MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET i henhold til EF-traktatens artikel 251, stk. 2, andet afsnit vedrørende Rådets fælles holdning vedrørende forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om bekæmpelse af overskridelse af betalingsfrister i handelstransaktioner

(EØS-relevant tekst)

1. Baggrund

Dato for fremsendelse af forslaget til Europa-Parlamentet og Rådet: 23. april 1998

Dato for udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg: 10. september 1998

Dato for Europa-Parlamentets udtalelse efter førstebehandlingen: 17. september 1998

Dato for fremsendelse af det ændrede forslag: 30. oktober 1998

Dato for vedtagelse af den fælles holdning: 29. juli 1999

2. Formålet med Kommissionens forslag

Kommissionen fremsatte dette forslag til direktiv, efter at have konstateret [1], at de fleste medlemsstater havde undladt at følge dens henstilling fra 1995 [2]. Således var antallet af forsinkede betalinger ikke blevet reduceret, og kreditorernes retsstilling i forhold til debitorerne var ikke blevet forbedret. Det var derfor nødvendigt at fremsætte et direktivforslag for på betydelig og vedvarende vis at forbedre situationen. Europa-Parlamentet støttede dette forslag og forbedrede en række af dets bestemmelser, hvilket resulterede i Kommissionens ændrede forslag af oktober 1998 [3].

[1] Se Kommissionens meddelelse - Rapport om betalingsforsinkelser i handelsforhold, EFT C 216 af 17.7.1997, s. 10.

[2] Kommissionens henstilling af 12. maj 1995 om betalingsfrister i handelsforhold, EFT L 127 af 10.6.1995, s. 19. Se ligeledes meddelelse om Kommissionens henstilling af 12. maj 1995 om betalingsfrister i handelsforhold, EFT C 144 af 10.6.1995, s. 3.

[3] Dokument KOM (1998) 615 endelig udg. af 29.10.1998, EFT C 374 af 3.12.1998, s. 4.

Den økonomiske begrundelse for Kommissionens forslag består i det faktum, at hver fjerde insolvens skyldes forsinkede betalinger. Dette fører hvert år til et tab af 450 000 arbejdspladser, hvilket således forværrer den allerede høje arbejdsløshedsprocent. Hertil kommer, at tilgodehavender til en værdi af 23,6 milliard EUR hvert år går tabt på grund af insolvente debitorer, som er ofre for forsinkede betalinger. Det var således bydende nødvendigt at gribe ind på fællesskabsniveau for at undgå fortsatte tab for de europæiske økonomier.

3. Bemærkninger til den fælles holdning

3.1. Generelle bemærkninger

I sit ændrede forslag accepterede og/eller omformulerede Kommissionen 20 af Europa-Parlamentets 27 ændringsforslag. Især var Kommissionen enig i, at det var hensigtsmæssigt at indføre bestemmelser, eller skærpe de allerede eksisterende bestemmelser, vedrørende lange aftalemæssige betalingsfrister (artikel 3, stk. 1, litra d) og e), i det ændrede forslag) og offentlige indkøbskontrakter (artikel 7 og 8 i det ændrede forslag). Kommissionen accepterede ligeledes i stort omfang Parlamentets ændringer vedrørende ejendomsforbehold (artikel 4 i det ændrede forslag).

Der var enighed i Rådet om en række grundlæggende bestemmelser i direktivet, især vedrørende misligholdelsesdatoen for beregning af morarenter, morarenternes størrelse og proceduren for inddrivelse af ubestridt gæld. Rådet fandt ligeledes en delvis løsning på problemet vedrørende lange aftalemæssige betalingsfrister (artikel 3, stk. 2 og 3 [4]), men undlod at gøre noget ved problemet vedrørende de offentlige indkøbskontrakter. Det kunne heller ikke acceptere forslaget vedrørende ejendomsforbehold.

[4] Artikelhenvisningerne vedrører den fælles holdning, medmindre andet er anført.

3.2. Resultatet af Parlamentets ændringsforslag

3.2.1. Ændringsforslag, der blev accepteret af Kommissionen og indføjet i den fælles holdning

Rådet tog i betragtning 6 til den fælles holdning til efterretning, at Parlamentet havde lagt vægt på, at de uforholdsmæssigt lange betalingsfrister har lige så negative konsekvenser for de små og mellemstore virksomheder som overskridelsen af betalingsfristerne.

Parlamentets definitioner af "handelstransaktioner" og "virksomheder" blev i stor udstrækning accepteret (artikel 2, stk. 1), men Rådet tilføjede, at virksomhederne skal have "handlet inden for rammerne af deres selvstændige erhvervsaktiviteter", hvilket udelukker erhvervsdrivende, der køber varer eller tjenester til private formål og dermed sidestilles med forbrugere. Kommissionen accepterede dette, eftersom den i sit oprindelige forslag [5] også ville udelukke forbrugerne fra direktivets anvendelsesområde, dog på grundlag af en lidt anderledes formulering.

