DA Den Europæiske Unions Tidende C 44/167

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om forslag til Rådets forordning (EU) om indførelse af et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation

KOM(2010) 105 endelig/2 — 2010/0067 (CNS)

2011/C 44/29

Ordfører uden studiegruppe: Daniel RETUREAU

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 29. april 2010 under henvisning til artikel 304 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

Forslag til Rådets forordning (EU) om indførelse af et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation

KOM(2010) 105 endelig — 2010/0067 (CNS).

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder. Sektionen vedtog sin udtalelse den 16. juni 2010.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 464. plenarforsamling den 14.-15. juli 2010, mødet den 14. juli 2010, følgende udtalelse med 134 stemmer for, 1 imod og 6 hverken for eller imod:

1. Henstillinger

1.1 Retsgrundlaget er artikel 81, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, der tillægger Rådet kompetence til at fastlægge foranstaltninger vedrørende familieret med grænseoverskridende virkninger. Forslaget opfylder traktaternes krav om tilknytning til udlandet.

1.2 Udvalget noterer sig med interesse, at der som følge af dette forslag til en forordning og i henhold til artikel 326 ff. i afsnit III i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde åbnes mulighed for at indlede et forstærket samarbejde (1) på et område, hvor et sådant samarbejde hverken giver sig selv eller er særlig nemt, nemlig det retlige område. EØSU håber, at indførelsen af et forstærket samarbejde fremover vil gøre det muligt også på andre områder at løse op for fastkørte situationer og overvinde vanskeligheder med at opnå fremskridt på områder eller i spørgsmål, som ikke på et givent tidspunkt kan opnå enstemmighed, men hvor et vist antal lande ønsker at komme videre i deres samarbejde.

1.3 Udvalget kan i lighed med Kommissionen konstatere, at nærhedsprincippet og proportionalitetsprincippet overholdes i den foreslåede forordning, som vil finde anvendelse efter at være blevet vedtaget af de medlemsstater, der anmoder herom. Initiativet er i overensstemmelse med EU’s charter om grundlæggende rettigheder og medlemslandenes internationale forpligtelser med hensyn til menneskerettigheder.

1.4 De foreslåede løsninger sigter på at forhindre, at en af ægtefællerne foretager »forum shopping«, og på at tilgodese deres berettigede forventninger med hensyn til kompetent domstolsland, hvilket i princippet er det land, hvor de har deres sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor de indgiver begæring om separation eller skilsmisse. Procedurerne for omstødelse af ægteskab er ikke omfattet af forslaget til forordning, og alle andre spørgsmål reguleres af den eksisterende EU-lovgivning om ægteskabssager samt om forældremyndighed over fælles børn.

1.5 Udvalget noterer sig endvidere, at den foreslåede forordning på ingen måde påvirker medlemslandenes materielle ret.

1.6 EØSU bifalder et forslag, som skaber mulighed for nemmere at løse skilsmisse- og separationssager mellem statsborgere i lande, som deltager i dette samarbejde, hvilket bidrager til den fri bevægelighed for personer og retsafgørelser, som har opnået formel retskraft.

2. Kommissionens forslag

2.1 Lovvalg ved skilsmisse og separation er endnu ikke en del af den eksisterende EU-lovgivning vedrørende ægteskabssager. Den første EU-retsakt, der er vedtaget på det familieretlige område - Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 - indeholder regler om stedlig kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i ægteskabssager og i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn afsagt inden for rammerne af en ægteskabssag, men den indeholder ingen regler om lovvalg.

2.2 Ikrafttrædelsen af Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003, der pr. 1. marts 2005 ophævede og erstattede Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000, ændrede ikke noget ved denne situation.

