konsolideret form [18] er fastlagt i Kommissionens beslutning 2000/532/EF, som ændret.

[18] Ikke-udtømmende liste.

I gennemførelsesrapporten for perioden 1995-1997 blev det konstateret, at det var meget forskelligt, i hvilket omfang medlemsstaterne havde overført den fælles definition af "affald" i artikel 1, stk. a), til deres egen lovgivning. Det er klart, at en korrekt indførelse af affaldsdefinitionen er en afgørende forudsætning for, at medlemsstaterne fuldt ud kan leve op til deres forpligtelser vedrørende affaldshåndtering i henhold til direktiv 75/442/EØF og den dermed forbundne affaldslovgivning [19]. Det er især nødvendigt for at sikre, at de samme miljøbeskyttelsesregler gælder i hele EU, og at det indre marked ikke undergraves. Også efter offentliggørelsen af den omtalte rapport har der været problemer med indførelsen af affaldsdefinitionen i en række medlemsstater.

[19] I denne sammenhæng er det relevant at bemærke, at EF-Domstolen i sin dom i forenede sager C-418/99 og C-419/99 (ARCO Chemie Nederland og andre) erklærede, at spørgsmålet, om der er tale om affald, skal undersøges på grundlag af samtlige omstændigheder, i direktiv 75/442, hvorved der skal tages hensyn til direktivets formål, og det skal påses, at dets virkning ikke begrænses.

I Italien er der i artikel 14 i dekret af 8. juli 2002 fastsat kriterier for fortolkning af begrebet "skille sig af med" i artikel 6, stk. 1), litra a), i det italienske dekret 22/97 (grundlæggende lov om affald), hvorved direktiv 75/442/EØF blev omsat i national ret. Det er fastsat i artikel 14, at der ikke foreligger en beslutning om at skille sig af med affald, når stoffet eller genstanden genanvendes i den samme eller i en anden produktions- eller forbrugsproces, uanset om der er sket en forudgående behandling med henblik på nyttiggørelse eller ej. Kommissionen mener ikke, at denne bestemmelse er i overensstemmelse med EF-Domstolens retspraksis, og anser, at bestemmelsen kan medføre, at visse materialer, som ellers ville være omfattet af Fællesskabets affaldsdefinition, ikke omfattes af den italienske affaldslovgivning.

Luxembourg har ikke indført EAK, som fastslået af EF-Domstolen den 15. januar 2002 [20]. Nærmere bestemt har Luxembourg inkorporeret EAK gennem et ministerielt cirkulære, som kun er bindende for myndighederne, og parallelt med EAK er der indført en ren luxembourgsk affaldsnomenklatur, som afviger fra EAK.

[20] Sag C-196/01, Kommissionen mod Luxembourg (dommen er tilgængelig på Domstolens website: www.curia.eu.int).

På trods af nylige ændringer i den nationale rammelovgivning verserer der også en overtrædelsesprocedure mod Østrig for mangelfuld gennemførelse af Fællesskabets affaldsdefinition, navnlig for så vidt angår indførelsen af EAK [21] Desuden er det fastsat i 5 i den østrigske lov om affaldshåndtering, 2002 [22], at visse affaldsstoffer (Altstoffe [23]) ikke længere er affald, når de eller deres hovedbestanddele anvendes direkte i stedet for produkter, der fremskaffes ved udvinding af råstoffer. Det fremgår af EF-Domstolens praksis, at anvendelse af affald i stedet for andre produkter ikke i sig selv medfører, at affaldet ikke længere er omfattet af affaldsdefinitionen i direktiv 75/44/EØF. Det skal i stedet vurderes, om anvendelsen af affaldet er i overensstemmelse med de krav til hensigtsmæssig affaldshåndtering, som er fastlagt i direktiv 75/442/EØF og den øvrige affaldslovgivning.

[21] Sag under behandling ved EF-Domstolen, C-194/01, Kommissionen mod Østrig.

[22] Affaldshåndteringsloven, 2002 (Abfallwirtschaftsgesetz 2002, BGBl I af 16. juli 2002, nr. 102, s. 989).

[23] I affaldshåndteringsloven, 2002, 2(4), stk. 1, defineres "Altstoffe" som affaldsstoffer, der skilles fra andet affald, eller stoffer, der fremskaffes ved affaldsbehandling med henblik på nyttiggørelse.

I december 2001 besluttede Kommission at indklage Det Forenede Kongerige for EF-Domstolen for mangelfuld gennemførelse af affaldsdefinitionen (sag C-62/03). I 75 i loven om miljøbeskyttelse, 1990 [24], indføres kravene i direktiv 75/442/EØF kun for "kontrolleret affald", som i 1990-loven udelukkende er defineret som "affald fra husholdninger, industri og virksomheder samt lignende affald". Denne definition er snævrere end affaldsdefinitionen i artikel 1, litra a), i det ændrede direktiv 75/442/EØF. Lignende problemer er konstateret i forbindelse med den lovgivning, der finder anvendelse i Nordirland [25] og Gibraltar [26].

[24] Loven finder anvendelse i England, Skotland og Wales.

[25] Bekendtgørelse om affald og forurening af jord (Nordirland), 1997.

[26] Anordning om folkesundheden, som ændret ved affaldsregulativer (nr. 2) på sundhedsområdet, 1995, og anordning om folkesundheden (ændring), 1997.

* Det kan konstateres, at der er en række medlemsstater, der trods offentliggørelsen af gennemførelsesrapporten for perioden 1995-1997 stadig ikke fuldt ud har indført affaldsdefinitionen i den nationale ret. Fristen for gennemførelse var 1. april 1993.

2.3. Kompetente myndigheder - artikel 6

Medlemsstaterne skal i medfør af artikel 6 etablere eller udpege de kompetente myndigheder, som det påhviler at gennemføre direktivet.

Tabel 1 er en oversigt over affaldsmyndighederne i de forskellige medlemsstater. Der er store forskelle mellem EU-landene, både med hensyn til antallet af myndigheder på affaldsområdet og deres beføjelser.

3. DIREKTIVETS GENNEMFØRELSE

3.1. Affaldshåndteringsplaner - artikel 7

De kompetente myndigheder skal i medfør af artikel 7, stk. 1, udarbejde planer for håndtering af affaldet. Planerne skal navnlig omfatte arten, mængden og oprindelsen af det affald, der skal nyttiggøres, eller som skal bortskaffes, de almindelige tekniske forskrifter, alle særlige bestemmelser vedrørende specielt affald og de områder eller anlæg, der er egnede for bortskaffelsen.

Affaldshåndteringsplanerne er et centralt element i Fællesskabets affaldspolitik, da mdlemsstaterne uden hensigtsmæssig planlægning hverken kan gøre rede for eller håndtere det affald, der findes på deres område. I tillæg til bestemmelserne i direktiv 75/442/EØF er det fastlagt i artikel 6 i direktiv 91/689/EØF om farligt affald og i artikel 14 i direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald, at der også skal udarbejdes planer for håndtering af disse typer affald.

Tabel 2 er en oversigt over aktuelle affaldshåndteringsplaner. De indsendte planer er vidt forskellige med hensyn til struktur, indhold og detaljeringsgrad. Det skyldes bl.a., at planerne er udarbejdet på forskellige nationale, regionale og lokale niveauer, og at medlemsstaterne ikke har lige stor erfaring med at planlægge affaldshåndteringen. Kvaliteten af affaldshåndteringsplanerne i nogle dele af EU er stadig ikke tilfredsstillende, men der er generelt gjort betydelige fremskridt siden offentliggørelsen af den seneste rapport.

Fjorten medlemsstater har oplyst, at de har udarbejdet affaldshåndteringsplaner med henblik på at nå de mål, der er fastsat i artikel 3, 4 og 5 i det ændrede direktiv 75/442/EØF. Østrig, Danmark, Luxembourg, Spanien og Sverige har alle udarbejdet nye nationale affaldshåndteringsplaner i perioden 1998-2000. Frankrig og Tyskland anfører, at de har udarbejdet et stort antal regionale og lokale affaldsplaner. Grækenland og Irland har udarbejdet deres nationale planer så sent som i 2001.

I 1997 indledte Kommissionen en lang række overtrædelsesprocedurer mod adskillige medlemsstater [27] i henhold til EF-traktatens artikel 226, fordi de ikke havde udarbejdet affaldsplaner som fastsat i artikel 7 i det ændrede direktiv 75/442/EØF. Siden er antallet af overtrædelsesprocedurer reduceret til tre, fordi adskillige medlemsstater har vedtaget affaldsplaner, der er i overensstemmelse med det ændrede direktiv 75/442/EØF. I 2002 fastslog EF-Domstolen, at Frankrig [28], Italien [29] og Det Forenede Kongerige [30] ikke havde udarbejdet affaldsplaner som fastsat i artikel 7. Kommissionen besluttede at indlede en ny sag mod Italien i henhold til EF-traktatens artikel 228 for manglende efterkommelse af Domstolens dom. I skrivende stund vurderer Kommissionen, om der er behov for at indlede yderligere overtrædelsesprocedurer mod Frankrig og Det Forenede Kongerige i henhold til EF-traktatens artikel 228.

[27] Danmark, Tyskland, Grækenland, Spanien, Frankrig, Irland, Italien, Luxembourg, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige.

[28] Dom af 2.5.2002, sag C-292/99, Kommissionen mod Frankrig (tilgængelig på Domstolens website: www.curia.int).

[29] Dom af 24.1.2002, sag C-466/99, Kommissionen mod Italien (tilgængelig på Domstolens website: www.curia.int).

[30] Dom af 24.1.2002, sag C-35/00, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (tilgængelig på Domstolens website: www.curia.int).

Drøftelser med medlemsstaterne har peget på ønsket om europæiske retningslinjer for planlægning af affaldshåndteringen. Det Europæiske Temacenter for Affald er ved at lægge sidste hånd på retningslinjer for affaldshåndteringsplanerne. Disse retningslinjer vil være et nyttigt redskab til at forbedre planlægningen af affaldshåndteringen og tilpasse kompetenceniveauet herfor i såvel nuværende som kommende medlemsstater. Retningslinjerne fremlægges i 2003.

Nogle medlemsstater har samarbejdet som beskrevet i artikel 7, stk. 2. Finland og Sverige har samarbejdet om endelig bortskaffelse af kommunalt affald [31] og håndtering af slam fra rensningsanlæg. Tyskland har oplyst, at en række delstater rådfører sig med de tilstødende grænseregioner i andre medlemsstater vedrørende planlægning (Schleswig-Holstein, Niedersachsen, Nordrhein-Westfalen og Saarland). Belgien har oplyst, at regionerne Flandern og Vallonien har kontakt til og rådfører sig med de tilstødende medlemsstater i planlægningsspørgsmål. Det Forenede Kongerige henviser til de oplysninger, der i forbindelse med den første rapport blev indsendt om samarbejdet mellem Det Forenede Kongerige og Irland vedrørende forbrænding af sygehusaffald i Det Forenede Kongerige. Irland [32] har ikke indsendt oplysninger.

[31] Sammen med Norge.

[32] Irland henviser til sine regulativer om affaldshåndtering (planlægning), 1997, som tillader, at de relevante lokale myndigheder i Nordirland høres.