[5] Dokument KOM (1998) 126 endelig udg. af 25.3.1998, EFT C 168 af 3.6.1998, s. 13.

Kommissionens forpligtelse til at udarbejde en rapport om lovgivningens anvendelse i praksis, der oprindeligt var fastsat i artikel 3, stk. 3, i det ændrede forslag, blev accepteret og indgår nu i artikel 5, stk. 5. Rådet accepterede ligeledes dette ændringsforslag, ifølge hvilket medlemsstater skal kunne opretholde eller vedtage love og bestemmelser, der er "gunstigere for kreditor" (nu artikel 5, stk. 2).

Ændringsforslag 1, 9, 15 og 31 blev således fuldt eller delvist accepteret.

3.2.2. Ændringsforslag, der blev accepteret af Kommissionen, men ikke indføjet i den fælles holdning

3.2.2.1. Morarenter i tilfælde af forsinket betaling

Rådet fastslog i artikel 3, stk. 1, litra a), princippet om, at der skal betales morarenter i tilfælde af forsinket betaling, men undlod enhver henvisning til begrebet "forfaldsdato". Rådet accepterede Parlamentets ændringsforslag om at anvende datoen for "modtagelse" af fakturaen i stedet for selve datoen på fakturaen. Der var derimod ikke flertal for ændringsforslaget, ifølge hvilket fakturaen efter et vist antal kalenderdage skulle anses for at være blevet modtaget (artikel 3, stk. 1, litra b), i det ændrede forslag).

Rådet fastsatte tidspunktet, hvorfra der skal betales morarenter, til 30 dage i stedet for 21 efter datoen for modtagelse af fakturaen (artikel 3, stk. 1, litra b), nr. i)). Kommissionen accepterede dette, fordi denne periode på 30 dage under alle omstændigheder er en betydelig forbedring i forhold til den gennemsnitlige aftalemæssige betalingsfrist i medlemsstaterne, der i øjeblikket er på 39 dage. Denne periode er længere end 30 dage i otte medlemsstater, og gennemsnittet i visse medlemsstater er endog på 65, 68 eller 75 dage [6].

[6] Se tabel 1, side 13, i Kommissionens meddelelse, EFT C 216 af 17.7.1997, s. 10.

Rådet gjorde det på Europa-Parlamentets opfordring klart, at kreditor kun er berettiget til morarenter efter at have opfyldt sine aftalemæssige og lovbestemte forpligtelser (artikel 3, stk. 1, litra c), nr. i)).

Med hensyn til rentesatsen nedsatte Rådet margenen fra 8 til 6 procentpoint (artikel 3, stk. 1, litra d)). Da Den Europæiske Centralbanks rentesats for refinansieringsfaciliteter i øjeblikket er på 2,5%, vil dette medføre en rentesats på 8,5% for debitor. Rådet fjernede ligeledes udvalgsproceduren for ændring af margenen (artikel 3, stk. 2, i det ændrede forslag).

Kommissionen beklagede begge beslutninger, fordi rentesatsen nu vil blive for lav til på passende vis at kompensere kreditor for tabet af likviditet som følge af debitors forsinkede betaling. I betragtning af den nuværende situation i de fleste medlemsstater, hvor der anvendes betydelig lavere rentesatser, er Kommissionen dog nået frem til den konklusion, at Rådets holdning udgør en klar forbedring, og at den bør forelægges Parlamentet med henblik på andenbehandling.

3.2.2.2. Kompensation for tab

Rådet fjernede en bestemmelse, i medfør af hvilken kreditor havde været berettiget til at kræve fuld kompensation for alle tab (artikel 3, stk. 1, litra j), i det ændrede forslag). Rådet gjorde dette, selvom Kommissionen havde påpeget, at der med Parlamentets ændringsforslag 14 blev lagt særlig vægt på dette aspekt. Kommissionen forsøgte med støtte fra en række medlemsstater ihærdigt at overbevise Rådet om, at kreditor i det mindste skulle være berettiget til en godtgørelse af omkostningerne til inddrivelse. Kommissionen gjorde på dette punkt Rådet opmærksom på, at man ved at udelade en sådan bestemmelse ville skade de små kreditorer, eftersom de påløbne renter for mindre gæld (f.eks. 1 000 EUR, der betales 1 måned for sent) er alt for lav (7,08 EUR). Et beløb af denne størrelse afholder ikke debitor fra at overskride betalingsfristerne, og det dækker på ingen måde kreditors omkostninger til inddrivelse (100-300 EUR). Direktivet ville således være en meget større hjælp for de små og mellemstore virksomheders inddrivelse af tilgodehavender, hvis en sådan bestemmelse blev vedtaget.