2.3 Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 giver imidlertid ægtefællerne mulighed for at vælge mellem forskellige alternative kompetencegrunde. Når først der er anlagt en ægteskabssag for en domstol i en medlemsstat, afgøres spørgsmålet om lovvalg ud fra de nationale lovvalgsregler i den pågældende medlemsstat, og de er baseret på forskellige kriterier. I flertallet af medlemsstater afgøres lovvalget på grundlag af en skala over tilknytningsfaktorer, der skal sikre, at sagen behandles efter reglerne i den retsorden, hvortil den har den tætteste tilknytning. I andre medlemsstater anvendes domstolslandets lov (»lex fori«) konsekvent i alle ægteskabssager.

2.4 At det ikke i løbet af de seneste år har været muligt for alle stater at nå til enighed om lovvalg og lovvalgsregler i sager om skilsmisse og separation, og at der ikke er udsigt til en løsning på dette problem i den nærmeste fremtid, har fået flere medlemsstater til at planlægge et indbyrdes forstærket samarbejde, indtil der indgås en endelig aftale om dette område, som kræver enstemmighed i Rådet. Ti medlemsstater rettede således en anmodning til Kommissionen, hvori de anførte, at de havde til hensigt at indføre et indbyrdes forstærket samarbejde om lovvalgsregler i ægteskabssager, og de anmodede Kommissionen om at forelægge Rådet et forslag herom. Den 3. marts 2010 trak Grækenland sin anmodning tilbage (2). Andre lande overvejer imidlertid at tilslutte sig det forstærkede samarbejde. Fjorten medlemslande har nu tilkendegivet deres interesse for dette samarbejde.

2.5 Efter at have konstateret, at dette initiativ til et forstærket samarbejde ikke påvirker den eksisterende EU-lovgivning, udarbejdede Kommissionen et forslag til en forordning, hvori den bemærkede, at de oprindelige ti medlemsstaters initiativ var et skridt i samme retning som Kommissionens forslag af 17. juli 2006 om at ændre forordning (EF) nr. 2201/2003 for så vidt angår kompetence og om indførelse af lovvalgsregler i ægteskabssager (KOM(2006) 399 endelig), som dog stadig befinder sig hos Rådet og endnu ikke er blevet vedtaget. Den konsekvensanalyse, der blev gennemført på daværende tidspunkt, er stadig gyldig, og det er ikke nødvendigt at foretage endnu en undersøgelse.

2.6 I overensstemmelse med artikel 329, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde godkendte de europæiske justitsministre den 4. juni 2010 med kvalificeret flertal Kommissionens forslag om at iværksætte et forstærket samarbejde mellem nogle af medlemsstaterne om skilsmisse og separation. Europa-Parlamentet afgav nogle dage senere (den 16. juni 2010) en samstemmende udtalelse om forslaget. Nu mangler der blot, at Rådet for Den Europæiske Union formelt vedtager afgørelsen om bemyndigelse til et forstærket samarbejde.

2.7 Med hensyn til forordningen om indførelse af et forstærket samarbejde godkendte ministrene en generel indstilling om hovedelementerne og anmodede om, at udestående spørgsmål blev gjort til genstand for en ny undersøgelse. Rådet for Den Europæiske Union, som træffer afgørelse på grundlag af artikel 81, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, skal godkende ovennævnte forordning enstemmigt (3).

3. EØSU’s bemærkninger

3.1 Udvalget har allerede flere gange tidligere udtalt sig om de europæiske borgeres behov for at kunne få endelige retsafgørelser, der er afsagt i ét medlemsland, og som har formel retskraft, anerkendt i et andet medlemsland, uden at der kræves anvendelse af en eksekvaturprocedure.

3.2 På det civilretlige område, og mere specifikt med hensyn til ægteskabslovgivningen, fremsatte udvalget en udtalelse vedrørende grønbogen om skilsmisse (4), som i øvrigt har givet inspiration til det forslag til forordning, som stadig er under behandling i Rådet, og erklærede sig som tilhænger af de foreslåede bestemmelser om gensidig anerkendelse af retsafgørelser, lovvalgs- og kompetencekonflikter og lovvalg.

