Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om betingelserne for udstationering af arbejdstagere fra tredjelande som led i udveksling af tjenesteydelser over grænserne (1999/C 67/09) (EØS-relevant tekst) KOM(1999) 3 endelig udg. - 1999/0012(COD)

(Forelagt af Kommissionen den 12. februar 1999)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 57, stk. 2, og artikel 66,

under henvisning til forslag fra Kommissionen,

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg,

efter fremgangsmåden i traktatens artikel 189 B, og

ud fra følgende betragtninger:

(1) Ifølge traktatens artikel 3, litra c), er fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for tjenesteydelser et af EF's mål;

(2) den frie bevægelighed for tjenesteydelser omfatter en tjenesteyders ret til at udstationere sit personale, selv om der er tale om personer, som ikke er unionsborgere, men tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold inden for EF; personalet omfatter også ledere af selskaber;

(3) den fri udveksling af tjenesteydelser skaber ikke direkte rettigheder for de pågældende arbejdstagere, men berører heller ikke allerede anerkendte rettigheder på EF-plan eller nationalt plan eller rettigheder, der er erhvervet i medfør af internationale aftaler, herunder rettigheder, der er garanteret ved den europæiske menneskerettighedskonvention, navnlig med hensyn til privatlivets fred;

(4) tjenesteydere, som ønsker at udstationere en arbejdstager, der er statsborger i et tredjeland, støder på vanskeligheder i et sådant omfang, at de ofte er nødsaget til at afstå fra at levere tjenesteydelsen eller må tage betragtelige forsinkelser med i købet; den præventive kontrol, der før udstationeringen udføres af de medlemsstater, hvor tjenesteydelserne leveres, overlapper den efterfølgende kontrol, de gennemfører, og den kontrol, der finder sted i etableringslandet;

(5) myndighederne i en medlemsstat, hvor en tjenesteydelse leveres, har ikke sikkerhed for, at tjenesteyderen og den arbejdstager, der skal udstationeres, opfylder lovgivningens krav i den medlemsstat, hvor tjenesteyderen er etableret; medlemsstaterne har heller ikke sikkerhed for, at de udstationerede arbejdstagere, når tjenesteydelsen er leveret, vender tilbage til den medlemsstat, hvor de fortrinsvis arbejder;

(6) et dokument benævnt »EF-tjenesteydelseskort«, der skal udstedes af den medlemsstat, hvor tjenesteyderen er etableret, bør være det dokument, som letter udstationeringer, således at en tjenesteyder som led i sine ordinære aktiviteter kan foretage og planlægge udstationeringer, selv om han blandt sit personale har en eller flere tredjelandsstatsborgere; det bør være op til tjenesteyderen at afgøre, om han ønsker at få udstedt nævnte dokument; dette direktiv berører heller ikke EF's og medlemsstaternes forpligtelser ifølge Den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATT) (1). EF-tjenesteydelseskortet skal kun indeholde de oplysninger, der er nødvendige for at overholde Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (2);

(7) den medlemsstat, der udsteder EF-tjenesteydelseskortet bør tage hensyn til den offentlige orden, med henblik på bekæmpelse af illegal indvandring ved at dokumentere, at tredjelandsstatsborgeren opfylder lovgivningens krav i den medlemsstat, hvor tjenesteyderen har denne ansat; kortet bør være en sikkerhed for, at den udstationerede arbejdstagers hovedbeskæftigelse finder sted i den medlemsstat, hvor tjenesteyderen er etableret; kortet bør sikres mod forfalskning; det er således ikke længere nødvendigt at stille krav om indrejsevisum;

(8) EF-tjenesteydelseskortet, der er udstedt af en medlemsstat, bør således give den nødvendige sikkerhed for, at enhver anden medlemsstat, hvor der skal leveres en tjenesteydelse, tillader en person indrejse og ophold med henblik på levering af en eller flere tjenesteydelser, dvs. ophold under og i anledning af leveringen af tjenesteydelsen; denne sikkerhed bør også indebære en forpligtelse til ikke at anse udstationeringen som en afbrydelse af opholdet og den godkendte lønnede beskæftigelse og navnlig til at tillade den udstationerede person indrejse igen under alle omstændigheder; den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen leveres, bør derfor ikke længere kunne gennemtvinge sine egne krav med hensyn til indrejse, ophold og adgang til midlertidig lønnet beskæftigelse; bestemmelserne i dette direktiv berører ikke de ufravigelige bestemmelser om de arbejds- og beskæftigelsesvilkår, der skal overholdes i den medlemsstat, hvor en tjenesteydelse leveres, og som er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser (3);