En række medlemsstater har oplyst, at de har underrettet Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet i henhold til artikel 7, stk. 3, for at hindre transport af affald, som ikke er i overensstemmelse med deres planer for affaldshåndtering: Østrig, Danmark, Spanien, [33] Italien, Luxembourg, Nederlandene, Finland [34], og Det Forenede Kongerige. Belgien, Grækenland, Frankrig, Tyskland, Portugal og Sverige har oplyst, at der ikke er truffet sådanne foranstaltninger. Belgien har oplyst, at regionen Flandern har truffet foranstaltninger i enkeltsager vedrørende bestemte affaldstyper og kapaciteter, mens der ikke er truffet generelle foranstaltninger i Vallonien. Irland har oplyst, at det ikke er blevet anset for nødvendigt at træffe sådanne foranstaltninger.

[33] Spanien henviser til lov 10/98, som tillader, at der træffes sådanne foranstaltninger (på NUTS 2-plan).

[34] Finland henviser til regeringsbeslutning 14/2000 af 1.2.2000 om ændring af den nationale affaldsplan med henblik på at undgå overlapning med forordning (EØF) nr. 259/93 om overførsel af affald.

I København-sagen [35] har Domstolen belyst forholdet mellem artikel 7, stk. 3, i det ændrede direktiv 75/442/EØF og reglerne om grænseoverskridende overførsel af affald til nyttiggørelse, som er fastlagt i den ændrede forordning (EØF) nr. 259/93 om overførsel af affald [36]. Domstolen fastslår, at artikel 7, stk. 3, i direktiv 75/442 skal fortolkes således, at bestemmelsen tillader, at en medlemsstat træffer foranstaltninger vedrørende transport af affald, hvis transporten ikke er i overensstemmelse med landets plan for affaldshåndtering, forudsat at denne plan er forenelig med reglerne i EF-traktaten og i direktiv 75/442 [37]. I Dusseldorp-sagen [38] har Domstolen fastslået, at artikel 7 i forordningen om overførsel af affald ikke giver mulighed for, at medlemsstaterne af rent økonomiske årsager træffer foranstaltninger til iværksættelse af principperne om nærhed og tilstrækkelig egenkapacitet i forbindelse med overførsel mellem medlemsstater af affald til nyttiggørelse. Siden slutningen af 1990'erne har Kommissionen indledt overtrædelsesprocedurer mod en række medlemsstater, som har taget skridt til at forhindre eller begrænse udførsel af affald til nyttiggørelse [39].

[35] Sag C-209/98, FFAD mod Københavns Kommune, Sml. 2000 I, s. 3743.

[36] Forordning (EØF) nr. 259/93 om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab, som ændret (EFT L 30 af 6.2.1993, s.1).

[37] Dommens præmis 95.

[38] Sag C-203/96, Chemische Afvalstoffen Dusseldorp BV m.fl., Sml 1998 I, s. 4075.

[39] Verserende sager ved Domstolen: sag C-113/02, Kommissionen mod Nederlandene, sag C-228/00, Kommissionen mod Tyskland, og sag C-458/00, Kommissionen mod Luxembourg.

* I perioden 1997-2000 anlagde Kommissionen sager mod flere medlemsstater, som ikke havde sørget for at udarbejde affaldsplaner. Ved slutningen af perioden havde de fleste medlemsstater udarbejdet planer. Der er fortsat problemer i Frankrig, Det Forenede Kongerige og Italien. Medlemsstaterne har indgået nogle indbyrdes aftaler om aspekter ved affaldsplanlægningen, navnlig i grænseområder. Der er stadig en række juridiske spørgsmål vedrørende forholdet mellem lokale og nationale affaldsplaner og det indre marked, som skal afklares på domstolsniveau.

3.2. Oplysninger om forebyggelse af affaldsdannelse og nyttiggørelse af affald - artikel 3

Medlemsstaterne skal i medfør af direktivets artikel 3, stk. 1, og Fællesskabets affaldshåndteringsstrategi træffe foranstaltninger for at fremme forebyggelse af affaldsdannelse (nedbringe affaldsproduktionen og mindske affaldets skadevirkninger) og nyttiggørelse af affald (fortrinsvis genbrug, genvinding og energiudnyttelse).

Flere medlemsstater har blot oplyst, at de har underrettet Kommissionen om de foranstaltninger, de har til hensigt at træffe i henhold til artikel 3, stk. 1, og ikke indsendt yderligere oplysninger: Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrig, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Sverige og Det Forenede Kongerige. For disse landes vedkommende henvises der derfor til afsnittet i rapporten for perioden 1995-1997 om foranstaltninger til gennemførelse af artikel 3, stk. 1.

Grækenland henviser til sine lovregler om emballage [40] og oprettelsen af en national organisation for alternativ emballagehåndtering.

[40] Lov 2939/2001.

Portugal har oplyst, at Kommissionen er blevet underrettet om en række dokumenter vedrørende den nationale affaldsplanlægning, som omhandler forebyggelse eller nedbringelse af affaldsproduktionen og risici forbundet med affald. Antallet af indsamlings- og genbrugscentre er steget betydeligt: I 1995 var det under 1 % af befolkningen, der kunne benytte sådanne centre, i 2000 var det 80 %.

Finland har indsendt oplysninger om en række foranstaltninger. Navnlig indeholder den finske affaldslovgivning [41] forpligtelser til at forebygge og nedbringe affaldsproduktionen og mindske affaldets skadevirkninger. I henhold til finsk lov skal producenter anvende råstoffer sparsomt og anvende affald i stedet for råstoffer, når det er muligt. Producenter er desuden forpligtet til at sikre, at produkterne er holdbare eller kan repareres eller nyttiggøres som affald, og at farerne forbundet med produkterne i affaldsfasen er minimeret. De kompetente myndigheder skal fremme opfyldelsen af disse forpligtelser og anvende produkter, der kan genbruges eller er fremstillet af genbrugsmaterialer. Principielt skal miljøtilladelser omfatte forslag til foranstaltninger, der mindsker affaldsmængden og affaldets farlighed [42]. I de nationale og regionale affaldsplaner er der fastsat mål for forebyggelsen af affaldsproduktionen og foranstaltninger til at nå disse mål. Og endelig henviser Finland til regeringsbeslutninger under affalds- og kemikalielovgivningen, f.eks. vedrørende ozonskadelige stoffer, batterier og akkumulatorer, PCB og PCT.

[41] 4 i den finske affaldslov 1072/1993. Jf. også lignende forpligtelser i dekret 1390/1993.

[42] Den finske lov om miljøbeskyttelse 86/2000 og dekret 169/2000.

Irland har ikke indsendt oplysninger om gennemførelsen af artikel 3, stk. 1, og henviser til sin rapport for perioden 1995-1997.

* På baggrund af medlemsstaternes oplysninger må det anses for at være uklart, om der blev forebygget affaldsdannelse i EU i perioden 1998-2000, og i givet fald i hvilket omfang.

3.3. Tilstrækkelig egenkapacitet inden for affaldsbortskaffelse - artikel 5

Medlemsstaterne skal i medfør af artikel 5, stk. 1, træffe foranstaltninger til at oprette et integreret og tilstrækkeligt net af bortskaffelsesfaciliteter for at sætte Fællesskabet og medlemsstaterne i stand til selv at bortskaffe deres affald. Medlemsstaterne kan i henhold til artikel 4, stk. 3, litra a), nr. i), i forordning (EØF) nr. 259/93 nedlægge forbud mod overførsel til en anden medlemsstat af affald til bortskaffelse.

Østrig har oplyst, at den nuværende behandlingskapacitet og behovet for nye anlæg undersøges med jævne mellemrum inden for rammerne af affaldsplanerne. Det er ikke oplyst, om der samarbejdes med andre medlemsstater. Ca. 0,032 mio. ton af de i alt 48,6 mio. ton affald, der blev produceret i Østrig i 1999, blev udført til bortskaffelse, hvilket betyder, at Østrigs egenkapacitet er på over 99 %.

Belgien har oplyst, at der ikke er truffet nogen foranstaltninger til gennemførelse af artikel 5, stk. 1. Den flamske region har samarbejdet med andre medlemsstater på dette område i overensstemmelse med EU-lovgivningen om overførsel af affald [43]. Bortset fra drøftelser mellem denne region og Nederlandene findes der ingen samarbejdsstrukturer. Der er ikke fremlagt specifikke oplysninger om, i hvor høj grad Belgien havde kapacitet til selv at bortskaffe sit affald i perioden 1998-2000.

[43] Forordning (EØF) nr. 259/93 om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab, som ændret (EFT L 30 af 6.2.1993, s.1).

Danmark har oplyst, at der ikke er vedtaget nye foranstaltninger siden rapporten for 1995-1997. Med hensyn til egenkapacitet oplyses det, at der i alt blev produceret 12,2 mio. ton affald i Danmark i 1999. Af denne mængde var ca. 7,8 mio. ton affald til genbrug, 2,93 mio. ton affald til forbrænding, 1,47 mio. ton blev bortskaffet, og 0,017 mio. ton fik særlig behandling.

Finland har oplyst, at der er truffet foranstaltninger til at gennemføre artikel 5, stk. 1. De overordnede mål og foranstaltninger er fastlagt i lovgivningen [44] og er yderligere præciseret i den nationale affaldsplan, som blev vedtaget i 1998. Planen beskriver infrastrukturen i det netværk af affaldshåndteringsanlæg, som skal være på plads i Finland i 2005. Håndteringen af kommunalt affald koordineres i et regionalt samarbejde. Farligt affald bortskaffes eller nyttiggøres i centrale anlæg. Ansvaret for nyttiggørelse og endelig bortskaffelse af industri-, landbrugs- og byggeaffald ligger hos dem, der producerer affaldet. Der samarbejdes med Sverige i grænseområderne. Hvad angår egenkapacitet, har Finland indsendt følgende tal for udførslen af affald i 1999: 0,034 mio. ton af i alt 2,4 mio. ton kommunalt affald (egenkapacitet på over 98 %); 0,04 mio. ton af i alt 0,678 mio. ton farligt affald (egenkapacitet på ca. 94 %).

[44] Affaldslov 1072/93, 6.

Frankrig har oplyst, at der er truffet lovgivningsmæssige foranstaltninger med henblik på gennemførelse af artikel 5, stk. 1 [45]. Det er ikke oplyst, om der samarbejdes med andre medlemsstater. Hvad angår egenkapacitet inden for affaldsbortskaffelse, har Frankrig oplyst, at ca. 0,02 mio. ton af i alt 3 mio. ton farligt affald hvert år udføres til bortskaffelse (egenkapacitet på ca. 99,3 %), mens egenkapaciteten for kommunalt affald ligger på næsten 100 %.

[45] Lov nr. 76-663 af 19.7.1976.

Tyskland har oplyst, at der er truffet følgende foranstaltninger til gennemførelse af artikel 5, stk. 1: Delstater, der grænser op til hinanden, har i fællesskab udarbejdet omfattende planer for affaldsbehandlingsanlæg og lossepladser, og der er indgået samarbejdsaftaler mellem delstaterne med henblik på at sikre bedre udnyttelse af behandlingsfaciliteter såsom lossepladser, varmebehandlingsanlæg og pladser til deponering i jorden [46]. Som eksempel er nævnt Brandenburg og Berlins fælles selskab til behandling af farligt affald. Flere delstater har programmer, der yder økonomisk støtte til affaldshåndtering. Med hensyn til samarbejde med andre medlemsstater henviser Tyskland til sine oplysninger i rapporten for 1995-1997 [47]. Hvad angår egenkapacitet inden for affaldsbortskaffelse, har Tyskland oplyst, at der i 2000 blev udført henholdsvis 1,3 mio. ton farligt affald til nyttiggørelse og 0,09 mio. ton farligt affald til bortskaffelse. I 2000 blev der desuden indført 1,5 mio. ton farligt affald til nyttiggørelse og 0,4 mio. ton farligt affald til bortskaffelse. Ifølge Tysklands oplysninger bestræber de fleste delstater sig på at have tilstrækkelig egenkapacitet med hensyn til affaldshåndtering.