Selvom et betydeligt antal medlemsstater var parate til at acceptere en sådan bestemmelse, besluttede Rådet til sidst at udelade dette. Kommissionen beklagede denne beslutning, men håber, at der vil blive lejlighed til at tage dette punkt op til fornyet overvejelse.

3.2.2.3. Lange aftalemæssige betalingsfrister

Rådet vedtog ikke Parlamentets ændringsforslag (artikel 3, stk. 1, litra d) og e) i det ændrede forslag), der skulle afholde parterne fra at aftale lange betalingsfrister. Der var dog enighed i Rådet vedrørende artikel 3, stk. 2 og 3, der gør det muligt at nå et lignende resultat. Medlemsstaterne kan i medfør af artikel 3, stk. 2, og på visse betingelser fastsætte fristen, efter hvilken der skal betales morarenter, til højst 60 dage. Medlemsstaterne kan vælge denne mulighed for bestemte kategorier af aftaler, hvor de små og mellemstore virksomheder typisk udsættes for betalingsfrister, der langt overstiger 60 dage, f.eks. ved aftaler, der indgås med offentlige myndigheder, ved aftaler mellem hovedentreprenører og underleverandører eller ved aftaler mellem store supermarkedskæder og deres leverandører. Kommissionen har på dette område modtaget klager, der viser, at de små og mellemstore virksomheder ofte konfronteres med betalingsfrister på 90-150 dage. I visse sager har betalingsfristerne endog været 200-500 dage.

De nationale domstole kan i medfør af artikel 3, stk. 3, bekæmpe lange aftalemæssige betalingsfrister og lave aftalemæssige morarenter, hvis de anses for "klart urimelige" for kreditor. I modsætning til artikel 3, stk. 2, er denne bestemmelse ikke valgfri, men finder anvendelse på alle medlemsstater og alle kategorier af aftaler. Kommissionen erkender risikoen ved sagsanlæg ved domstolene med henblik på anvendelse af denne bestemmelse i individuelle sager. Den ville derfor have foretrukket en mere præcis formulering, og dens forslag gik således også i denne retning. Det viste sig dog, at der ikke var flertal for en mere vidtrækkende bestemmelse.

Kombinationen af stk. 2 og stk. 3 i artikel 3 giver mulighed for på rimelig vis at bekæmpe de lange aftalemæssige betalingsfrister og de lave aftalemæssige rentesatser, hvorfor Kommissionen accepterede at erstatte ændringsforslagene med disse to stykker.

3.2.2.4. Ejendomsforbehold

Kommissionen foreslog som følge af Parlamentets ændringsforslag 18, 19 og 21 en betydeligt forbedret tekst om ejendomsforbehold. Rådet valgte dog at se bort fra dette forslag.

Kommissionen beklagede dette, eftersom den gensidige anerkendelse i hele Fællesskabet af klausuler vedrørende ejendomsforbehold er en vigtig forudsætning for at få debitor til at betale til tiden. Dette instrument er endnu vigtigere i forbindelse med grænseoverskridende handel, hvor debitorerne har tendens til at være mere undvigende end i forbindelse med nationale transaktioner. En forhøjet rentesats alene er ofte ikke tilstrækkelig til at få debitor til at betale til tiden, men truslen om at skulle levere varerne tilbage til kreditor vil få de fleste debitorer til at betale rettidigt.

Det faktum, at de aftalemæssige klausuler vedrørende ejendomsforbehold i øjeblikket ikke anerkendes gensidigt af alle medlemsstater, udgør en brist i det indre marked, der ikke længere bør tolereres. Kommissionens forslag havde ikke krævet nogen større ændringer af de nationale lovgivninger, eftersom det ikke havde til formål at harmonisere alle aspekter omkring ejendomsforbeholdet, men begrænsede sig til at forsøge at opnå gensidig anerkendelse af sådanne klausuler.

Kommissionen håber derfor, at der vil blive lejlighed til at tage dette punkt op til fornyet overvejelse.

3.2.2.5. Inddrivelsesprocedurer

Den fælles holdning indeholder i artikel 4 en bestemmelse vedrørende inddrivelsesprocedurer for ubestridte krav. Denne artikel blev ændret for at tage højde for bemærkningerne fra Rådets Juridiske Tjeneste vedrørende gennemførelsen af denne artikel "i overensstemmelse med medlemsstaternes nationale love og administrative bestemmelser". I betragtning 18 understreges formålet med denne bestemmelse yderligere.