(9) enhver medlemsstat, hvor en tjenesteydelse leveres, bør kunne stille krav om, at der, før den udstationerede arbejdstager rejser ind på dens område, gives meddelelse herom og om de tjenesteydelser, for hvilke han udstationeres; kravet om, at der på forhånd skal gives meddelelse om udstationeringen, bør gøre det muligt for denne medlemsstat i konkrete tilfælde at træffe de nødvendige foranstaltninger af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed inden for de rammer, der er fastlagt i dette direktiv; hver medlemsstat, i hvilken der leveres en tjenesteydelse, bør desuden kunne stille krav om, at der efter indrejsen skal udstedes et midlertidigt opholdsbevis, hvis den eller de tjenesteydelser, med henblik på hvilke den udstationerede arbejdstager opholder sig i medlemsstaten, leveres over et tidsrum på over 6 måneder i løbet af en periode på 12 måneder;

(10) hver medlemsstat bør derfor, specielt ved udstedelsen af et midlertidigt opholdsbevis, være i stand til at kontrollere, at formålet med den udstationerede arbejdstagers ophold i det konkrete tilfælde er levering af en tjenesteydelse i denne medlemsstat; den frie udveksling af tjenesteydelser bør altid være af midlertidig karakter, og det er nødvendigt at afgøre dette på grundlag af ydelsens kontinuitet, hyppighed og varighed; gyldigheden af det midlertidige opholdsbevis bør kunne begrænses til den periode, hvor EF-tjenesteydelseskortet er gyldigt, med den begrundelse at denne medlemsstat i overensstemmelse med bestemmelserne om retten til fri udveksling af tjenesteydelser ønsker at udstede en opholdstilladelse efter sine egne nationale bestemmelser for udstationeringer, hvis varighed overstiger henholdsvis 6 eller 12 måneder;

(11) nyttevirkningen af dette direktiv er betinget af, at tredjelandsstatsborgere og unionsborgere, der udstationeres som arbejdstagere, stilles lige med hensyn til anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der er erhvervet inden for EF; denne ligestilling bør på grundlag af dette direktiv kunne påberåbes af den tjenesteyder, der er arbejdsgiver for arbejdstagere fra tredjelande; denne ligestilling bør ikke omfatte eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der er erhvervet i et tredjeland, og som kun anerkendes i en medlemsstat;

(12) medlemsstaterne bør ikke kunne behandle tjenesteydere, der er etableret uden for EF, mere gunstigt end tjenesteydere, der er etableret inden for EF; medlemsstaterne bør kunne fravige bestemmelserne i dette direktiv af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed; grænserne for en sådan fravigelse af bestemmelserne i forhold til tjenesteydere, der er arbejdsgivere, og arbejdstagere fra tredjelande bør uanset arbejdstagernes nationalitet fastlægges i overensstemmelse med den samordning, der er omhandlet i Rådets direktiv 64/221/EØF af 25. februar 1964 (4) om samordning af de særlige foranstaltninger, som gælder for udlændinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed, senest ændret ved direktiv 75/35/EF (5), idet tjenesteyderen hermed opnår at kunne arbejde inden for en ensartet ramme;

(13) med henblik på gennemførelsen af dette direktiv er det nødvendigt at sikre et tæt samarbejde mellem de kompetente myndigheder i medlemsstaterne; det vil være praktisk for medlemsstaternes myndigheder, hvis der indføres en ensartet udformning af EF-tjenesteydelseskortet; beføjelsen til at fastlægge denne udformning og andre vilkår i forbindelse med EF-tjenesteydelseskortet bør tillægges Kommissionen efter den procedure, som er fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 1683/95 af 29. maj 1995 om ensartet udformning af visa (6);

(14) dette direktiv berører ikke medlemsstaternes kompetence til at bestemme, hvilke tredjelandsstatsborgere der skal gives indrejse med henblik på lønnet beskæftigelse, på hvilke betingelser ophold i forbindelse hermed skal forlænges, samt hvilke former for erhvervsmæssig beskæftigelse der skal være reguleret eller ej på medlemsstatens område;

(15) i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. traktatens artikel 3 B, stk. 3, indeholder dette direktiv kun de bestemmelser, der er nødvendige for at opfylde målsætningen om fri bevægelighed for tjenesteydelser; det vedrører kun den kontrol, som finder sted forud for leveringen af tjenesteydelser over grænserne, og berører ikke den efterfølgende kontrol i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen leveres; det vedrører kun udstationering, som under alle omstændigheder ikke er af over 12 måneders varighed, samt anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der er erhvervet inden for EF;