[46] Et eksempel på dette samarbejde mellem delstaterne er beskrevet i Domstolens dom i sag C-324/99, DaimlerChrysler AG mod Land Baden-Württemberg, Sml. 2001 I, s. 9897, som omhandler delstaten Baden-Württembergs krav om, at overvågningskrævende affald sendes til behandling i Hamburg.

[47] Det står også klart, at Tyskland er villig til at importere affald fra andre medlemsstater til deponering i jorden, jf. Domstolens dom af 27.2.2002 i sag C-6/00, Abfall Service AG (ASA) mod Bundesminister für Umwelt, Jugend und Familie (endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser).

Grækenland har oplyst, at der ikke er truffet nogen foranstaltninger med henblik på efterlevelse af kravet i artikel 5, stk. 1. Sådanne elementer indgår i 2002-ajourføringen af landets affaldsstrategi, som tager sigte på indføre integreret affaldshåndtering på regionalt plan. Der gives ikke specifikke oplysninger, men det oplyses, at der samarbejdes mellem Grækenland og andre medlemsstater vedrørende grænseoverskridende overførsel af både farligt og ikke-farligt affald til nyttiggørelse og bortskaffelse. Dette sker i form af samarbejde mellem selskaber, der beskæftiger sig med affaldsbehandling, og samarbejdet skal godkendes af de kompetente myndigheder [48]. Som svar på spørgsmålet om egenkapacitet med hensyn til affaldsbortskaffelse har Grækenland anført, at 31,7 % af landets husholdningsaffald deponeres på såkaldte "affaldshygiejniske lossepladser", men at 59,6 % deponeres på steder, som ikke opfylder alle de krav, der er fastsat i de gældende lovgivning. 8 % af affaldet genbruges og 0,7 % af affaldet komposteres.

[48] Hermed henvises der formodentlig til anvendelsen af den ændrede forordning (EØF) nr. 259/93 om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab (EFT L 30 af 6.2.1993, s. 1).

Irland har oplyst, at der er truffet foranstaltninger til gennemførelse af artikel 5, stk. 1 [49], og henviser til den finansielle støtte, der inden for rammerne af EU's strukturfonde ydes til etablering af den relevante infrastruktur. Der er oprettet et tidsubegrænset samarbejde med Det Forenede Kongerige, som betyder, at farligt affald, som skal forbrændes ved høj temperatur, kan udføres til Det Forenede Kongerige til bortskaffelse. Irland har en høj egenkapacitet inden for bortskaffelse af ikke-farligt affald og har oplyst, at ca. 98 000 ton af i alt 370 328 ton farligt affald i 1998 blev udført til behandling eller bortskaffelse.

[49] De relevante bestemmelser findes i 22, 26 og 38 i den irske lov om affaldsbehandling, 1996.

Italien har oplyst, at der er truffet foranstaltninger til gennemførelse af artikel 5, stk. 1, i form af de regionale affaldsplaner, som Kommissionen er blevet underrettet om, men der gives ikke nærmere oplysninger. Det meddeles ikke, om der samarbejdes med andre medlemsstater. Italien har næsten tilstrækkelig egenkapacitet med hensyn til affaldsbortskaffelse.

Luxembourg har oplyst, at affaldsbortskaffelsen varetages af forskellige anlæg på nationalt plan, som kan håndtere husholdningsaffald, industriaffald og inaktivt affald. Det oplyses, at det formelle samarbejde med andre medlemsstater er defineret inden for rammerne af den nationale affaldsplan, som indeholder prioriteringer vedrørende affaldsstrømme. I perioden 1998-2000 blev der årligt udført ca. 0,05 mio. ton affald til bortskaffelse i andre medlemsstater. Luxembourg har oplyst, at følgende mængder affald blev udført i 2000: ca. 0,003 mio. ton af i alt ca. 0,191 mio. ton kommunalt affald (egenkapacitet på 98,4 %) og ca. 0,051 mio. ton af i alt 0,061 mio. ton farligt affald (egenkapacitet på 16,4 %). Landet har en egenkapacitet på 100 % inden for bortskaffelse af inaktivt affald bortset fra det, der indleveres på kommunale eller små private affaldspladser.

Nederlandene har oplyst, at landets affaldshåndteringsplaner omfatter foranstaltninger til at sikre tilstrækkelig egenkapacitet med hensyn til affaldsbortskaffelse. Foranstaltningerne vedrører planlægning og opførelse af bortskaffelsesanlæg til affaldsforbrænding på landjorden [50] og lossepladser til farligt og ikke-farligt affald. Kapaciteten til bortskaffelse ved forbrænding og lossepladsdeponering er i dag tilstrækkelig til at bortskaffe alt det affald, der produceres i Nederlandene i en overskuelig fremtid. Der er ikke oprettet noget samarbejde med andre medlemsstater med henblik på gennemførelsen af artikel 5, stk. 1. Hvad angår egenkapacitet inden for affaldsbortskaffelse, har Nederlandene oplyst, at landet praktisk talt har tilstrækkelig egenkapacitet, og at det kun er begrænsede mængder affald, der ud- og indføres til bortskaffelse. Der opstår dog af og til situationer, hvor der i en periode udføres affald til andre former for bortskaffelse end lossepladsdeponering, for på det område er egenkapaciteten tilstrækkelig.

[50] I 1998 blev det fastslået, at Nederlandene havde overtrådt forordning (EØF) nr. 259/93 om overførsel af affald ved at fastsætte restriktioner for udførsel af affald til nyttiggørelse med det formål at bevare kapaciteten i de(t) nationale varmebehandlingsanlæg, og Domstolen bekræftede, at principperne om tilstrækkelig egenkapacitet og nærhed ikke finder anvendelse: sag C-203/96, Chemische Afvalstoffen Dusseldorp BV, Sml. 1998 I, s. 4075. Jf. også den opfølgende sag C-113/02, Kommissionen mod Nederlandene, som verserer ved Domstolen. En beslægtet sag, der ligeledes verserer ved Domstolen, drejer sig om, hvorvidt kommunal affaldsforbrænding skal betegnes som nyttiggørelse eller bortskaffelse, hvilket vil få betydelig indvirkning på medlemsstaternes muligheder for at forhindre udførsel af affald til kommunal forbrænding i andre medlemsstater, da principperne om tilstrækkelig egenkapacitet og nærhed finder anvendelse på overførsel inden for Fællesskabet af affald til bortskaffelse (jf. artikel 4, stk. 3, litra a), i forordning (EØF) nr. 259/93 om overførsel af affald): sag C-458/00, Kommissionen mod Luxembourg.

Portugal har oplyst, at der er truffet en række foranstaltninger til gennemførelse af artikel 5, stk. 1. Til bortskaffelse af fast husholdningsaffald er der etableret et net af tværkommunale systemer. For nylig er der truffet foranstaltninger til at indføre nye kontroller vedrørende bortskaffelsen af ikke-farligt industriaffald [51] og til at udvikle særlige pladser til bortskaffelse og opbevaring af farligt industriaffald. Der er truffet særlige foranstaltninger med hensyn til bortskaffelse af hospitalsaffald. Visse særlige affaldsstrømme (såsom brugte olier, gamle dæk, slam og brugte batterier) behandles uanset deres oprindelse, og for det meste er der vedtaget specifikke lovbestemmelser med henblik på at sikre en integreret forvaltning, som tager sigte på at fremme genanvendelse. Portugal har oplyst, at der ikke er blevet samarbejdet med andre medlemsstater med henblik på gennemførelsen af artikel 5, stk. 1. I 1999 blev ca. 0,031 mio. ton af i alt 12,78 mio. ton affald udført til bortskaffelse (egenkapacitet på over 99 %).

[51] Lovdekret 321/99 af 11.8.1999.

Spanien har oplyst, at der er vedtaget foranstaltninger til gennemførelse af artikel 5, stk. 1, i landets affaldsplaner, og at der i den forbindelse er blevet samarbejdet med andre medlemsstater, men der gives ikke nærmere oplysninger. Hvad angår egenkapaciteten inden for affaldsbortskaffelse, har Spanien oplyst, at alt husholdningsaffald i 1999 blev håndteret i landet. Der indføres affald fra Andorra og Gibraltar. I 1999 var der ca. 3,29 mio. ton farligt affald, hvoraf ca. 0,03 mio. ton blev udført til nyttiggørelse, og 0,02 mio. ton blev udført til bortskaffelse. Ca. 0,08 mio. ton farligt affald blev indført til nyttiggørelse, mens 0,03 mio. ton blev indført til bortskaffelse.

Sverige har oplyst, at der er truffet foranstaltninger til gennemførelse af artikel 5, stk. 1, i de regionale affaldsplaner som meddelt til Kommissionen, men der gives ikke yderligere oplysninger. Sverige har en optimal egenkapacitet med hensyn til affaldsbortskaffelse. Der samarbejdes med Finland i grænseområder, hvor dette er hensigtsmæssigt af hensyn til de lokale forhold.

Det Forenede Kongerige har oplyst, at der siden den seneste rapport er udarbejdet nationale affaldsstrategier for England og Wales (maj 2000), Skotland (december 1999), Nordirland (marts 2000) og Gibraltar (marts 2000). Disse fungerer i samspil med den relevante planlægningsvejledning for hvert område, og dermed er der fastlagt integrerede forvaltningsstrategier for alt kontrolleret affald. Den britiske affaldshåndteringsplan vedrørende ud- og indførsel af affald, 1996, gennemfører princippet om tilstrækkelig national egenkapacitet og forbyder udførsel af affald til bortskaffelse. Der henvises til den foregående gennemførelsesrapport for 1995-1997 med hensyn til samarbejde med andre medlemsstater. Egenkapaciteten med hensyn til affaldsbortskaffelse anslås til 98,4 % i perioden 1998/1999 og 98,5 % i perioden 1999/2000.

* De fleste medlemsstater har oplyst, at de har en egenkapacitet med hensyn til affaldsbortskaffelse på ca. 99 %, hvilket stort set svarer til situationen som beskrevet i den foregående gennemførelsesrapport for perioden 1995-1997.

3.4. Oplysninger om affaldsproduktion og -behandling - artikel 7, stk. 1

* Medlemsstaterne skulle i spørgeskemaet oplyse om produktion og håndtering af husholdningsaffald, farligt affald og andet affald.

