Nr. C 159/34 De Europæiske Fællesskabers Tidende 17. 6. 91 
det fremgår ikke klart, hvad der menes med væsentlige 
ændringer. 
2.2.2.3. ØSU henleder opmærksomheden på den si­
tuation, der opstår, når arbejdstagerne udstationeres i 
udlandet (ikke kun i tredjelande). I disse tilfælde bør 
autonome og specifikke bestemmelser være gældende, 
og ØSU opfordrer kraftigt Kommissionen til at præcise­
re dette aspekt af forslaget. 
2.3. Artikel 3 
Det er ikke obligatorisk at udstede en skriftlig erklæ­
ring, såfremt der eksisterer en skriftlig arbejdskontrakt, 
et ansættelsesbrev eller et andet dokument, hvori der 
Bryssel, den 24. april 1991. 
1. Indledning 
ØSU hilser Kommissionens forslag velkommen, da det 
vil bidrage til at skabe et bedre fungerende indre marked 
for forbrugerne, som har en rolle at varetage i den 
økonomiske integrationsproces. Forslaget stemmer 
overens med de principper, der er vedtaget i Rådets 
(') EFT nr. C 243 af 28. 9. 1990, s. 2. henvises enten til en kollektiv overenskomst eller andre 
bestemmelser vedrørende ansættelsesforhold. 
Hverken de juridiske begreber eller de praktiske konse­
kvenser af denne bestemmelse forekommer tilstrække­
ligt klare. 
2.4. Artikels 
I lyset af medlemsstaternes forskellige traditioner for, 
hvilke oplysninger et skriftligt dokument som bevis på 
ansættelsesforhold skal indeholde, kan det eventuelt 
overlades til medlemsstaterne selv at fastsætte, hvilke 
vigtige oplysninger eller vilkår det i artikel 2, stk. 2, 
omtalte dokument skal indeholde; se punkt 2.2.1 
ovenfor. 
Francis STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
resolutioner om EF's forbrugerpolitik (2), samt med 
principperne i Europa-Parlamentets beslutning af 
21. februar 1986 (3). 
(2) EFT nr. C 92 af 25. 4. 1975, s. 1, EFT nr. C 133 af 3. 6. 1981, 
s. 1, EFT nr. C 167 af 5. 6. 1986, s. 1. 
(3) EFT nr. C 68 af 24. 3. 1986, s. 194. Udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets direktiv om urimelige kontraktvilkår i 
forbrugeraftaler (*) 
(91/C 159/13) 
Rådet for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 2. oktober 1990 under henvisning til 
EØF-Traktatens artikel 100 A at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse 
om det ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for Miljø-, Sundheds- og Forbruger­
spørgsmål, som udpegede G.H.E. Hilkens til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 2. 
april 1991. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 286. plenarforsamling, af 24.-25. april 1991, 
mødet den 24. april, med et flertal af stemmer for, 4 imod og 6 hverken for eller imod, 
følgende udtalelse. 
17. 6. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 159/35 
2. Generelle bemærkninger 
2.1. Forslagets målsætninger og begrænsninger 
2.1.1. I forslaget til direktiv om urimelige kontrakt­
vilkår introduceres ideen om en standard for forbruger­
beskyttelse mod urimelige kontraktvilkår i hele EF. En 
sådan standard er den grundlæggende betingelse for, at 
et enhedsmarked for forbrugerne kan accepteres. Den 
vil gøre det muligt for forbrugerne at foretage transak­
tioner på tværs af grænserne på grundlag af fælles regler 
og vil derfor øge deres tillid til den slags transaktioner. 
2.1.2. ØSU accepterer, at en indbyrdes tilnærmelse 
af love og administrative bestemmelser om urimelige 
vilkår i forbrugeraftaler er nødvendig for at bevare 
forbrugernes tillid, men erkender, at det hverken er 
ønskeligt eller hensigten med forslaget at foretage en 
tilnærmelse af aftalelovgivningen som sådan. ØSU gør 
også opmærksom på den begrænsede værdi af en tilnær­
melse og på den øgede risiko for retslig usikkerhed 
både for forbrugere og leverandører, for så vidt som 
domstolene spiller en hovedrolle på aftalerettens områ­
de. Selv på grundlag af et tilnærmet retssystem vil de 
nationale domstole i praksis fortolke identiske bestem­
melser forskelligt under hensyntagen til aftale- og for­
brugerlovgivningens stade i de respektive medlemslande 
og mere generelt ud fra det enkelte lands retskultur og 
tradition. 