(16) med henblik på anvendelsen af dette direktiv bør medlemsstaterne fastlægge et passende sanktionssystem;

(17) senest fire år efter udløbet af fristen for gennemførelsen af dette direktiv, bør Kommissionen undersøge, hvorledes det er blevet gennemført, og eventuelt foreslå de nødvendige ændringer af det -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

Artikel 1

Dette direktiv finder anvendelse på tjenesteydere, der er etableret i en medlemsstat, og som i forbindelse med levering af tjenesteydelser over grænserne, udstationerer arbejdstagere fra tredjelande på en anden medlemsstats område.

Artikel 2

1. Når en tjenesteyder som led i sin ordinære virksomhed har til hensigt at udstationere en arbejdstager, der er statsborger i et tredjeland, i en eller flere andre medlemsstater med henblik på en af de foranstaltninger, som er omhandlet i artikel 1, stk. 3, litra a) og b), i direktiv 96/71/EF, skal den medlemsstat, hvor den pågældende tjenesteyder er etableret efter anmodning til denne udstede et dokument benævnt EF-tjenesteydelseskort.

EF-tjenesteydelseskortet udstedes, hvis det godtgøres, at:

a) arbejdstageren har sit opholdssted i denne medlemsstat i overensstemmelse med denne medlemsstats lovgivning

b) arbejdstageren er tilsluttet den sociale sikringsordning i den kompetente medlemsstat med hensyn til risici i forbindelse med sygdom og arbejdsulykker eller, hvis dette ikke er tilfældet, er forsikret mod risici i forbindelse med sygdom og arbejdsulykker under udstationeringer i en eller flere andre medlemsstater.

2. EF-tjenesteydelseskortet er gyldigt i den periode, hvor arbejdstageren er regelmæssigt og faktisk beskæftiget, og kan ikke overstige

a) tolv måneder, hvis der er tale om regelmæssig og faktisk beskæftigelse af over tolv måneders varighed før udstedelsen af kortet, eller

b) seks måneder, hvis der er tale om regelmæssig og faktisk beskæftigelse af over seks måneders varighed før udstedelsen af kortet.

Som regelmæssig beskæftigelse betragtes arbejde, der er udført i henhold til EF-bestemmelser eller nationale bestemmelser eller på grundlag af en tilladelse udstedt af den medlemsstat, der udsteder EF-tjenesteydelseskortet, og som giver adgang til beskæftigelse enten udelukkende hos den tjenesteyder, der fremsætter anmodningen, eller hos en anden arbejdsgiver, der er etableret i denne medlemsstat.

Som faktisk beskæftigelse betragtes arbejde udført i den medlemsstat, der udsteder EF-tjenesteydelseskortet.

3. EF-tjenesteydelseskortet kan kun fornyes, hvis de i stk. 1 og 2 fastsatte udstedelsesbetingelser fortsat er opfyldt.

4. EF-tjenesteydelseskortet er et særskilt dokument, som udstedes til tjenesteyderen, der stiller det til rådighed for den udstationerede arbejdstager, der er anført på kortet.

På kortet anføres:

a) tjenesteyderen og den udstationerede arbejdstager

b) oplysninger om kortets gyldighedsperiode

c) den udstedende myndighed og den udstedende medlemsstat.

De nærmere bestemmelser vedrørende de oplysninger, kortet skal indeholde, vedrørende den ensartede udformning af dokumentet og vedrørende de tekniske specifikationer, der skal forhindre forfalskning af dokumentet, fastlægges ved en gennemførelsesforordning efter proceduren i artikel 6 i forordning (EF) nr. 1683/95.

5. Den medlemsstat, der udsteder EF-tjenesteydelseskortet, kan ikke anse udstationering med henblik på levering af tjenesteydelser i en anden medlemsstat som en afbrydelse af den udstationerede arbejdstagers ophold eller lønnede beskæftigelse.

Den udstedende medlemsstat kan ikke med nogen som helst begrundelse nægte den udstationerede arbejdstager genindrejse på sit område i henhold til sine nationale bestemmelser.

Artikel 3

1. Enhver medlemsstat, hvor der leveres en tjenesteydelse, tillader en arbejdstager fra et tredjeland at rejse ind på eller tage ophold på sit område med henblik på leveringen af en eller flere tjenesteydelser, hvis denne person er i besiddelse af et EF-tjenesteydelseskort og et identitetskort eller et pas, der er gyldigt i den periode, hvor tjenesteydelserne leveres.