Med hensyn til husholdningsaffald/kommunalt affald (tabel 3.1 [52] og figur 1) har alle landene indsendt data, men i nogle tilfælde ikke for alle tre år i rapporteringsperioden. De modtagne data viser, at der er stor forskel på, hvor stor en del af affaldet, der genanvendes - fra 8 % til 63 %. Det lykkedes kun for tre medlemsstater at genbruge omkring 40 % eller derover (Østrig, Belgien, Tyskland, Nederlandene og Sverige), hvorimod fem andre medlemsstater kun genbrugte omkring 10 % eller derunder (Frankrig, Grækenland, Irland, Italien og Det Forenede Kongerige). Den gennemsnitlige genanvendelse var på ca. 26 %. Forbrænding af husholdningsaffald med eller uden energi tegner sig fortsat for en væsentlig del af affaldsbehandlingen i ti medlemsstater (mellem 17 % og 58 %), mens Grækenland og Irland slet ikke anvender forbrænding. Gennemsnittet for forbrænding (med eller uden energiudnyttelse) er 23 %. Deponering på lossepladser er dog stadig den mest anvendte metode med et gennemsnit på 45 % i medlemsstaterne. Fem medlemsstater er meget afhængige af lossepladsdeponering (over 60 %) [53]. Tallene viser, at der i alt er sket en lille stigning i genanvendelsen siden gennemførelsesrapporten for 1995-1997, men at lossepladsdeponering fortsat er den mest anvendte metode til håndtering af husholdningsaffald. Den gennemsnitlige årlige affaldsmængde pr. person i perioden 1998-2000 var ca. 500 kg. Der er tale om en stigning i forhold til perioden 1995-1997 (gennemsnitlig 400 kg pr. person pr. år), hvilket betyder, at man slet ikke har nået målet i Kommissionens femte miljøhandlingsprogram om at stabilisere affaldsproduktionen på 1985-niveauet med 300 kg pr. person senest i 2000, tværtimod. Der er således brug for en langt større indsats på nationalt plan for at fremme effektive foranstaltninger til affaldsforebyggelse og -reduktion.

[52] Nogle medlemsstater har indsendt tal for kommunalt affald, som ud over husholdningsaffald også kan omfatte affald af lignende art fra virksomheder, industri og institutioner.

[53] For Grækenlands vedkommende udgør ulovlig aflæsning af affald desuden hovedparten af den håndtering, der er anført som "andet".

Når det gælder farligt affald (tabel 3.2 og figur 2) har alle landene indsendt data, men i nogle tilfælde ikke for alle tre år i rapporteringsperioden. De modtagne data viser, at der er stor forskel på, hvor meget affald, der genanvendes (fra 5 % (Finland) til 77 % (Luxembourg)), og kun fire medlemsstater genbrugte omkring 40 % eller derover. Den gennemsnitlige genanvendelse af farligt affald i medlemsstater var på ca. 27 %. Deponeringsprocenten for farligt affald er lavere end for husholdningsaffald (22 %). Til gengæld er 27 % i gennemsnit anført som "andet". Den gennemsnitlige produktion af farligt affald (90 kg pr. person pr. år) svarer til niveauet i 1995-1997.

"Andet affald" udgør størsteparten af det affald, der produceres (jf. tabel 3.3 og figur 3 og 4). Det er ikke muligt at danne sig et klart billede af kategorien "andet affald" og håndteringen af dette affald i EU. Det skyldes, at medlemsstaterne ikke medregner de samme typer affald eller slet ikke har oplyst nogen tal.

* Der er stadig stor forskel på medlemsstaterne, når det gælder genanvendelse af affald, hvilket blev påpeget i den foregående gennemførelsesrapport for 1995-1997. Den gennemsnitlige genbrugsprocent er steget, men genanvendelsen af husholdningsaffald er stadig forholdsvis lille eller beskeden i en række medlemsstater. Anvendelsen af lossepladsdeponering er faldende, men en hel del medlemsstater er fortsat meget afhængige af denne metode til håndtering af husholdningsaffald. Nogle medlemsstater gør udstrakt brug af forbrænding, men selv med energiudnyttelse (som defineres forskelligt på nationalt plan) er forbrænding generelt en ringere løsning end andre håndteringsmetoder såsom genanvendelse og genbrug af materialer. Kommende og nyere lovgivningsinitiativer vedrørende emballageaffald [54], udrangerede køretøjer [55] og affald af elektrisk og elektronisk udstyr [56] sigter mod opnåelse af særdeles høje genbrugsniveauer og angiver separat indsamling af affald ved kilden som metode.

[54] KOM(2001) 729 endelig - Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald.

[55] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/53/EF om udrangerede køretøjer (EFT L 269 af 21.10.2000, s. 34).

[56] KOM(2000) 347 endelig - Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om affald af elektrisk og elektronisk udstyr. Forslaget blev vedtaget den 16.-19.12.2002 af Rådet og Europa-Parlamentet (endnu ikke offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende). (Yderligere oplysninger findes på: http://www.europa.eu.int/prelex/ apcnet.cfm?CL=en)

3.5. Almindelige regler om dispensation fra kravet om tilladelser - artikel 11

Medlemsstaterne kan i medfør af artikel 11 fritage anlæg og virksomheder, der selv varetager bortskaffelsen af deres eget affald på produktionsstedet, eller som nyttiggør affaldet, fra kravet om de i artikel 9 og 10 omhandlede tilladelser.

Belgien, Danmark, Tyskland, Grækenland, Spanien, Frankrig, Nederlandene, Østrig, Portugal, Finland og Sverige har oplyst, at der i disse lande ikke er vedtaget almindelige regler om dispensation fra kravet om tilladelser.

Irland, Italien og Det Forenede Kongerige har oplyst, at der i disse lande er vedtaget sådanne regler, men der gives ingen konkrete oplysninger. Luxembourg har oplyst, at der også her er vedtaget sådanne regler.

* Ligesom i den foregående gennemførelsesrapport kan det konstateres, at forholdsvis få medlemsstater har givet mulighed for at dispensere fra kravet om tilladelser i perioden 1998-2000. De medlemsstater, der har gjort det, har desværre ikke givet nogen begrundelse eller oplyst om eventuelle fordele. Dette er fortsat et meget underudviklet område. For nylig har Italien anmodet om og fået tilladelse til at fritage anlæg fra kravet om tilladelser i forbindelse med visse former for nyttiggørelse af farligt affald i henhold til artikel 3 i direktiv 91/689/EØF [57]. Det er det første eksempel på en sådan dispensation.

[57] Kommissionens beslutning 2002/909/EF om italienske regler om fritagelse fra kravet om tilladelse af anlæg eller virksomheder, der nyttiggør farligt affald, i henhold til artikel 3 i direktiv 91/689/EØF om farligt affald (EFT L 315 af 19.11.2002, s. 16).

3.6. Registre - artikel 14

Virksomheder og anlæg, der varetager nyttiggørelse og bortskaffelse af affald, skal i henhold til artikel 14 føre et register over affald og affaldshåndtering. Medlemsstaterne kan kræve, at producenterne også overholder disse bestemmelser. De skal forelægge den kompetente myndighed de pågældende oplysninger, såfremt de anmodes herom.

I den flamske del af Belgien skal der i henhold til artikel 5.2.1.2 4 i Vlarem II-dekretet føres registre [58]. Vlarea-dekretets 5.1.5 supplerer disse registreringskrav. Jævnfør i øvrigt afsnittet om producentansvar i henhold til artikel 14 i gennemførelsesrapporten for 1995-1997.

[58] Flamske bestemmelser om affaldsforebyggelse og -håndtering.

Danmark henviser til specifikke bestemmelser om registre, der skal føres af virksomheder og anlæg, der beskæftiger sig med nyttiggørelse eller bortskaffelse af affald [59]. Danmark anfører også, at nogle virksomheder med virkning fra 2001 skal føre register over deres affaldsproduktion, at oplysningerne skal gemmes i fem år, og at de kompetente myndigheder kan anmode om at få dem udleveret [60].

[59] 15-17 i Miljø- og Energiministeriets bekendtgørelse nr. 619 af 27.6.2000 om Informationssystem for Affald og Genanvendelse (ISAG).

[60] Jf. 18, 19, 50 og 53 i Miljø- og Energiministeriets bekendtgørelse nr. 619 af 27.6.2000 om affald.

Tyskland har oplyst, at virksomheder og anlæg, der varetager nyttiggørelse eller bortskaffelse af affald, skal føre registre i henhold til affaldslovgivningen [61]. Der føres tilsyn med affaldshåndteringen ved hjælp af certifikater, registrering og dokumenter. Flere detaljer findes i gennemførelsesrapporten for 1995-1997.

[61] Jf. lov om affaldsforvaltning med lukket stofkredsløb, 1994, bekendtgørelse om certificering af nyttiggørelse og bortskaffelse, bekendtgørelse om specialiserede affaldshåndteringsvirksomheder, de tekniske retningslinjer for opbevaring og kemisk, fysisk og biologisk behandling samt forbrænding og deponering af affald, der kræver særlig håndtering, og de tekniske retningslinjer for the nyttiggørelse, behandling og andre former for håndtering af husholdningsaffald.

Grækenland har oplyst, at landets affaldslovgivning indeholder registreringskrav for virksomheder og anlæg, der varetager nyttiggørelse eller bortskaffelse af affald, og for affaldsproducenter [62]. Disse virksomheder skal føre register og på anmodning fremlægge oplysningerne for de kompetente myndigheder. Oplysningerne skal en gang om året fremsendes til præfekten i det område, hvor virksomheden ligger, eller hvor aktiviteterne foregår. Hver præfekt skal derefter indsende en årlig rapport til ministeren for miljø, regional planlægning og anlægsarbejder.

[62] Fælles ministeriel afgørelse 69728/824/1996 (Statstidende 358/B).

Spanien har også oplyst, at den nationale affaldslovgivning indeholder registreringskrav for anlæg, der beskæftiger sig med bortskaffelse og nyttiggørelse af affald [63], men de beskrives ikke nærmere. Spanien har oplyst, at producenter af farligt affald i henhold til spansk lov skal overholde artikel 14 [64].

[63] Artikel 13, stk. 3, i lov 10/1998 om affald.

[64] Artikel 16-17 i det kongelige dekret 833/1988.

Frankrig har ligeledes oplyst, at landets affaldslovgivning stiller registreringskrav til anlæg, der varetager bortskaffelse og nyttiggørelse af affald, samt til affaldsproducenter [65], men der gives ikke konkrete detaljer.

[65] Artikel 8 i bekendtgørelse af 4.1.1985 om kontrol med bortskaffelse af farligt affald.

Irland har oplyst, at der stilles krav om registrering på standardformularer. Producenter af farligt affald skal [66] føre register over produktion, behandling, indsamling og transport af sådant affald og på anmodning stille oplysningerne til rådighed for de kompetente myndigheder.

[66] I henhold til del VI i affaldshåndteringsregulativerne (farligt affald), 1998.

Italien har oplyst, at der i den nationale affaldslovgivning er fastsat en række krav om registrering og certificering, som gælder for anlæg, der varetager bortskaffelse og nyttiggørelse af affald, samt for producenter af farligt affald (undtagen visse landbrugsvirksomheder) og producenter af ikke-farligt affald, der deltager i industrielle og håndværksmæssige processer (undtagen visse små virksomheder) [67]. Registreringen er standardiseret og skal regelmæssigt certificeres af de kompetente myndigheder.

[67] Lovdekret 22/1997.

Luxembourg har igen oplyst, at Fællesskabets bestemmelser er vedtaget i artikel 14 i lov om affald af 17. juni 1994. De virksomheder, der skal føre registre, og som kan få dispensation, er anført i 10 og 11 i samme lov.

Nederlandene har oplyst, at virksomheder og anlæg, der behandler eller bortskaffer affald, skal føre register over arten og sammensætningen af det håndterede affald. Der er ingen standardformular til registrering, og generelt får de pågældende virksomheder og anlæg lov til at føre registrene, som de selv vil. Der benyttes standardformularer, når de kompetente myndigheder underrettes om modtagelsen af affaldet. Affaldsproducenter skal også føre register over det affald, de afleverer. De skal desuden oplyse overtagervirksomheden om affaldets art og sammensætning.