Til gengæld fjernede Rådet artikel 6 i det ændrede forslag, fordi en række medlemsstater meget nødigt ville ændre de nationale bestemmelser vedrørende organisationen af domstolene. De frygtede ligeledes, at dette forslag ville få konsekvenser for klagerens behov for at lade sig repræsentere af en advokat.

Kommissionen accepterede disse ændringer, eftersom den nuværende artikel 4 indeholder det meste af forslaget.

3.2.2.6. Offentlige indkøbskontrakter

Rådet fjernede artikel 7 og 8 fra det ændrede forslag og således også enhver specifik regel om offentlige indkøbskontrakter. Til gengæld gjorde Rådet det klart, at direktivet finder anvendelse på transaktioner mellem private virksomheder og offentlige myndigheder (se artikel 2, stk. 1). Offentlige myndigheder vil således være underlagt samme regler som private virksomheder. Rådet afviste det argument, at offentlige myndigheder betaler senere end private virksomheder. Især var Rådet af den opfattelse, at store private virksomheder ligeledes kunne misbruge deres position på markedet og betale deres leverandører meget sent.

For at bekæmpe denne form for misbrug indførte Rådet i artikel 3, stk. 3, en "anti-misbrugsklausul". Bemærkningerne hertil findes under punkt 3.2.2.3. ovenfor. Hertil kommer, at medlemsstaterne i medfør af artikel 3, stk. 2, kan bekæmpe lange aftalemæssige betalingsfrister ved at fastsætte en øvre grænse på 60 dage, som de kontraherende parter ikke må overskride.

Kommissionen accepterede disse bestemmelser, da de på en rimelig måde løser problemet vedrørende de private eller offentlige økonomiske aktørers misbrug af deres markedsposition, men beklagede samtidig, at der på denne måde ikke blev taget højde for Parlamentets ændringsforslag 24, 33/26 og 28 vedrørende beskyttelsen af underleverandører.

3.3. Nye bestemmelser, indført af Rådet

Artikel 2, stk. 3, blev indført for at definere begrebet "tvangsfuldbyrdelsesgrundlag", der anvendes i artikel 4. Dette ændrede ikke ved selve indholdet af forslaget.

I artikel 3, stk. 1, litra b), nr. iv), tilføjes datoen for godkendelse eller kontrol som en mulig dato, hvorefter der efter en periode på 30 dage skal betales renter. Det er Kommissionens opfattelse, at dette er en meget nyttig tilføjelse til forslaget, fordi det afspejler de særlige forhold inden for bygge- og anlægsbranchen.

Artikel 3, stk. 2 og 3, blev indført for at bekæmpe lange aftalemæssige betalingsfrister (se punkt 3.2.2.3. ovenfor). Kommissionen har accepteret dette, eftersom Rådet dermed tilbød en kompensation for afskaffelsen af de særlige regler vedrørende offentlige indkøbskontrakter (se punkt 3.2.2.6. ovenfor).

3.4. Problemer vedrørende udvalgsproceduren og retsgrundlaget

3.4.1. Udvalgsproceduren

Rådet fjernede udvalgsproceduren (artikel 9 i det ændrede forslag), fordi en række medlemsstater frygtede, at denne procedure ville kunne anvendes til at opnå vidtrækkende ændringer af rentesatsen. Kommissionen insisterede ikke på at bevare denne procedure, selvom den beklagede, at lovgivningen således med tiden risikerer at blive mindre anvendelig og effektiv uden mulighed for at reagere hurtigt på ændrede forhold.

3.4.2. Retsgrundlaget

Rådets Juridiske Tjeneste satte spørgsmålstegn ved gyldigheden af artikel 95 som retsgrundlag for Kommissionens ændrede forslag, særlig artikel 4, 5 og 6. Kommissionens Juridiske Tjeneste bekræftede dog, at dette var et gyldigt retsgrundlag.

Da teksten i den fælles holdning var betydeligt ændret, bekræftede Rådets Juridiske Tjeneste også til sidst, at teksten nu er fast forankret i artikel 95.

4. Konklusioner

Kommissionen mener, at den fælles holdning udgør et betydeligt fremskridt i bekæmpelsen af forsinkede betalinger. Den ville have foretrukket en mere målrettet indsats på en række områder og beklager, at man har fjernet kravet om, at debitor skal betale en fuldstændig kompensation (se punkt 3.2.2.2. ovenfor), og den gensidige anerkendelse af ejendomsforbeholdet (se punkt 3.2.2.4. ovenfor).

Kommissionen har dog accepteret denne fælles holding, fordi den ikke så nogen mulighed for forbedringer uden fornyet støtte fra Europa-Parlamentet.