3.3 På daværende tidspunkt advarede EØSU Kommissionen om det mulige modsætningsforhold mellem anvendelse af fremmed ret, navnlig lovgivningen i visse tredjelande, og bestemmelser heri, som måtte være i strid med EU’s eller med domstolslandets ordre public-regler (manglende ligestilling mellem mænd og kvinder, systematisk tilkendelse af forældremyndigheden til en af ægtefællerne på baggrund af dennes køn osv.). Der er derfor grund til at glæde sig over, at der er planer om at indføre en ordre public-undtagelse, som gør det muligt at se bort fra bestemmelser i en fremmed lovgivning, der eksempelvis måtte være i strid med EU’s charter om grundlæggende rettigheder, som nu er en del af den primære ret (samme gyldighed som traktaterne). Medlemsstaterne vil kunne påberåbe sig internationale ordre public-regler i domstolslandet med henblik på at gøre en eventuel undtagelse gældende over for lovgivningen i et tredjeland, som måtte overtræde disse regler.

3.4 Udvalget bifalder endnu en gang de valgte løsninger med henblik på at afgøre, hvilket domstolsland der er kompetent, hvilket i princippet er det land, hvor ægtefællerne havde deres sidste fælles sædvanlige bopæl (5). Dette kan forhindre et »kapløb« mellem ægtefæller om at gå først til retten, som ville kunne opstå, hvis der fandtes forskellige kriterier for at afgøre, hvilket domstolsland der er kompetent. Den valgte lovgivning kunne imidlertid være den lovgivning, der kom tættest på ægteskabslovgivningen, ifølge kumulative kriterier, dvs. den lovgivning, som den svageste ægtefælle med rette ville kunne forvente sig, og ikke nødvendigvis domstolslandets lovgivning, som det i øjeblikket er tilfældet i nogle medlemslande. Lovvalget kunne også afgøres ved fælles aftale mellem ægtefællerne, for så vidt som der findes objektive tilknytningsfaktorer.

3.5 Der ville således være større klarhed og større sikkerhed på et område, hvor der ofte opstår konflikter, hvad enten det drejer sig om skilsmisse eller separation (som ofte går forud for en skilsmisse). De øvrige regler, som finder anvendelse i ægteskabssager, er de samme som i forordning (EF) nr. 2201/2003, der er gældende i alle medlemslandene.

3.6 Udvalget bifalder og støtter således nærværende forslag til forordning og håber, at den forstærkede samarbejdsprocedure, som anvendes for første gang, og som det har været muligt at benytte siden Amsterdamtraktatens ikrafttræden i 1999, endelig bliver en almindeligt anvendt procedure, som gør det muligt for EU at gøre fremskridt på områder, hvor der kræves enstemmighed, men hvor der ikke på kort sigt er udsigt til enstemmighed. Dette kan afværge eventuelle fastkørte situationer eller forsinkelser i forbindelse med vedtagelse af fælles lovgivning eller foranstaltninger og lade de lande, som måtte ønske det, fortsætte samarbejdet trods manglen på enstemmighed eller beslutningsdygtighed.

Bruxelles, den 14. juli 2010 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EUT C 83/189 af 30.3.2010.

(2) Lande som har begæret et forstærket samarbejde: Belgien, Bulgarien, Frankrig, Italien, Letland, Luxembourg, Malta, Portugal, Rumænien, Slovenien, Spanien, Tyskland, Ungarn og Østrig.

(3) Artikel 81, stk. 3, bestemmer, at retsakter, der foreslås på det familieretlige område, og som har grænseoverskridende virkninger, skal fastlægges af Rådet efter en særlig lovgivningsprocedure. Rådet træffer afgørelse med enstemmighed efter høring af Europa-Parlamentet. Retsakter, der iværksætter et forstærket samarbejde på dette område, skal vedtages i henhold til reglerne i denne bestemmelse.

(4) Jf. EUT C 24 af 31.1.2006, s. 20.

(5) Forudsat at opholdets varighed opfylder et mindstekrav (som regel en måned eller et år) på det tidspunkt, hvor proceduren indledes.