Østrig har oplyst, at det i den østrigske affaldslovgivning er fastsat, at enhver, der udfører en affaldsdannende aktivitet eller indsamler eller behandler affald, skal føre register for hvert år og på anmodning fremlægge disse oplysninger for de kompetente myndigheder [68]. Sådanne registre skal gemmes i mindst syv år. Østrig har bekræftet, at producenter er omfattet af kravene om registrering i henhold til denne nationale lovgivning.

[68] Lov om affaldshåndtering og anordning om affaldskontrol 65/1991.

Portugal har oplyst, at landets affaldslovgivning indeholder registreringskrav for anlæg, der varetager bortskaffelse og nyttiggørelse af affald, samt for virksomheder, der opbevarer affald [69]. Særlige registreringspligter påhviler virksomheder, der håndterer hospitalsaffald [70], virksomheder, der indsamler og regenererer olieaffald [71], anlæg, der bortskaffer eller dekontaminerer PCB [72], og organer, der har beføjelser til at udstede certifikater for ophug eller demontering af udrangerede køretøjer [73]. Det kræves også, at affaldsproducenter fører registre over det producerede affald og indleverer disse til de kompetente myndigheder [74].

[69] Kapitel IV i lovdekret 239/97 af 9.9.1997.

[70] 12 i bekendtgørelse 174/97 af 10.3.1997.

[71] 3, stk. 2, i lovdekret 88/91 af 23.2.1991.

[72] 5 i lovdekret 277/99 af 23.7.1999.

[73] 3 i lovdekret 292-B/2000 af 15.11.2000.

[74] 17, stk. 1, i lovdekret 239/97.

I Finland gælder der registreringsforpligtelser for anlæg, der beskæftiger sig med nyttiggørelse og bortskaffelse af affald, og som skal indhente miljøtilladelse i forbindelse med deres aktiviteter [75]. Det anbefales, at både registreringen og den årlige rapportering til de kompetente myndigheder sker ved brug af standardformularer; de kompetente myndigheder udleverer formularer til virksomhederne. Producenter af farligt affald (undtagen husholdninger) skal også føre registre.

[75] 51 i den finske affaldslov.

Sverige har oplyst, at der stilles krav om registre i miljølovgivningen, men der gives ikke yderligere oplysninger herom. Der stilles ikke krav om, at producenter skal føre registre.

* De fleste medlemsstater lader til at have gennemført kravene om registrering i henhold til artikel 14. Nogle angiver, at de har indført producentkrav ud over dem, der gælder for producenter af farligt affald. Medlemsstaternes erfaringer med gennemførelsen af registreringskravene er nye og forholdsvis begrænsede.

*

Bilag I

>TABELPOSITION>

Tabel 1. Antal kompetente myndigheder på hvert NUTS-niveau, jf. artikel 6, og deres beføjelser i medfør af direktiverne (spørgsmål I, 2, i spørgeskemaet).

NB:

(1) N står for en myndighed og er en forkortelse af NUTS: Nomenklaturen for Statistiske Territoriale Enheder (Eurostat).

(2) Antallet af myndigheder anføres i forkortet form, f.eks.: N2=5 svarende til 5 myndigheder/institutioner på NUTS 2-niveau.

(3) Tabellens øvrige oplysninger står i kasserne, f.eks.: N3, N5 svarende til gennemførelse af artiklerne i myndigheder/institutioner på NUTS 3- og NUTS 5-niveau.

(4) N5: Lokal planlægning af affaldshåndteringen (placering af skraldespande, fastlæggelse af indsamlingsruter osv.).

(5) Ingen oplysninger om NUTS-niveau N0. N2: Beføjelser til at give anlægstilladelse og godkende miljøforhold. N3: Offentliggørelse af vurderinger af virkningerne på miljøet (VVM); udstedelse af tilladelser; kontrol.

(6) N0: Det Forenede Kongeriges regering, den skotske regering, det nordiske parlament, Wales' nationalforsamling og Gibraltars regering. N1: England/Wales (DEFRA+EA), Skotland (SEPA), Nordirland (EHS), Gibraltar (Gibraltars regering). N3: Lokale eller regionale myndigheder: 121 UA'er og WDA'er i England, 22 i Wales, 32 i Skotland, 26 i Nordirland, 1 i Gibraltar.

(7) N0: Tilladelser til bortskaffelse og nyttiggørelse: Udstedelse af erklæring om, at der ikke gøres indsigelse mod de lokale tilladelser. Registrering af virksomheder og anlæg i henhold til artikel 12: N2: Olieaffald. N4: Kommunal indsamling.

(8) N2: Registrering af virksomheder og anlæg i henhold til artikel 12 finder ikke anvendelse. Irland er en NUTS 2-region - Miljøstyrelsen er den kompetente myndighed/institution.

>TABELPOSITION>

Tabel 2. Oversigt over medlemsstaternes affaldshåndteringsplaner. For hver affaldsplan er der angivet detaljer i de tabeller, der er vedlagt som bilag (spørgsmål II, 1c, i spørgeskemaet).

NB:

* Oplysninger hentet fra WasteBase.

>TABELPOSITION>

Tabel 3.1. Behandling og håndtering af husholdningsaffald (spørgsmål II, 4, i spørgeskemaet).

i.o.: ikke oplyst

NB:

* Kommunalt affald inklusive husholdningsaffald

** Husholdningsaffald

Udførsel af 566 ton kommunalt affald til Norge og 2858 ton til Sverige, indførsel af 1226 ton kommunalt affald fra Sverige og 2884 ton affaldsbrændsel fra Nederlandene til forsøg. Mængden af husholdningsaffald udgør ca. 40 % af det kommunale affald.

(1) "Andet" = kompostering.

(2) "Andet": 31 000 ton er kompostering, og resten er ulovlig henkastning af affald.

(3) Deponering omfatter affald fra gaderengøring.

(4) Den genanvendte mængde udgøres af kompost og affaldsbrændsel.

(5) Den genanvendte mængde vedrører kun organisk affald, der kan komposteres; andre typer affald genbruges ikke i Luxembourg.

(6) I alt 18 376 532 ton. "Andet": separat indsamling af papir og glas.

(7) Alle tal er skønnede.

>TABELPOSITION>

Tabel 3.2. Behandling og håndtering af farligt affald (spørgsmål II, 4, i spørgeskemaet).

NB:

*) Inden for medlemsstaten.

**) Uden for medlemsstaten.

(1) Anden nyttiggørelse: anlæg til fysisk-kemisk behandling af organisk og uorganisk affald.

(2) Øvrigt fysisk-kemisk behandlet affald.

(3) Kun fra primærkilder.

(4) Mængden af forurenet jord og forurenede sten er ikke medregnet (inden for medlemsstaten). Tallene henviser til de udførte mængder af det affald, der er anført i bilag III og IV til Rådets forordning nr. 259/93. Disse former for affald anses ikke nødvendigvis for farligt affald (uden for medlemsstaten).

(5) "Andet": fysisk-kemisk behandling (inden for medlemsstaten).

(6) Totalen svarer til ca. 97 % af den samlede affaldsmængde.

(7) Alle andre bortskaffelsesmetoder indebærer kemiske, fysiske og biologiske processer (inden for medlemsstaten).

(8) Luxembourg: "Andet" = fysisk-kemisk behandling (inden for medlemsstaten).

(9) "Andet": fysisk-kemisk behandling.

(10) Skøn foretaget med henblik på revision af den nationale plan for farligt affald. Total: 3 293 705 (inden for medlemsstaten).

(11) Anslået. Der foreligger ingen fordeling på posterne.

>TABELPOSITION>

Tabel 3.3. Behandling og håndtering af andet affald. Det er forskelligt, hvilke former for affald medlemsstaterne henregner til denne kategori, men der kan være tale om kommunalt affald, kommunalt slam, industriaffald, affald fra energi- og vandforsyning, affald fra minedrift, landbrugsaffald, affald fra bygge- og anlægsvirksomhed (spørgsmål II, 4, i spørgeskemaet).

// Data er ikke modtaget

NB:

(1) Tallene viser summen af to rapporterede typer affald:

(2) Ikke-farligt industriaffald (affald konditioneret på anden vis): 21 675 000 ton (98 % af totalen): genanvendt 51 %, brændt 4 %, deponeret 15 % og andet 30 %.

(3) Farligt industriaffald: 343 500 ton (2 % af totalen): genanvendt 51 %, brændt 4 %, deponeret 15 % og andet 30 %.

(4) Tallene viser summen af fire rapporterede typer affald:

(5) Byggeri og nedbrydning: 3 223 000 ton (32 % af totalen): genanvendt 90 %, brændt med energiudnyttelse 2 % og deponeret 8 %.

(6) Industri: 2 947 000 ton (30 % af totalen): genanvendt 64 %, brændt med energiudnyttelse 15 % og deponeret 21 %.

(7) Handel og service: 1 120 000 ton (11 % af totalen): genanvendt 40 %, brændt med energiudnyttelse 46 % og deponeret 14 %.

(8) Affald fra energiproduktion: 1 176 000 ton (12 % af totalen): genanvendt 100 %.

(9) Andet affald: 1 480 000 ton (15 % af totalen): genanvendt 77 %, brændt med energiudnyttelse 17 % og deponeret 6 %.

(10) Tallene viser summen af tre rapporterede typer affald:

(11) Byggeri og nedbrydning: 1 200 000 ton (6 % af totalen): Alt sammen behandlet under kategorien "andet".

(12) Industri: 19 123 000 ton (90 % af totalen): genanvendt 40 %, brændt med energiudnyttelse 24 %, brændt <1 %, deponeret 24 % og andet 12 %.

(13) Affald fra energiproduktion: 921 000 ton (4 % af totalen): genanvendt 61 %, brændt med energiudnyttelse 1 %, brændt <1 %, deponeret 34 % og andet 4 %.

(14) Industriaffald (fremstillingsvirksomhed). Den resterende mængde af ikke-farligt industriaffald (11 755 000 ton) bortskaffes eller genanvendes af producenterne selv. Året er ikke angivet.

(15) Totalen indbefatter kun ikke-farligt affald (industriaffald).

(16) Byggeri og nedbrydning: 2 704 958 ton (3 % af totalen): genanvendt 43 % og deponeret 57 %.

(17) Industri: 4 876 406 (6 % af totalen): behandlingsmetode ikke angivet.

(18) Handel og service: 689 234 ton (1 % af totalen): genanvendt 19 % og deponeret 81 %.

(19) Landbrug og skovdrift: 64 578 724 ton (85 % af totalen): behandlingsmetode ikke angivet.

(20) Minedrift og stenbrydning: 3 511 643 ton (5 % af totalen): genanvendt <1 % og deponeret 100 %.

(21) Nyttiggjort materiale og kompost henregnes til genanvendte produkter (affaldsmængden henviser til ikke-farligt affald fra handel, industri og håndværkervirksomheder).

(22) Nedbrydningsaffald. Hovedsagelig deponeret jord fra udgravning.

(23) Tallene viser summen af tre rapporterede typer affald:

(24) Byggeri og nedbrydning: 19 050 000 ton (39 % af totalen): genanvendt 94 %, brændt med energiudnyttelse 1 % og deponeret 5 % Industriaffald (fremstillingsvirksomhed): 20 225 000 ton (41 % af totalen): genanvendt 82 %, brændt med energiudnyttelse 6 %, deponeret 6 % og andet 6 %. (Andet: bortskaffet efter behandling).