2.1.3. ØSU fremhæver betydningen af de internatio­
nale retsinstrumenter, der gælder for grænseoverskri­
dende kontrakter, og påpeger, at Rom-Konventionen, 
der blev indgået den 19. juni 1980, træder i kraft den 
1. april 1991. 
Denne konvention, hvori det i artikel 5 hedder, at 
forbrugeren under de anførte omstændigheder ikke kan 
berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør 
af ufravigelige regler i loven i det land, hvor han har sin 
bopæl, bør sammenholdes med Bruxelles-Konventionen 
af 27. september 1968, hvori det i artikel 14 under de 
samme omstændigheder hedder, at sager, der agtes rejst 
mod forbrugeren, kun kan anlægges ved retterne i den 
kontraherende stat, på hvis område forbrugeren har 
bopæl, og at en forbruger, der agter at rejse sag, har 
valget mellem at anlægge den ved retterne i den kontra­
herende stat, på hvis område han selv har bopæl, eller 
ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område 
hans modpart har bopæl. 
2.1.4. For at gøre dette direktiv så effektivt som 
muligt foreslår ØSU, at medlemsstaternes kompetente 
myndigheder skal forpligtes til at indføre en ordning 
inden for deres område, der gør det muligt at holde 
Kommissionen underrettet om alle beslutninger, såvel retslige som administrative, der træffes i medfør af 
direktivets gennemførelsesbestemmelser. Et sådant 
underretningssystem ville indebære, at Kommissionen 
ved udarbejdelsen af sin obligatoriske rapport om direk­
tivets anvendelse kunne udpege områder eller spørgsmål 
med hyppige fortolkningsforskelle og om nødvendigt 
foreslå en mere hensigtsmæssig formulering af direkti­
vets bestemmelser. 
2.1.5. ØSU fremhæver endvidere, at der ud fra et 
forbrugerbeskyttelsessynspunkt er behov for effektive 
og kollektive kontrolprocedurer. ØSU opfordrer derfor 
Kommissionen til i artikel 4 at fastlægge visse krav til 
medlemsstaterne om at iværksætte effektive sanktioner. 
2.1.6. ØSU har også overvejet den vigtige funktion, 
EF-Domstolen kommer til at varetage, når begrebet 
»urimelig« skal præciseres gennem foreløbige afgørelser 
efter anmodning fra nationale domstole. 
2.1.7. ØSU går derimod ikke ind for ideen om opret­
telse af en EF-instans, der skal kontrollere, om kon­
traktvilkår er urimelige, da det forekommer bureaukra­
tisk og overflødigt i forhold til de eksisterende nationale 
organer. 
2.2. Behovet for et direktiv om urimelige vilkår i for­
brugeraftaler og dets betydning 
2.2.1. Formålet med direktivet er at genoprette ba­
lancen i forbrugeraftaler. I direktivforslagets begrundel­
se beskrives de mange skævheder, som præger forbruge­
raftaler, og som er helt uforenelige med det traditionelle 
princip om aftalefrihed, der bygger på den antagelse, 
at parternes forhandlingsmagt er jævnbyrdig. Da denne 
jævnbyrdighed så ofte mangler i forbrugerforhandling­
er, forsøger man med direktivet at sikre den lige for­
handlingsmagt eller at rette op på skævhederne. 
2.2.2. ØSU erkender, at der er behov for et EF-
instrument, som kan genoprette en vis balance i forbru­
geraftaler. Da der i visse kredse udtrykkes frygt for, at 
direktivet får negativ indvirkning på industri, handel 
og andre dele af erhvervslivet, påpeger ØSU følgende: 
— direktivet indebærer ikke en væsentlig afvigelse fra 
aftaleloven i ni medlemslande (Storbritannien, Fran­
krig, Tyskland, Nederlandene, Spanien, Portugal, 
Irland, Danmark og Luxembourg), hvis lovgivning 
om urimelige kontraktvilkår bygger på principper, 
der ligger tæt op ad direktivets, og som allerede 
gælder for de kontraherende parter i disse lande; 
Nr. C 159/36 De Europæiske Fællesskabers Tidende 17. 6. 91 
— direktivet vil ikke medføre drastiske ændringer af 
aftaleretten i de tre medlemslande (Belgien, Italien 
og Grækenland), som ikke har nogen specifik lov­
givning på området, da urimelige kontraktvilkår i 
disse lande allerede, omend tøvende i visse tilfælde, 
straffes gennem domstolenes principielle afgørelser. 