2. Ingen medlemsstat, hvor en tjenesteydelse leveres, kan pålægge en udstationeret arbejdstager eller en tjenesteyder i egenskab af arbejdsgiver at indhente:

a) indrejse- eller udrejsevisum

b) opholdsbevis eller -tilladelse, bortset fra det, som er omhandlet i stk. 3

c) arbejdstilladelse

d) andre tilladelser svarende til de i litra a), b) og c).

3. Enhver medlemsstat, hvor en tjenesteydelse leveres, kan pålægge tjenesteyderen at give meddelelse om den udstationerede arbejdstagers ophold, den forventede varighed af dette ophold, og den eller de tjenesteydelser, med henblik på hvilke arbejdstageren udstationeres, før indrejse på medlemsstatens område. Hvis tjenesteydelsen/tjenesteydelserne leveres over et tidsrum, der i alt overstiger seks måneder i løbet af en periode på tolv måneder, udsteder medlemsstaten, efter at den udstationerede arbejdstager er indrejst, et midlertidigt opholdsbevis som dokumentation for, at opholdet er godkendt.

4. For at lette den fri udveksling af tjenesteydelser skal den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen leveres, påse, at tredjelandsstatsborgere og unionsborgere, der udstationeres som arbejdstagere med henblik på levering af en tjenesteydelse, stilles lige med hensyn til anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som den pågældende person har erhvervet inden for EF med det formål at udøve en bestemt aktivitet, og som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat. Medlemsstaten sikrer, at tjenesteyderen i sin egenskab af arbejdsgiver har adgang til at indbringe afgørelser, som ikke er i overensstemmelse med dette ligestillingsprincip for domstolene efter bestemmelserne herom i national ret.

Artikel 4

1. Medlemsstaterne behandler ikke tjenesteydere, der er etableret uden for EF, mere gunstigt end tjenesteydere, der er etableret inden for EF.

2. Medlemsstaterne kan kun fravige bestemmelserne i dette direktiv, når det er begrundet i hensyn til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed; i så fald finder direktiv 64/221/EØF tilsvarende anvendelse.

Artikel 5

1. Medlemsstaterne bestemmer, hvilke myndigheder der skal have kompetence til at udstede EF-tjenesteydelseskortet og det midlertidige opholdsbevis samt til at indhente de i artikel 3, stk. 3, omhandlede oplysninger og de giver Kommissionen og de øvrige medlemsstater meddelelse herom. De træffer de nødvendige foranstaltninger for i videst muligt omfang at forenkle formaliteterne, fristerne og procedurerne i forbindelse med udstedelse af disse dokumenter, der udstedes gratis eller mod indbetaling af et beløb, der ikke kan være større end de afgifter, der skal betales ved udstedelse af identitetskort til statsborgere i den pågældende medlemsstat.

2. Medlemsstaterne påser, at der finder et samarbejde sted mellem de offentlige myndigheder, som i overensstemmelse med medlemsstaternes lovgivning er kompetente i spørgsmål, der vedrører gennemførelsen af dette direktiv.

Samarbejdet består specielt i at efterkomme enhver begrundet anmodning om oplysninger. Det finder sted uden vederlag og hurtigst muligt.

Artikel 6

Medlemsstaterne fastlægger, hvilke sanktioner der skal anvendes i tilfælde af overtrædelser af nationale bestemmelser, som er indført til gennemførelse af dette direktiv, og træffer enhver nødvendig foranstaltning for at sikre gennemførelsen af disse. De således fastlagte sanktioner skal være effektive, rimelige og have afskrækkende virkning. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen disse bestemmelser inden for den i artikel 8 fastsatte frist og enhver senere ændring af disse hurtigst muligt.

Artikel 7

Senest fire år efter udløbet af den i artikel 8 fastsatte frist aflægger Kommissionen beretning til Europa-Parlamentet og Rådet om gennemførelsen af dette direktiv i medlemsstaterne og foreslår eventuelle nødvendige ændringer.

Artikel 8

Medlemsstaterne vedtager og offentliggør senest den 30. juni 2002 de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv. De underretter straks Kommissionen herom.

Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.

Artikel 9

Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Artikel 10

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

(1) EFT L 336 af 23.12.1994, s. 190.

(2) EFT L 281 af 23.11.1995, s. 31.

(3) EFT L 18 af 21.1.1997, s. 1.

(4) EFT 56 af 4.4.1964, s. 850/64.

(5) EFT L 14 af 20.1.1975, s. 14.

(6) EFT L 164 af 14.7.1995, s. 1.