(25) Andet affald: 9 842 000 ton (20 % af totalen): genanvendt 68 %, brændt med energiudnyttelse 18 % og deponeret 14 %.

(26) Anslået til 239 700 000 ton pr. år i alt. Der foreligger ingen fordeling.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

NB: NUTS står for Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques (Nomenklaturen for Statistiske Territoriale Enheder (Eurostat)).

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Figur 2. Behandling og bortskaffelse af husholdningsaffald i % (kilde: tabel 3.1).

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Figur 3. Behandling og bortskaffelse af farligt affald i % (kilde: tabel 3.2).

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Figur 4. Behandling og bortskaffelse af andet affald i % (kilde: tabel 3.3).

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

DIREKTIV 91/689/EØF OM FARLIGT AFFALD

1. INDLEDNING

Som supplement til direktiv 75/442/EØF [76], der udgør de juridiske rammer for alt affald, indeholder direktiv 91/689/EØF [77] strengere instrumenter for håndtering og overvågning af farligt affald. Direktiv 91/689/EØF erstattede direktiv 78/319/EØF om giftigt og farligt affald.

[76] Se rapporten om direktiv 75/442/EØF om affald

[77] EFT L 377 af 31.12.1991, s. 20

Direktiv 91/689/EØF bygger på følgende vigtige elementer for at sikre en miljømæssigt forsvarlig håndtering af farligt affald:

* definition af farligt affald (artikel 1) yderligere underbygget af listen over farligt affald i Rådets beslutning 94/904/EF [78] erstattet af Kommissionens beslutning 2000/532/EF [79] som ændret

[78] EFT L 356 af 31.12.1994, s. 14

[79] EFT L 226 af 6.9.2000, s. 3

* forbud mod at blande forskellige kategorier af farligt affald og mod at blande farligt affald med ikke-farligt affald (artikel 2)

* krav om specifik tilladelse for anlæg og virksomheder, der varetager bortskaffelse af farligt affald (artikel 3)

* regelmæssige kontroller og krav til producenten af farligt affald om at føre registre (artikel 4)

* hensigtsmæssig emballering og mærkning af farligt affald under indsamling, transport og midlertidig oplagring (artikel 5)

* planer for håndtering af farligt affald (artikel 6)

Bestemmelserne i direktivet gælder ikke for farligt husholdningsaffald.

Følgende rapport er baseret på et spørgeskema vedtaget med Kommissionens beslutning 97/622/EF [80] af 27. maj 1997.

[80] EFT L 256 af 19.9.1997, s. 13

Ud over første del af spørgeskemaet (OMSÆTNING I NATIONAL RET) indeholder denne rapport en evaluering af gennemførelsen af definitionen af farligt affald og listen over farligt affald i alle 15 medlemsstater.

2. OMSÆTNING I NATIONAL RET

2.1. National ret

Alle medlemsstater bekræftede, at de har sendt Kommissionen oplysninger om de gældende love og bestemmelser, der er i vedtaget for at omsætte direktiv 91/689/EØF om farligt affald og Rådets beslutning 94/904/EF om udarbejdelse af en liste over farligt affald i national ret.

2.2. Definition af "farligt affald" og listen over farligt affald

I artikel 1, stk. 4, i Rådets direktiv 91/689/EØF defineres farligt affald med henvisning til listen om farligt affald vedtaget ved Rådets beslutning 94/904/EF og erstattet af Kommissionens beslutning 2000/532/EF som ændret. Kommissionen mener således, at omsætningen af listen over affald i national ret er en betydningsfuld del af medlemsstaternes gennemførelse af definitionen af farligt affald. Det anses ligeledes for at være nødvendigt at have omsat bilag I, II og III til Rådets direktiv 91/689/EØF i national ret.

Yderligere to aspekter bør tages i betragtning, når den nationale lovgivnings overensstemmelse med Fællesskabets definition af farligt affald vurderes. For det første det faktum, at nogle medlemsstater har truffet strengere foranstaltninger, dvs. de har medtaget affald, der har en eller flere af de egenskaber, der er opregnet i bilag III, og som de derfor mener er farligt. Muligheden for at indføre nye former for farligt affald på listen findes i artikel 1, stk. 4, andet afsnit i direktivet, forudsat at sådanne tilfælde meddeles Kommissionen og er i overensstemmelse med artikel 176 i EF-traktaten. (jf. afsnit 3.1 i denne rapport) Det andet aspekt vedrører det faktum, at bestemmelserne i direktivet ikke gælder for farligt husholdningsaffald. Dette betyder dog ikke, at husholdningsaffald ikke kan være farligt. (jf. afsnit 3.2 i denne rapport)

Det fremgik af den forrige rapport om gennemførelsen 1995-1997, at kun fire medlemsstater, nemlig Finland [81], Grækenland [82], Luxembourg [83] og Spanien [84], havde overført samtlige relevante elementer i definitionen på farligt affald korrekt til deres egen lovgivning. Siden denne rapport er situationen blevet bedre, men nogle enkelte medlemsstater har endnu ikke omsat samtlige elementer i definitionen af farligt affald fuld ud.

[81] Lov om affald 1072/1993. Dekret om affald 1390/1993. Miljøministeriets beslutning 867/1996 om listen over det mest almindelige affald og farligt affald.

[82] Beslutning 19396/1546 om foranstaltninger og betingelser for håndtering af farligt affald af 18. juli 1997.

[83] Lov om forebyggelse og håndtering af affald af 17. juni 1994. Forordning om farligt affald af 11. december 1996.

[84] Lov 10/1998 om affald af 21. april, kongeligt dekret 952/1997 om ændring af forordningen om gennemførelse af lov 20/1986 af 14. maj om toksisk og farligt affald (vedtaget ved kongeligt dekret 833/1988 af 20. juli).

Østrig havde ikke omsat de relevante bilag om farligt affald og heller ikke listen om farligt affald. I den østrigske lovgivning bestemmes det, at "farligt affald er affald, hvis behandling kræver særlig forsigtighed og særlige foranstaltninger af hensyn til den offentlige interesse, og hvis normale behandling kræver supplerende foranstaltninger eller større forsigtighed end behandling af husholdningsaffald". [85] Kommissionen besluttede at indklage Østrig for Domstolen i december 2000. Østrig har nu omsat de relevante bilag om farligt affald med loven om affaldshåndtering 2002. Også definitionen af farligt affald er ændret. Disse spørgsmål er derfor blevet trukket tilbage fra den sag, der i øjeblikket behandles af Domstolen [86].

[85] Artikel 2.5, Lov om håndtering af affald af 6. juni 1990.

[86] Sag C-194/01

Belgien, Danmark [87], Frankrig [88], Tyskland [89], Irland, Italien, Nederlandene [90], Portugal [91] og Sverige [92] har omsat samtlige elementer i definitionen af farligt affald i national ret. For Frankrigs vedkommende behandles omsætningen af testmetoderne i national ret dog forsat. Det er endvidere vigtigt at notere sig, at fransk lovgivning afviger fra fællesskabsterminologien ("farligt affald") ved at henvise til "særligt industriaffald". Dette er ligeledes tilfældet i tysk lovgivning, der henviser til "affald, der kræver særlig overvågning".

[87] Miljøministeriets bekendtgørelse nr. 299 af 30. april 1997 om affald.

[88] Lov nr. 75-633 om bortskaffelse af affald og genindvinding af materialer af 15. juli 1975 (som ændret ved lov nr. 92-646 af 13. juli 1992). Bekendtgørelse nr. 97-517 om klassificering af farligt affald af 15. maj 1997.

[89] Lov om forebyggelse, genbrug og bortskaffelse af affald af 27. september 1994. Anordning om bestemmelse af affald, der kræver særlig overvågning, 10. september 1996.

[90] Bekendtgørelse om klassificering af farligt affald og olieaffald af 8. december 1997.

[91] Lovdekret 239/97 af 9. september 1997. Forordning nr. 818/97 af 5. september 1997.

[92] Anordning om farligt affald (SFS 1996:971) af 26. september 1996.

Det Forenede Kongeriges lovgivning er kun delvis i overensstemmelse med definitionen af farligt affald, da den udelukker visse typer af affald, der er omfattet af direktivet. Kommissionen besluttede at indklage Det Forenede Kongerige for Domstolen i december 2001.

3. DIREKTIVETS GENNEMFØRELSE

3.1. National opfattelse af "farligt affald" - artikel 1, stk. 4

I henhold til artikel 1, stk. 4, andet afsnit, forstås ved farligt affald ud over farligt affald på listen al anden form for affald, hvorom en medlemsstat mener, at det udviser en eller flere af de egenskaber, der er opregnet i bilag III, såsom brændbare, ætsende, oxyderende, skadelige stoffer osv. Sådanne tilfælde meddeles Kommissionen.

Regionen Vallonien i Belgien samt Østrig, Finland, Tyskland, Luxembourg, Nederlandene og Det Forenede Kongerige meddelte flere andre former for affald som farligt affald.

Bruxelles-regionen i Belgien samt Frankrig, Grækenland, Irland, Italien, Portugal og Spanien identificerede ikke andre former for affald som farligt affald.

Danmark og Sverige indsendte ingen oplysninger.

* Kommissionen gennemgik med bistand fra det udvalg, der blev nedsat i henhold til artikel 18 i direktiv 75/442/EØF, disse meddelelser i forbindelse med tilpasningen af den europæiske liste over farlige stoffer. Med Kommissionens beslutning 2000/532/EF [93] blev der opstillet en enkelt fællesskabsliste omfattende listen over farligt affald. Beslutning 2000/532/EF blev yderligere ændret ved Kommissionens beslutninger 2001/118/EF [94] og 2001/119/EF [95] og Rådets beslutning 2001/573/EF [96].

[93] EFT L 226 af 6.9.2000, s. 3

[94] EFT L 47 af 16.2.2001, s. 1

[95] EFT L 47 af 16.2.2001, s. 32

[96] EFT L 203 af 28.7.2001, s. 18

3.2. Farligt husholdningsaffald - artikel 1, stk. 5

I henhold til artikel 1, stk. 5, gælder direktivets bestemmelser ikke for husholdningsaffald. Spørgeskemaet omfatter et spørgsmål om, hvorvidt medlemsstaten skelner mellem farligt husholdningsaffald og andet farligt affald [97].

[97] Da spørgeskemaet ikke specifikt anmoder om yderligere oplysninger, er nogle af svarene på dette spørgsmål uklare med hensyn til, hvilke regler der gælder for farligt husholdningsaffald.

For Belgiens vedkommende foretager Bruxelles-regionen en separat indsamling af farligt husholdningsaffald. I regionen Flandern er sådanne foranstaltninger omfattet af de flamske regulativer om forebyggelse af affaldsproduktion og håndtering af affald (Vlarea).

Den østrigske lov om affaldshåndtering [98] klassificerer farligt affald fra husholdninger samt fra andre producenter og svarende til private husholdningers affald som problematiske stoffer. De lokale myndigheder skal indsamle dette affald separat mindst to gange om året.

[98] Abfallwirtschaftsgesetz - AWG - BGBI. Nr. 325/1998.

Finland oplyser, at farligt husholdningsaffald er fritaget for kravet i den finske lovgivning om at føre registre over det farlige affald, der produceres. For så vidt angår andre undtagelser henvises der til rapporten for perioden 1995-1997. Det fremgår af disse oplysninger, at kommunerne skal tilrettelægge nyttiggørelsen og bortskaffelsen af farligt husholdningsaffald. Bestemmelserne om emballering og mærkning gælder kun efter, at kommunerne har fået overdraget det farlige affald.