2.2.3. Det er derfor ØSU's opfattelse, at direktivet 
ikke i så høj grad betyder indførelse af nye retsprincip­
per i de enkelte landes retssystemer, men at det i det 
mindste delvis indebærer en tilnærmelse af gældende 
national lovgivning og praksis, og at det harmoniserer 
tekniske løsninger af problemet med urimelige kon­
traktvilkår. 
2.3. Direktivets anvendelsesområde 
2.3.1. Ifølge Kommissionens forslag finder direktivet 
anvendelse på kontraktvilkår i alle forbrugeraftaler, 
hvad enten det drejer sig om standardaftaler eller indivi­
duelt forhandlede aftaler. ØSU er enig i, at leverandø­
rers opstilling af standardvilkår kan indebære en risiko 
for, at forbrugeren stilles ringere, men mener til gen­
gæld, at vilkår i individuelle aftaler bør behandles på 
en anden måde i direktivet. Kontraktvilkår, der har 
været en ægte forhandling om, kunne udmærket vurde­
res på et andet grundlag end standardvilkår, der afspej­
ler situationer med større risiko for skævhed. Risikoen 
er formentligt ikke så stor i første tilfælde. ØSU opfor­
drer derfor Kommissionen til at ændre artikel 2, stk. 5, 
i sit forslag, således at det klart fremgår, at spørgsmålet, 
om et kontraktvilkår er rimeligt eller urimeligt, skal 
afgøres i forhold til de nærmere omstændigheder på 
tidspunktet for aftalens indgåelse, og der skal herunder 
tages særligt hensyn til individuelt forhandlede kon­
traktvilkår. 
2.3.2. ØSU erkender imidlertid problemet med bevis­
førelse i tilfælde af en retstvist samt det vanskelige i at 
trække en skarp grænse mellem begrebet standardvilkår 
og individuelt forhandlet vilkår. Indføres denne distink­
tion, kan der opstå praktiske problemer, og det kan 
blive vanskeligere for mindre velorienterede forbrugere 
at beskytte sig imod urimelige vilkår. I tvivlstilfælde vil 
et vilkår derfor blive betragtet som et standardvilkår. 
2.3.3. ØSU opfordrer mere generelt Kommissionen 
til i en meget nær fremtid at overveje at forbyde urimeli­
ge vilkår i alle aftaler, uanset om de er indgået med 
forbrugere eller ej, specielt i betragtning af de proble­
mer, som opstår for små og mellemstore virksomheder. 
2.3.4. Mellemhandlerne vil efter direktivets vedtagel­
se stå over for det problem, at forbrugerne påberåber 
sig direktivets beskyttelse, hvorimod mellemhandlerne 
ikke kan gå til importøren eller producenten og kræve samme beskyttelse. ØSU mener ikke, at formuleringen 
af artikel 3, 1. led, sidste punktum, giver mellemhand­
lerne nogen som helst retslig sikkerhed, og henstiller, 
at problemet behandles særskilt i direktivet. 
2.4. Direktivets formulering 
2.4.1. ØSU opfordrer kraftigt Kommissionen til at 
være særlig opmærksom på direktivets udformning for 
at sikre overensstemmelse med juridiske principper og 
en velafbalanceret kontrakt. 
2.5. En forbudsløsning 
2.5.1. Fremgangsmåden i direktivforslaget er at for­
byde urimelige vilkår i forbrugeraftaler. Det tvinger 
ikke leverandørerne til at påtage sig positive forpligtel­
ser over for forbrugeren. For at undgå skævheder i 
forbrugeraftaler er det imidlertid afgørende for forbru­
geren at få mulighed for at gøre sig bekendt med aftalens 
vilkår (f.eks. gennem udlevering af kontraktformularen, 
opslag i forretningen osv.) og at få en rimelig mulighed 
for at forstå dem. 
2.5.2. ØSU foreslår derfor, at der i direktivet, som 
det allerede er tilfældet i forskellige medlemslandes 
lovgivning eller praksis, indføjes en bestemmelse om 
sælgerens forpligtelse til at oplyse forbrugeren om afta­
lens vilkår, før den indgås. Dette har også interesse for 
individuelt forhandlede vilkår, idet forbrugeren kan 
blive opmærksom på betydningen af de punkter i sælge­
rens kontrakt, der afviger fra standardvilkårene. 