I alle delstater i Tyskland indsamles farligt affald normalt separat af offentlige organer ved hjælp af mobile eller stationære indsamlingssystemer. Følgende fremgår af lovgivningen: husholdningsaffald er ikke omfattet af bestemmelserne i anordning om registre over indsamling og bortskaffelse af affald; anordning om miljøforsvarlig oplagring af affald fra menneskelig beboelse forbyder oplagring af farligt husholdningsaffald på kommunale lossepladser; de tekniske retningslinjer for farligt affald finder anvendelse.

I Irland foretages der i øjeblikket ikke nogen separat indsamling fra husholdninger af de farlige dele af husholdningsaffaldet. Affaldsstationer tager imod nogle former for farligt husholdningsaffald, mens nogle lokale myndigheder har indført et "Chemcar"-system (specialudstyret køretøj) til sådant affald.

Italien henviser til sin nationale lovgivning, hvori defineres farligt affald, og som indeholder en liste over farligt affald. I artikel 7, stk. 4, i dekret nr. 22/1997 defineres "ikke-husholdningsaffald opstillet på listen i bilag D ..." som farligt affald. Der henvises ligeledes til de foranstaltninger, der er truffet for at opfylde beslutning 2000/532/EØF som ændret ved beslutning 2001/118/EF, som udvidede listen over farligt affald og inkorporerede klassificeringsmetoden.

Luxembourg henviser til oplysningerne i rapporten for perioden 1995-1997. Det fremgår af disse oplysninger, at farligt husholdningsaffald er opstillet i kapitel 20 i bilag IV til forordningen om farligt affald af 11. december 1996. Der er ikke givet yderligere oplysninger om de bestemmelser, der finder anvendelse på dette affald.

I Nederlandene betragtes husholdningsaffald som sådan ikke som farligt affald. Husstandene tilskyndes imidlertid til at sortere deres affald, og affald, der optræder på listen over mindre kemisk affald, indsamles separat. Det meste af det affald, der optræder på listen over mindre kemisk affald, er farligt affald. Når dette affald er blevet indsamlet fra husholdningerne, håndteres det som farligt affald.

Portugal har vedtaget en handlingsplan om fast byaffald, der omfatter bortskaffelse, selektiv indsamling og relevant behandling af forskelligt affald, der betragtes som farligt eller potentielt farligt. Handlingsplanen lægger særlig vægt på selektiv indsamling af batterier, kviksølvlamper og kviksølvtermometre. Specifikke foranstaltninger for kviksølv er ligeledes blevet godkendt.

Spanien oplyste, at sådanne foranstaltninger var blevet vedtaget uden at fremkomme med yderligere oplysninger herom.

I Sverige finder anordningen om farligt affald ikke anvendelse, når farligt affald udgør en del af husholdningsaffaldet. De enkelte kommuner har beføjelser til at beslutte, at farligt affald fra husholdninger skal indsamles separat fra andet husholdningsaffald. Sådanne separat indsamlede dele er farligt affald.

Regionen Vallonien i Belgien samt Danmark, Frankrig, Grækenland og Det Forenede Kongerige oplyste, at der ikke er vedtaget sådanne foranstaltninger, men fremkom ikke med nærmere forklaringer.

* Antallet af lande, der har etableret separate indsamlingssystemer for farligt husholdningsaffald, er steget siden den forrige rapport for perioden 1995-1997.

3.3. Registrering og identificering af bortskaffelse af farligt affald - artikel 2, stk. 1

I henhold til artikel 2, stk. 1, skal der på alle steder, hvor der deponeres (bortskaffes) farligt affald, foretages en registrering og identificering af dette affald.

I Østrig [99] skal der føres separate registre for hvert kalenderår over type, mængde, oprindelse og lokalisering af sådant affald. Registrene skal opbevares i mindst syv år fra datoen for den sidste postering i dem, og de skal forelægges myndighederne på anmodning. Registrene over farligt affald skal antage form af en løbende indsamling af identifikationsblanketter.

[99] Idem, 12(1)

I Belgien bekræfter regionen Vallonien, at de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af artikel 2, stk. 1, er på plads. Regionen Flandern bekræfter ligeledes, at sådanne foranstaltninger er blevet truffet, og henviser til oplysningerne i den forrige rapport for perioden 1995-1997. Det fremgår af disse oplysninger, at operatører af anlæg til affaldsbehandling i henhold til artikel 5.2.1.2 i Vlarem II skal registrere de mængder affald, der er modtaget og behandlet, og at affald kun kan deponeres på en losseplads, såfremt dets oprindelse, egenskaber, indhold og risikoen for udsivning er kendt. I Bruxelles-regionen finder en sådan deponering ikke sted.

I Danmark skal virksomheder, der behandler farligt affald, føre registre over arten af affald (affaldskatalogkoden) [100].

[100] Bekendtgørelse nr. 619 af 27.6.2000 om affald.

Finland henviser til oplysningerne i rapporten for perioden 1995-1997. Man påpeger, at affaldstilladelsen i henhold til ny lovgivning [101] er blevet erstattet af en miljøtilladelse. Endvidere er der truffet følgende foranstaltninger for at sikre, at deponeringssteder for farligt affald identificeres og registreres: Alle producenter af farligt affald (undtagen husholdninger) og transportører af farligt affald på kommerciel basis samt affaldshandlere og -mæglere, hvis affaldet skal nyttiggøres eller bortskaffes uden for det finske territorium, skal registrere affald (lov om affald, 51, stk. 3). I regeringens beslutning om lossepladser (861/1997) kræves det, at der træffes adskillige foranstaltninger til at sikre, at der findes tilstrækkelige oplysninger om det affald, der deponeres på lossepladser, og at affaldets egenskaber svarer til de oplysninger, der er givet om affaldet (f.eks. 6 og 7). Transport af farligt affald er underlagt en særlig kontrol i overensstemmelse med regeringens beslutning om oplysninger, der skal gives om farligt affald og om emballering og mærkning af farligt affald (659/1996). Indehaveren af farligt affald skal sikre, at en særlig identifikationsblanket ledsager affaldet, når det transporteres, og at den overdrages til affaldsmodtageren ved transportens afslutning. Modtageren skal attestere modtagelsen af affaldet og mængden ved at underskrive og datere dokumentet. Indehaveren og modtageren af det farlige affald skal opbevare den identifikationsblanket, de har underskrevet, eller en kopi heraf i tre år efter underskrivelsen.

[101] Lov om miljøbeskyttelse 86/2000.

I Frankrig indeholder præfektbekendtgørelsen, der tillader bortskaffelse af farligt affald, en liste over både affaldets art og mængde, den foreskriver, at der føres kontrol med affaldet (forhåndsgodkendelse, kontrol ved ankomsten til lossepladsen), og at der føres registre over affald, der modtages og afvises.

I Tyskland er kravene om registrering og identificering i forbindelse med oplagring af farligt affald fastlagt i anordningen om registre over nyttiggørelse og bortskaffelse af affald. Endvidere skal operatører af affaldsanlæg i henhold til de tekniske retningslinjer for affald føre en virksomhedslogbog, som skal indeholde alle relevante data, herunder registret over det affald, der modtages.

Grækenland oplyste, at der er blevet udarbejdet et register over de industrier, der producerer farligt affald. Af dette fremgår bl.a. kilden til affaldsproduktionen, affaldets egenskaber og den producerede mængde samt metoden til håndtering og endelig bortskaffelse af affaldet.

Irland bekræftede endnu en gang, at de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af artikel 2, stk. 1, er på plads [102].

[102] Afsnit 41(2)(ix) i loven om affaldshåndtering, 1996.

I Italien bestemmes det i den nationale lovgivning [103], at farligt affald kun kan deponeres på lossepladser, hvis det ledsages af en identifikationsblanket. Lossepladsforvalteren kan på grundlag heraf kontrollere, at: (a) affaldet kan på grundlag af de egenskaber, der er angivet på identifikationsblanketten, deponeres på lossepladsen; (b) det leverede affalds egenskaber svarer til de egenskaber, der er angivet på identifikationsblanketten.

[103] Ministerielt dekret nr. 141 af 11. marts 1998

Luxembourg bekræfter endnu en gang, at artikel 2, stk. 1, blev gennemført med 3 i forordning om farligt affald af 11. december 1996, uden at tilføje yderligere oplysninger.

I Nederlandene indeholder 10.32 i lov om miljøforvaltning (Wet milieubeheer) et krav om, at enhver, der overfører farligt affald, skal forsyne modtageren af affaldet med en beskrivelse af dets art, egenskaber og sammensætning. I henhold til 10.33 i lov om miljøforvaltning skal modtageren af affald (herunder lossepladser) underrette de kompetente myndigheder, når denne modtager affald. Disse meddelelser skal registreres. Den måde, hvorpå registreringen finder sted, er beskrevet i tilladelsens bestemmelser om modtagelse og registrering.

Portugal bekræfter, at landet har truffet de nødvendige foranstaltninger, og henviser til bestemmelser i den nationale lovgivning om registrering af affald. Heri bestemmes det, at det eneste depot for farligt industriaffald, der findes i Portugal, er underlagt specifikke regulativer om identificering og registrering af affald, der skal bortskaffes.

Spanien henviser til de nationale bestemmelser [104], der kræver, at der føres registre, og at der fremlægges en årlig rapport om aktiviteterne.

[104] Kongeligt dekret 833/1988.

Sverige fremfører endnu en gang, at disse krav behandles i forbindelse med proceduren for udstedelse af tilladelser til lossepladsaktiviteter.

Det Forenede Kongerige bekræfter, at de relevante foranstaltninger er på plads i England, Skotland & Wales samt i Nordirland, men ikke i Gibraltar, uden af fremkomme med yderligere oplysninger.

* Alle medlemsstater har besvaret dette spørgsmål, og alle medlemsstater oplyser, at kravene i artikel 2, stk. 1, er opfyldt.

3.4. Blanding af farligt affald - artikel 2, stk. 2-4

I henhold til artikel 2, stk. 2-4, må anlæg og virksomheder, der varetager bortskaffelse, nyttiggørelse, indsamling eller transport af farligt affald, ikke blande forskellige kategorier farligt affald eller blande farligt affald med ikke-farligt affald. Undtagelser fra denne bestemmelse kan kun tillades, såfremt betingelserne i artikel 4 i direktiv 75/442/EØF er overholdt, og især hvis det sker for at forbedre sikkerheden under bortskaffelsen eller nyttiggørelsen. Allerede blandet affald skal adskilles, hvis det er teknisk og økonomisk muligt, og hvis det er nødvendigt af sikkerhedshensyn (menneskers sundhed og miljø).

I Østrig forbyder den nationale lovgivning [105] under særlige omstændigheder blanding af affald med andet affald eller andre materialer eller affald med olieaffald. Den fælles behandling af forskelligt affald eller af affald og materialer i en virksomhed betragtes ikke som blanding i henhold til denne bestemmelse, hvor en sådan behandling tillades for hver enkelt affaldstype. Fælles indsamling af forskellige typer affald eller af affald af samme type med forskelligt indhold af det forurenende materiale er tilladt, hvor der ikke finder nogen kemisk reaktion sted mellem de forskellige typer affald, og fælles brug eller håndtering (herunder nyttiggørelse) heraf er tilladt i overensstemmelse med de fastsatte kriterier. Med den nye lov om affaldshåndtering af 2002 omsættes kravet om adskillelse af allerede blandet affald i national ret.

[105] 17(1a) i Abfallwirtschaftsgesetz.

I Belgien henviser alle 3 regioner til den lovgivning, hvormed kravene i artikel 2, stk. 2-4, omsættes i national ret.

Danmark henviser som i den forrige rapport for perioden 1995-1997 til en skrivelse af 18.7.1996 til Kommissionen [106] uden at fremkomme med yderligere forklaringer.

[106] Det fremgår af denne skrivelse, at den pågældende artikel er blevet omsat i national ret med 53 i bekendtgørelse nr. 581 af 24. juni 1996.

Finland henviser til oplysningerne i den forrige rapport for perioden 1995-1997, hvori der gøres rede for betingelserne for blanding af forskellige kategorier farligt affald eller af farligt affald med ikke-farligt affald. Det fremgår af disse oplysninger, at blanding af farligt affald kun er tilladt, såfremt det er nødvendigt af hensyn til affaldets nyttiggørelse eller bortskaffelse, og der ikke er nogen risiko forbundet hermed.

Frankrig oplyste igen, at særligt industriaffald (opregnet i dekret af 15. maj 1997) ikke kan bortskaffes sammen med andre affaldskategorier. Særligt industriaffald og farligt affald accepteres ikke på kommunale lossepladser. Industriaffald må ikke brændes i et forbrændingsanlæg til kommunalt affald. Hvad angår forbrænding af kommunalt affald sammen med særligt industriaffald gælder de strengeste krav.

Tyskland oplyste, at de relevante regler er opstillet i 5, stk. 2, 4. led, og 11, stk. 2, i Kreislaufwirtschafts- und Abfallgesetze (KrW-/AbfG) samt i forordningen om olieaffald, forordningen om PCB-affald og forordningen om opløsningsmidler.

Grækenland oplyste, at der ikke findes nogen behandlings- eller bortskaffelsescentre for farligt affald på nationalt plan. Denne oplysning er ikke tilstrækkelig til at vurdere, hvorvidt forbuddet mod at blande affald er korrekt omsat i national ret.

I Irland bestemmes det i affaldshåndteringsregulativerne (tilladelser) fra 2000, at alle affaldsbevillinger, der udstedes af miljøbeskyttelsesagenturet (Environment Protection Agency), ledsages af de betingelser, der er nødvendige for at gennemføre bestemmelsen i artikel 2, stk. 2-4. Et tilsvarende krav til de lokale myndigheder findes i affaldshåndteringsregulativerne (tilladelse) fra 1998. I affaldshåndteringsregulativerne (farligt affald) fra 1998 bestemmes det, at producenten af sådant affald skal sørge for mærkning under midlertidig oplagring, ligesom blanding af forskellige kategorier farligt affald og blanding af farligt affald med ikke-farligt affald er forbudt, med mindre det udtrykkeligt er tilladt. Lignende krav om ikke-blanding gælder for transport af farligt affald.

Italien henviser til national lovgivning [107], der forbyder blanding af forskellige kategorier af farligt affald eller blanding af farligt affald med ikke-farligt affald, med mindre en regional tilladelse tillader en sådan blanding under forudsætning af, at den ikke er til fare for menneskers sundhed og ikke er skadelig for miljøet. Blanding af farligt affald tilhørende den samme kategori blandt de fyrre kategorier, der henvises til i bilag 1 til direktiv 92/689/EØF, er således tilladt, og det samme gør sig gældende for blanding af ikke-farligt affald.

[107] 9 (1) i lovdekret 22/1997.

Luxembourg henviser igen til de relevante bestemmelser i forordning om farligt affald af 11. december 1996. Blanding af affald blev oprindelig forbudt med 7, stk. 4, i lov om forebyggelse af affaldsproduktion og håndtering af affald. Mere detaljerede krav er fastsat i forordningen om farligt affald. Blanding af farligt affald af sikkerhedsårsager kræver en tilladelse fra miljøministeriet.

Nederlandene fastslår atter, at disse krav er fastlagt i 2, andet, tredje og fjerde afsnit i dekret om adskillelse af farligt affald (lovtidende 1998, 72) sendt til Kommissionen med skrivelse af 15. september 1998.

Portugal fastslår, at de nødvendige foranstaltninger er på plads, hovedsageligt via specifik lovgivning om affaldsstrømme, der kræver separat håndtering af sådant affald. De nødvendige foranstaltninger til at undgå blanding af forskellige kategorier af affald træffes i indsamlings- og transportfaserne. Producenten, indehaveren eller transportøren af farligt affald skal behandle affaldet separat. Der gælder særlige regler for farligt hospitalsaffald.

Spanien oplyser, at 12 (2) i lov 10/98 om affald, som er behørigt meddelt Kommissionen, forbyder blanding af affald under de omstændigheder, der er nævnt i artikel 2, stk. 2-4, og betegner afhængigt af omstændighederne blanding som en alvorlig eller meget alvorlig lovovertrædelse (artikel 34 i loven). I henhold til 4 (2) i samme lov har de relevante nationale myndigheder ansvaret for overvågning, tilsyn og sanktioner.

Sverige oplyser igen, at disse krav er omfattet af den svenske anordning om farligt affald (SFS 1996:971).

Det Forenede Kongerige oplyste, at kravene i artikel 2, stk. 2-3, for Englands, Skotlands og Wales' vedkommende allerede er omfattet af de eksisterende regulativer, mens artikel 2, stk. 4, vil blive omfattet, når ændrede regulativer gennemføres i 2002. Kravene i artikel 2, stk. 3-4, er delvist opfyldt i Nordirland og Gibraltar.

* Forbuddet mod blanding af farligt affald ser ud til at være korrekt omsat i næsten alle medlemsstater. Undtagelserne afviger imidlertid ofte fra de betingelser i artikel 2, stk. 3, på hvilke der kan afviges fra forbuddet, og som siger, at blandingen skal være i overensstemmelse med artikel 4 i direktiv 75/442/EØF, og at den skal ske for at forbedre sikkerheden i forbindelse med bortskaffelse eller nyttiggørelse.

3.5. Generelle nationale regler, der erstatter kravene om tilladelse til nyttiggørelsesoperationer - artikel 3, stk. 2

I henhold til artikel 3, stk. 2, kan anlæg og virksomheder, der nyttiggør farligt affald, fritages fra kravet om tilladelse, når medlemsstaten vedtager visse særlige betingelser, og når beskyttelse af menneskets sundhed og miljøet er sikret. Disse anlæg og virksomheder skal registreres hos de kompetente myndigheder.

Det Forenede Kongerige har vedtaget regler for at muliggøre fritagelser. Landet indberettede 7 eksisterende fritagelser i England, Skotland og Wales, der er indrømmet i henhold til artikel 11 i direktiv 75/442/EØF. De fleste af fritagelserne blev indrømmet før den 27. juni 1995, hvor direktivet om farligt affald skulle være gennemført, men de blev meddelt Kommissionen i henhold til artikel 11, stk. 3, i direktiv 75/442/EØF. Der findes dog fortsat problemer i Nordirland.

Italien meddelte bestemmelser, der havde til formål at muliggøre fritagelser for visse kategorier af farligt affald i henhold til artikel 3, stk. 2, som blev godkendt med Kommissionens beslutning 2002/909/EF [108].

[108] EFT L 315 af 19.11.2002, s. 16.

3.6. Tilsyn med producenter af farligt affald - artikel 4, stk. 1

I henhold til artikel 4, stk. 1, skal der ud over periodiske tilsyn med anlæg og virksomheder foretages periodiske tilsyn af producenter af farligt affald.

Østrig oplyste igen, at affaldsproducenter, der producerer farligt affald, gentagne gange og mindst en gang om året skal registreres hos de kompetente myndigheder. Alle overførsler af farligt affald registreres i et centralt register, og disse data kontrolleres regelmæssigt. Tilsyn på stedet gennemføres, hvor det er hensigtsmæssigt. Affaldsproducenter overvåges ligeledes ved hjælp af stikprøvekontroller (mistænkelige indberetninger, i de enkelte sektorer, uregelmæssigheder).

For Belgiens vedkommende oplyste regionen Vallonien igen, at der føres tilsyn med producenterne af farligt affald i forbindelse med en generel kontrol af gennemførelsen af miljølovgivningen for klassificerede virksomheder, normalt en gang om året. I regionen Flandern og i Bruxelles-regionen føres der regelmæssigt tilsyn med disse virksomheder, idet hyppigheden af disse tilsyn afhænger af, hvordan den pågældende sag prioriteres.

Danmark oplyste igen, at tilsyn med producenter af farligt affald foretages som en del af de generelle kommunale tilsyn.

Finland henviste til rapporten for perioden 1995-1997. Derudover indeholder lov om miljøbeskyttelse (86/2000) og dekret (169/2000), som trådte i kraft den 1. marts 2000, bestemmelser om tilsyn. Tilsynsmyndigheden (f.eks. miljøcentre eller lokale myndigheder) har ret til at indhente de nødvendige oplysninger fra myndigheder og operatører, til at opholde sig på en anden parts område, til at foretage tilsyn og afprøvninger, gennemføre målinger og udtage prøver, til at opnå adgang til steder, hvor der udføres aktiviteter, og til at overvåge miljøvirkningerne af disse aktiviteter. Tilsynsmyndigheden skal føre tilsyn med aktiviteter, hvortil der er givet tilladelse, så ofte som det er nødvendigt for at overvåge operationerne. Tilsyn er også obligatoriske i bestemte situationer, der er nævnt i lovgivningen, og skal også gennemføres på anmodning fra en operatør, en interesseret part eller enhver anden undtagen i tilfælde, hvor et tilsyn må anses for at være indlysende unødvendigt. Myndighederne skal udarbejde en separat plan for tilsynsarbejdet, hvor det skønnes nødvendigt. Der skal ligeledes føres register over tilsynet.

Frankrig bekræftede endnu en gang, at enhver levering af farligt affald til et bortskaffelsesanlæg er underlagt kontrol, at der føres tilsyn med særlige anlæg mindst en gang om året, og at der kræves erklæringer mellem en og tre gange om året for affaldsproduktion og affaldsbortskaffelse. Disse oplysninger siger ikke noget om, hvorvidt der føres regelmæssigt tilsyn med producenter af farligt affald.

I Tyskland fører den kompetente myndighed tilsyn med producenter af farligt affald [109]. Kontrollen gennemføres med forskellig hyppighed i de enkelte delstater og afhænger af "problemsituationen", dvs. anlæggets type og behovet for overvågning. Den varierer fra to gange om året som maksimum til en gang hvert femte år som minimum.

[109] 40 i Kreislaufwertschafts- und Abfallgesetze (KrW-/AbfG). 52 i Bundes-Immissionsschutzgesetz (BimSchG).

Grækenland oplyste, at de kompetente myndigheder, der giver tilladelse til foreløbig oplagring af farligt affald, afhængigt af arten af affald gennemfører periodiske tilsyn med midlertidige oplagringsområder. Den hyppighed, hvormed tilsynet foretages, afhænger af de betingelser, der er fastsat for oplagringen. Disse oplysninger siger ikke noget om, hvorvidt der føres regelmæssigt tilsyn med producenter af farligt affald.

Irland oplyste endnu en gang, at hyppigheden af tilsyn fastlægges af de enkelte kompetente myndigheder under hensyntagen til de pågældende anlægs og det pågældende affalds art ( 15 (1) (b) i lov om affaldshåndtering 1996).

I Italien uddelegeres ansvaret for periodisk overvågning i 20, stk. 1, litra c, i l