2.5.3. ØSU foreslår, at der indføres endnu et urime-
lighedskriterium: et kontraktvilkårs uigennemskuelig­
hed. Dette kriterium bør imidlertid formuleres således, 
at en evaluering på grundlag af de objektive kriterier 
for »fornuftig administration« er mulig. Det har man 
erfaringer med i adskillige medlemsstater. 
2.5.4. Et stort problem for forbrugerne i det kom­
mende indre marked, nemlig forskelle i garantier og 
service efter salg, er blevet løst i direktivets bilag gen­
nem forbud mod restriktive vilkår. ØSU opfordrer dog 
Kommissionen til snarest at indlede drøftelser med alle 
de berørte parter med henblik på at vurdere behovet 
for en EF-indsats på dette område. De forskellige betin­
gelser for service efter salg og garantivilkår svækker 
forbrugernes tillid til grænseoverskridende transaktio­
ner og udgør tilsyneladende den væsentligste hindring 
for handel over grænserne. 
17. 6. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 159/37 
2.6. Minimums- eller totalharmonisering? 
Forslagets forhold til gældende eller kommende natio­
nal lovgivning om urimelige kontraktvilkår fremgår 
ikke tydeligt. ØSU foreslår, at det slås fast, at medlems­
staterne altid kan bevare eller vedtage en lovgivning, 
som sikrer større beskyttelse end direktivet. 
2.7. Direktivets forhold til andre retsinstrumenter 
Der siges i forslaget intet om direktivets forhold til 
— andre EF-retsinstrumenter, som også indeholder 
henvisninger til kontraktvilkår og -indhold (f.eks. 
direktivet om produktansvar og om pakkerejser); 
— internationale retsinstrumenter, som findes på 
mange områder (f.eks. begrænsning af ansvar, ned­
fældet i internationale konventioner under Den 
internationale Søfartskomité og Den mellemstatsli­
ge rådgivende Søfartsorganisation IMCO). 
Det er yderst vigtigt, at forholdet mellem disse forskelli­
ge retsinstrumenter klart fremgår af direktivet. 
2.8. Bilagets oversigt over urimelige kontraktvilkår 
2.8.1. ØSU erkender, at Kommissionen har bestræbt 
sig på at udarbejde en oversigt, der kunne danne det 
fornødne grundlag for en liste over urimelige vilkår 
fælles for hele Europa, men fremsætter dog visse forslag 
til supplering og forbedring af bilaget. 
2.8.2. Bilagets rækkevidde rejser flere spørgsmål. 
Bryssel, den 24. april 1991. ØSU mener, at det må slås fast, at bilaget ikke er 
udtømmende, og at det giver medlemsstaterne mulighed 
for at vedtage strengere bestemmelser om de vilkår, det 
indeholder. Det bør endvidere præciseres, om bilaget 
er absolut (uden mulighed for at ophæve forbuddet for 
et vilkår), eller om det levner de nationale myndigheder 
frihed til at vurdere de opstillede vilkår ud fra kontek­
sten. 
2.8.3. ØSU understreger, at det er nødvendigt at gå 
systematisk til værks. Bilaget omhandler vilkår, der 
vedrører alle aftaletyper, og vilkår, der vedrører speci­
fikke aftaler, f.eks. om timeshare-andel i ejendom. De 
forskellige bestemmelser er ikke opført systematisk, 
f.eks. findes spørgsmål om ansvar både i a) og e), 
og ensidige ændringsbestemmelser både i b) og d). 
2.8.4. ØSU opfordrer Kommissionen til at foretage 
en omhyggelig gennemgang af bilagets udgaver på de 
forskellige sprog, eftersom mange af begreberne mang­
ler den fornødne klarhed og kan give anledning til 
større fortolkningsproblemer. 
2.8.5. Nogle af de problemer, ØSU har fundet frem 
til, er følgende: 
— (b) omhandler kun debet og kredit, 
— i (c)(l), femte led, nævnes en garantiperiode; kortere 
perioder for brugte varer burde her overvejes, 
— i (c) (2), første led, bør der ikke henvises til en 
subjektiv vurdering, men til en mere objektiv vurde­
ring, 
— i (d) er der også brug for en nærmere forklaring og 
objektiv vurdering. Hvem skal bestemme, om en 
prisstigning er for stor i forhold til den aftalte pris ? 
Fran?ois STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg