KONVENTION om udlevering mellem Den Europæiske Unions medlemsstater FORKLARENDE RAPPORT (Tekst godkendt af Rådet den 26. maj 1997) (97/C 191/03)

1. GENERELLE BEMÆRKNINGER

a) På mødet den 28. september 1993 i Limelette blev medlemsstaternes justitsministre enige om en erklæring, der senere blev vedtaget af Rådet (retlige og indre anliggender) på samlingen den 29.-30. november 1993, og som bemyndigede Den Europæiske Unions kompetente organer til at undersøge det hensigtsmæssige i, at medlemsstaterne indgik en udleveringskonvention, der skulle supplere Europarådets konvention af 1957 om udlevering og ændre nogle af dens bestemmelser.

Der blev derfor udarbejdet et arbejdsprogram for at undersøge både udleveringsprocedurerne og de grundlæggende udleveringsbetingelser med henblik på at forenkle og fremskynde dem, og derved gøre det lettere at tillade udlevering.

Den 10. juni 1994 besluttede Rådet på baggrund af det hidtidige arbejde, at man i første omgang skulle koncentrere sig om de specifikke spørgsmål i sager, hvor de berørte personer giver deres samtykke til udleveringen. Konventionen om forenklet udleveringsprocedure, der omhandler udlevering af personer, der giver deres samtykke, blev derfor udarbejdet af Rådet og undertegnet af alle medlemsstater den 10. marts 1995 (1).

Derefter fortsatte arbejdet med de resterende punkter fra det oprindelige program på grundlag af en række udkast til artikler, der efterhånden omfattede bestemmelser vedrørende både procedurer og substans. Især substansen krævede, at Rådet tog stilling politisk, og det gav derfor flere gange præcise instrukser til de organer, der var involveret i udarbejdelsen af teksten.

Den 27. september 1996 blev konventionen om udlevering mellem Den Europæiske Unions medlemsstater udarbejdet af Rådet og undertegnet samme dag af samtlige medlemsstater (2).

Konventionen består af en præambel, tyve artikler og seks erklæringer, der er indeholdt i et bilag, som er en integrerende del af konventionen.

b) Begrundelserne for at udarbejde konventionen er klart angivet i præamblen.

Som det fremgår af erklæringen fra 1993 mente Rådet allerede ved indledningen af de aktiviteter, der udøves under afsnit VI i TEU for at forbedre det strafferetlige samarbejde, at udlevering er af grundlæggende betydning for at lette medlemsstaternes gennemførelse af straffesager.

Der var samtidig enighed om, at de mange lighedspunkter mellem medlemsstaternes politik på det strafferetlige område, og frem for alt deres gensidige tillid til, at de nationale retssystemer fungerer tilfredsstillende, og navnlig medlemsstaternes evne til at sikre, at forpligtelserne i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder overholdes i straffesager, tilsammen berettigede en revision, også af de grundlæggende aspekter ved udlevering (udleveringsbetingelser, nægtelse af udlevering, specialitetsreglen, etc.).

Endvidere blev det med gennemførelsen af aktiviteterne inden for rammerne af traktatens afsnit VI vedrørende forskellige former for grov kriminalitet i stigende grad klart, at for så vidt angår udlevering ville samarbejdet omkring de vigtigste straffesager, som f.eks. vedrørende terrorisme eller organiseret kriminalitet, kun kunne forbedres væsentligt, hvis man på afgørende vis greb ind i de grundlæggende betingelser.

På det grundlag blev det derfor muligt at udarbejde de artikler i konventionen, der vedrører dobbelt strafbarhed, politiske forbrydelser, udlevering af egne statsborgere og visse aspekter af specialitetsreglen, og som (i højere grad end de andre bestemmelser, selv om også de er vigtige) gør det nye instrument til en ægte nyskabelse på udleveringsområdet, hvilket ligger i tråd med Den Europæiske Unions generelle ønske om at tilpasse hele det strafferetlige samarbejde til de nuværende og kommende behov.

Den ønskede tilpasning medfører ændringer, der gør det nødvendigt at ændre bestemmelser i national lovgivning og undertiden også i medlemsstaternes forfatning. Målsætningen er angivet i de forskellige artikler. Nogle af artiklerne giver mulighed for at tage forbehold. Denne mulighed er dog begrænset mest muligt. De vigtigste forbehold er enten begrænset med hensyn til indhold (som f.eks. forbeholdet med hensyn til politiske forbrydelser i artikel 5) eller åbner mulighed for en fuldstændig undtagelse fra det nye princip, men pålægger da den medlemsstat, der tager et sådant forbehold, andre forpligtelser (jf. f.eks. artikel 3 for så vidt angår dobbelt strafbarhed), eller er underlagt en særlig ordning med midlertidig gyldighed for at gøre det lettere for den medlemsstat, der har taget forbeholdet, at tage det op til fornyet overvejelse (dette gælder f.eks. forbeholdet i artikel 7 om udlevering af egne statsborgere). Endvidere fremgår det af Rådets erklæring vedrørende opfølgning af konventionen, der er knyttet til denne, at det er muligt at revidere alle forbehold med jævne mellemrum, også dem, der ikke er omfattet af en midlertidig ordning.

c) Rådet fastslog allerede i sin erklæring af 1993, at det nye instrument ikke skulle erstatte de eksisterende konventioner, men supplere dem. Den nye konventions supplerende karakter fremgår af artikel 1 og er til dels omtalt i præamblen, hvor det præciseres, at bestemmelserne i de eksisterende konventioner fortsat gælder i alle spørgsmål, der ikke er behandlet i nærværende konvention. Konventionen indeholder således ikke nogen forpligtelse til udlevering. En sådan forpligtelse skal søges i »moderkonventionerne«.

Denne strategi - der betyder, at teksten fokuserer på de aspekter, der virkelig kræver ændringer - medfører, at det europæiske udleveringssystem fremover kommer til at bestå af et væv af forskellige komplekse traktatregelsæt, der ikke er gældende for alle stater, og som skal anvendes i interaktion med national lovgivning. Blandt andet af den grund fastslog Rådet i sin erklæring om opfølgning af konventionen, at det med jævne mellemrum vil drøfte ikke blot, hvordan konventionen fungerer, men også »hvordan udleveringsproceduren mellem medlemsstaterne fungerer generelt«, herunder andre konventioner og national praksis.

2. BEMÆRKNINGER TIL DE ENKELTE ARTIKLER

Artikel 1 - Generelle bestemmelser

Konventionen har til formål at supplere og lette anvendelsen mellem medlemsstaterne, bl.a. i overensstemmelse med artikel 28, stk. 2, i den europæiske udleveringskonvention, af forskellige internationale instrumenter om udlevering, som nogle eller alle medlemsstater har tiltrådt. Disse instrumenter er nævnt i artikel 1, stk. 1, i nærværende konvention.

De instrumenter, der er nævnt i konventionens stk. 1, er dels »moderkonventioner« (den europæiske udleveringskonvention og Benelux-traktaten), dels instrumenter, der supplerer disse konventioner (den europæiske konvention om bekæmpelse af terrorisme og konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen).

Nærværende konvention skal ses som et supplement til alle disse instrumenter. Den kan derfor ikke anvendes som eneste grundlag for udlevering. Som nævnt i de generelle indledende bemærkninger har den omstændighed, at konventionen placeres inden for rammerne af den europæiske udleveringskonvention og de øvrige ovennævnte instrumenter den yderligere konsekvens, at disse konventioners bestemmelser fortsat gælder i alle spørgsmål, der ikke er dækket af nærværende konvention. Tilsvarende finder alle forbehold og erklæringer til de pågældende konventioner fortsat anvendelse mellem de medlemsstater, der er parter i nærværende konvention, i det omfang de vedrører spørgsmål, der ikke er omfattet af denne konvention.

I den forbindelse skal opmærksomheden henledes på Portugals erklæring, der er knyttet som bilag til konventionen, vedrørende Portugals forbehold med hensyn til artikel 1 i den europæiske udleveringskonvention, der går på udlevering i forbindelse med en forbrydelse, for hvilken der kan idømmes livsvarig straf eller sikkerhedsforanstaltning. I erklæringen angiver Portugal, at landet kun vil tillade udlevering for sådanne forbrydelser, hvis det er tilfreds med den begærende medlemsstats tilsagn om, at den vil fremme lempeligere foranstaltninger, som vil kunne komme den person, som begæres udleveret, til gode. Det understreges i erklæringen, at Portugal vil tillade udlevering på sådanne betingelser i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i sin forfatning som fortolket af forfatningsdomstolen. Portugal bekræftede samtidig i erklæringen, at artikel 5 i konventionen om Portugals tiltrædelse af konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen fortsat er gældende.

Konventionens supplerende karakter betyder også, at hvis der er tale om et spørgsmål, der også er omhandlet i de konventioner, der er nævnt i stk. 1, og hvis bestemmelserne er modstridende, har nærværende konventions bestemmelser forrang. Dette gælder også, hvor der er afgivet erklæringer eller taget forbehold med hensyn til de øvrige konventioner, medmindre andet udtrykkeligt er fastsat i nærværende konvention. Der, hvor det er relevant, skitserer den forklarende rapport forholdet mellem nærværende konvention og de øvrige konventioner.

Der er også, som nævnt i præamblen, en forbindelse mellem nærværende konvention og konventionen om forenklet udleveringsprocedure mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union, selv om der ikke specifikt henvises til denne forbindelse i artikel 1. Når begge konventioner er trådt i kraft, vil der opstå situationer, hvor de to instrumenter finder anvendelse samtidig, eftersom nogle af de spørgsmål, der behandles i nærværende konvention, også kan opstå, når den person, der begæres udleveret, giver sit samtykke.

Konventionens artikel 1 er affattet anderledes end den tilsvarende artikel 1 i konventionen om forenklet udleveringsprocedure på grund af de to instrumenters forskellige indhold og art, selv om de begge supplerer eksisterende konventioner. I særdeleshed ændrer nærværende konvention til en vis grad betingelserne for udlevering mellem medlemsstaterne ved at ændre de eksisterende retsregler for udlevering, sådan som de fungerer på grundlag af »moderkonventionerne«. Konventionen om forenklet udleveringsprocedure derimod regulerer de proceduremæssige aspekter af visse udleveringssager, der ikke er dækket af »moderkonventionerne«.

I stk. 2, der skal ses i sammenhæng med artikel 28, stk. 3, i den europæiske udleveringskonvention, hedder det, at stk. 1 ikke berører anvendelsen af bestemmelser i bilaterale eller multilaterale aftaler, som åbner mulighed for mere fordelagtige arrangementer om udlevering mellem medlemsstaterne; ej heller udleveringsordninger baseret på ensartet lovgivning (f.eks. forbindelserne mellem de skandinaviske lande) eller udleveringsordninger baseret på gensidige lovgivninger om fuldbyrdelse på en medlemsstats territorium af arrestordrer udstedt på en anden medlemsstats territorium (f.eks. forbindelserne mellem Det Forenede Kongerige og Irland) berøres.

Artikel 2 - Forbrydelser, som kan medføre udlevering

Af stk. 1 fremgår, hvilke forbrydelser der kan medføre udlevering. Antallet af forbrydelser, der kan medføre udlevering, vil sandsynligvis stige betydeligt med anvendelsen af denne artikel.

Ifølge dette stykke skal forbrydelserne være strafbare efter lovgivningen i både den begærende og den anmodede medlemsstat, hvilket bekræfter reglen om dobbelt strafbarhed, der allerede er nedfældet i »moderkonventionerne« (en særlig undtagelse fra denne regel omhandles i artikel 3). Dernæst ændrer stykket den minimumsstrafferamme, der kræves for at tillade udlevering, nemlig en frihedsstraf eller sikkerhedsforanstaltning af en varighed på mindst tolv måneder efter lovgivningen i den begærende medlemsstat. Denne strafferamme er blevet sat ned til seks måneder efter lovgivningen i den anmodede medlemsstat.

Et år er strafferammens normale minimum i den europæiske udleveringskonvention, idet staterne dog har haft mulighed for at tage forbehold herom i forbindelse med ratificeringen. Det følger af artikel 17 i nærværende konvention, at der ikke længere kan tages forbehold med hensyn til strafferammens minimum. Grænsen på ét år er også i overensstemmelse med den løsning, der blev vedtaget i artikel 61 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen. I artikel 2, stk. 1, i Benelux-traktaten er strafferammens minimum fastsat til seks måneder efter lovgivningen i den begærende stat, hvorved denne bestemmelse bliver overordnet i forhold til nærværende konvention på grund af dens mere fordelagtige vilkår for udlevering for så vidt angår udleveringsarrangementer mellem de stater, der er parter i Benelux-traktaten.

Minimumsstrafferammen på seks måneder i forhold til den anmodede medlemsstat er nyt for de fleste medlemsstater, selv om den allerede findes i artikel 2, stk. 1, i Benelux-traktaten.

For så vidt angår stk. 2 har det vist sig, at nogle medlemsstater har afslået udlevering, fordi deres nationale lovgivning ikke indeholder bestemmelser om samme type sikkerhedsforanstaltning som den lovgivning, der er grundlag for udleveringsbegæringen, og dette på trods af at disse medlemsstater ikke har taget forbehold efter artikel 25 i den europæiske udleveringskonvention. Stk. 2 er affattet for at gøre det klart for medlemsstaterne i juridisk henseende, at udlevering ikke kan afslås med denne begrundelse.

Stk. 3 omhandler såkaldt accessorisk udlevering og indeholder en bestemmelse, der ligner bestemmelsen i artikel 1 i anden protokol til den europæiske udleveringskonvention. Ifølge dette stykke skal den anmodede medlemsstat også kunne tillade udlevering for forbrydelser, der ikke opfylder udleveringsbetingelserne i stk. 1, men som kan straffes med bødestraf. Man har ment, at begrundelsen for at afslå udlevering falder bort, når den person, der begæres udleveret, skal udleveres for en grov forbrydelse, der opfylder betingelserne i stk. 1. I dette tilfælde skal den pågældende person ikke kunne undslippe retsforfølgning for mindre grove forbrydelser, og domstolene i den begærende medlemsstat vil kunne afsige dom over vedkommende for samtlige forbrydelser.

Et andet aspekt af spørgsmålet om forbrydelser, som straffes med bødestraf, og som derfor ikke kan medføre udlevering, behandles i artikel 10, stk. 1, der omhandler tilfælde, hvor udleveringsbegæringen ikke omfatter sådanne forbrydelser, men hvor den begærende medlemsstat kan beslutte at strafforfølge for disse forbrydelser, efter at personen er blevet udleveret.

Artikel 3 - Sammensværgelser og forbrydersammenslutninger

Siden 1993 har Den Europæiske Union som led i bekæmpelsen af de groveste former for kriminalitet insisteret på, at disse former for organiseret kriminalitet og terrorisme skulle prioriteres højt. I denne forbindelse har det ofte vist sig, at de nationale lovgivninger mangler ensartede bestemmelser, som gør det strafbart for to eller flere personer at slutte sig sammen med det formål at begå forbrydelser. Dette skyldes forskellige juridiske traditioner, men er ikke ensbetydende med forskelle i den politik, der føres på det strafferetlige område. Disse forskelle kan dog gøre det retlige samarbejde vanskeligere.

Navnlig forskellene mellem de forskellige former for forbrydersammenslutninger, der er omhandlet i medlemsstaternes straffelovgivning, og mellem de forskellige former for sammensværgelser - og i særdeleshed forskellene mellem de strafbare handlinger, der begås af henholdsvis forbrydersammenslutninger og sammensværgelser - forekom at være særlig følsomme områder i forbindelse med udlevering, fordi udlevering kan forhindres for forbrydelser, der typisk forekommer som led i organiseret kriminalitet i alle dens former, når kravet om dobbelt strafbarhed ikke kan opfyldes.

Formålet med artikel 3 er at afhjælpe dette problem ved at give mulighed for at afvige fra reglen om dobbelt strafbarhed ved at fravige artikel 2, stk. 1, i nærværende konvention og den tilsvarende artikel 2 i den europæiske udleveringskonvention samt artikel 2 i Benelux-traktaten. Med henblik herpå fastsættes det i stk. 1, at når den forbrydelse, for hvilken udlevering begæres, efter den begærende medlemsstats lovgivning betegnes som en sammensværgelse eller en forbrydersammenslutning, kan udlevering ikke afslås med den begrundelse, at de samme forhold ikke anses for en forbrydelse efter lovgivningen i den anmodede medlemsstat. Det er indlysende, at de andre begrundelser for at afslå udlevering i nærværende eller andre gældende konventioner stadig finder anvendelse.

Denne vigtige bestemmelse gælder dog kun på to betingelser, der begge er angivet i stk. 1. Den første betingelse er, at forbrydelsen efter den begærende stats lovgivning kan medføre frihedsstraf eller sikkerhedsforanstaltning af en varighed på mindst tolv måneder. For en sikkerheds skyld bekræftes den minimumsstrafferamme, der allerede er angivet i artikel 2, udtrykkeligt.

Den anden betingelse er, at forbrydersammenslutningen eller sammensværgelsen skal have til formål at begå:

a) »en eller flere af de forbrydelser, som er omhandlet i artikel 1 og 2 i den europæiske konvention om bekæmpelse af terrorisme«, eller

b) »enhver anden forbrydelse, der kan medføre frihedsstraf eller sikkerhedsforanstaltning af en varighed på mindst tolv måneder, og som vedrører ulovlig narkotikahandel og andre former for organiseret kriminalitet eller andre voldshandlinger, der er rettet mod en persons liv, fysiske integritet eller frihed, eller som udgør en kollektiv fare for personer«. I stk. 2 angives den dokumentation, som den anmodede medlemsstat skal bruge som grundlag for at afgøre, om denne anden betingelse er opfyldt.

Betingelserne viser, at den exceptionelle afvigelse fra kravet om dobbelt strafbarhed kun er berettiget og kun kan forekomme i tilfælde af særlig farlige forbrydersammenslutninger eller sammensværgelser, og at en vurdering af farligheden skal bygge på arten af de forbrydelser, som er formålet for de personer, som danner sammensværgelser eller opretter eller deltager i en forbrydersammenslutning. De forbrydelser, der i den forbindelse betragtes som grove i konventionen, falder i tre kategorier: terrorisme, forbrydelser i forbindelse med organiseret kriminalitet, herunder narkotikahandel, og voldsforbrydelser.

Stk. 1 indeholder derimod ikke nogen definition af forbrydersammenslutning eller sammensværgelse, idet det er tilstrækkeligt, at de forhold, der ligger til grund for en udleveringsbegæring, i den begærende medlemsstats lovgivning henføres under kategorien forbrydersammenslutning eller sammensværgelse.

Da kravet om dobbelt strafbarhed imidlertid er et fasttømret princip i mange medlemsstaters udleveringslovgivning, fandt man det nødvendigt at finde en alternativ løsning til stk. 1. Derfor åbner stk. 3 og 4 mulighed for en kombination af et forbehold med hensyn til stk. 1 og en forpligtelse for medlemsstaten til at sikre, at den i stk. 4 nævnte adfærd medfører udlevering efter artikel 2, stk. 1.

Ifølge stk. 3 kan en medlemsstat forbeholde sig ret til ikke at anvende stk. 1 eller til kun at anvende stykket under visse omstændigheder, der skal angives i selve forbeholdet. Den medlemsstat, der tager forbehold, kan selv bestemme, hvilke omstændigheder det kan dreje sig om.

Når der er taget forbehold - med eller uden angivelse af nærmere omstændigheder - finder stk. 4 anvendelse. I dette stykke gøres der rede for, hvilken adfærd der i henhold til medlemsstaternes lovgivning skal medføre udlevering. Med henblik herpå anvendes en række objektive beskrivende elementer, uden at der bruges begreber såsom forbrydersammenslutninger eller sammensværgelser:

- Der skal være tale om adfærd, der medvirker til, at en gruppe personer, som handler med det samme mål for øje, begår en eller flere forbrydelser af den type, der er nævnt i stk. 4.

- Det kan dreje sig om medvirken af enhver art, og det vil i et givet tilfælde skulle vurderes, om adfærden bidrager til, at der begås en eller flere forbrydelser. Som det fremgår af stykket, skal adfærden ikke nødvendigvis bestå i deltagelse i selve udførelsen af den/de pågældende forbrydelse(r). Personens medvirken kan således bestå i en ren hjælpefunktion (praktisk forberedelse, logistisk støtte til bevægelsen eller indlogering af personer og lignende adfærd). Stykket nævner intet om, at den person, der medvirker til forbrydelsen, selv skal være »medlem« af gruppen. Hvis en person, der ikke er medlem af en velorganiseret kriminel gruppe, medvirker til gruppens kriminelle virksomhed - enten lejlighedsvis eller permanent - er også denne form for medvirken derfor omfattet af bestemmelsen, såfremt de andre kriterier for medvirken, jf. stk. 4, er til stede.

- Det hedder i stykket, at ». . . en sådan medvirken skal være forsætlig og være baseret på kendskab til gruppens formål og generelle kriminelle virksomhed eller kendskab til, at gruppen har til hensigt at begå den eller de pågældende forbrydelser.« Medvirken defineres i denne tekst på to måder: for det første skal deltagelsen være forsætlig, hvilket udelukker medvirken, der ikke er forsætlig. For det andet er der forskel på arten af forbrydersammenslutninger og på omstændighederne i forbindelse med medvirken, og derfor kræves der et vist kendskab. I den forbindelse hedder det, at dette kendskab skal være baseret på enten kendskab til gruppens formål og generelle kriminelle virksomhed eller kendskab til, at gruppen har til hensigt at begå den eller de pågældende forbrydelser.

- En gruppes forbrydelser, som en person medvirker til at begå, skal være de samme som dem, der henvises til i stk. 1, litra a) og b). Også i dette tilfælde er bestemmelsens forpligtelse berettiget på baggrund af grovheden af de forbrydelser, der begås eller planlægges af gruppen.

Artikel 4 - Beslutning om frihedsberøvelse et andet sted end et fængsel

I henhold til artikel 12 i den europæiske udleveringskonvention skal udleveringsbegæringen være baseret på en dom, der indebærer frihedsberøvelse, på en beslutning om sikkerhedsforanstaltning eller, hvis der er tale om udlevering med henblik på retsforfølgning, på en arrestordre eller anden beslutning med samme virkning. Sådanne beslutninger indebærer sædvanligvis, at en person frihedsberøves ved anbringelse i et fængsel.

Der findes imidlertid allerede - eller vil sandsynligvis blive udtænkt i fremtiden - nye typer foranstaltninger, som indskrænker en persons frihed med henblik på en retssag, eller som ligefrem træder i stedet for strafafsoning. I visse medlemsstater har retsmyndighederne lovhjemmel til at anvende husarrest eller til i hvert fald, uanset hvad foranstaltningen kaldes, at frihedsberøve en person ved anbringelse et andet sted end i et fængsel.

Eftersom frihedsberøvelse et andet sted end et fængsel i henhold til sådanne lovbestemmelser svarer til frihedsberøvelse i et fængsel, for så vidt angår formål og retsregler, med anbringelsesstedet som eneste undtagelse, har man ment, at denne særlige procedure ikke skal kunne medføre afslag på udlevering.

For at undgå, at der ved en snæver fortolkning af ovennævnte artikel i den europæiske udleveringskonvention eller den tilsvarende artikel i Benelux-traktaten (artikel 11) lægges hindringer i vejen for udlevering, fastsættes det i artikel 4, at udlevering ikke kan afslås blot med den begrundelse, at den foranstaltning, som begæringen er baseret på, foreskriver frihedsberøvelse et andet sted end i et fængsel.

Bestemmelsen indebærer ikke, at de nationale regler om arrest og frihedsberøvelse skal ændres, ikke engang i forhold til udlevering; den berører heller ikke de øvrige betingelser for imødekommelse af en begæring om udlevering eller afslag derpå.

Når der begæres udlevering, kan det være i den begærende medlemsstats interesse at redegøre for rækkevidden og den retlige beskrivelse af husarrest eller lignende foranstaltninger, som begæringen er baseret på, særlig hvis den anmodede medlemsstats lovgivning ikke hjemler frihedsberøvelse et andet sted end i et fængsel.

Artikel 5 - Politiske forbrydelser

Medlemsstaternes fælles vilje til at forebygge og bekæmpe terrorisme, som ofte er blevet understreget af Det Europæiske Råd, og det deraf følgende behov for at forbedre det retlige samarbejde, således at der ikke længere er nogen risiko for, at en sådan adfærd forbliver ustraffet, førte til en nærmere undersøgelse af spørgsmålet om politiske forbrydelser i forbindelse med udlevering.

På baggrund af ligheden mellem medlemsstaternes politiske idégrundlag og den grundlæggende tillid til medlemsstaternes strafferetsplejesystemer forekom det naturligt at overveje, om det fortsat skulle være muligt at afslå udlevering mellem Den Europæiske Unions medlemsstater blot med den begrundelse, at en bestemt forbrydelse var af politisk karakter. Artikel 5 er resultatet af disse overvejelser.

De vigtige ændringer, der indføres med de nye bestemmelser, skal ses i sammenhæng med medlemsstaternes fælles erklæring, som er knyttet til konventionen som bilag, om retten til asyl (konventionen om flygtningens retsstilling af 28. juli 1951, ændret ved New York-protokollen af 1967), som fastlægger forholdet mellem konventionen og asylbestemmelserne i nogle af medlemsstaternes forfatninger og de relevante internationale instrumenter.

Artikel 5 afspejler en tostrenget fremgangsmåde: i stk. 1 fastsættes det hovedprincip, at ingen forbrydelse må betragtes som en politisk forbrydelse i forbindelse med udlevering; i stk. 2 fastsættes det, at dette hovedprincip kan fraviges gennem et forbehold, men det præciseres, at et sådant forbehold ikke kan gælde terroristforbrydelser. Der røres således ikke ved selve hovedprincippet på dette område.

Ved artikel 3 i den europæiske udleveringskonvention og artikel 3 i Benelux-traktaten udelukkes udlevering for politiske forbrydelser. Den europæiske konvention om bekæmpelse af terrorisme indeholder i artikel 1 en undtagelse fra disse bestemmelser, idet det fastslås, at ingen af de forbrydelser, der er nævnt i artiklen, skal anses for en politik forbrydelse eller for en forbrydelse, der har forbindelse med en politisk forbrydelse, eller en forbrydelse, der udspringer af politiske motiver. Endvidere giver samme konventions artikel 2 en deltagende stat mulighed for at bestemme, at ud over de forbrydelser, der er omfattet af artikel 1, skal andre grove voldshandlinger mod en persons liv, fysiske integritet eller frihed ikke anses for en sådan forbrydelse; det samme gælder grove forbrydelser mod formuegoder, hvis handlingen har medført kollektiv fare for personer, samt forsøg på at begå nogen af de ovennævnte forbrydelser eller medvirken til sådanne forbrydelser eller til forsøg herpå.

Ved stk. 1 i nærværende konvention fjernes enhver mulighed for at påberåbe sig undtagelsen for politiske forbrydelser.

Stk. 1 er formuleret efter artikel 1 i den europæiske konvention om bekæmpelse af terrorisme, men bestemmelsen er ikke længere indskrænket til en række angivne forbrydelser. Stk. 1 i nærværende konvention er således overordnet i forhold til artikel 3, stk. 1, i den europæiske udleveringskonvention og artikel 3, stk. 1, i Benelux-traktaten samt artikel 1 og 2 i den europæiske konvention om bekæmpelse af terrorisme.

Som fastsat i stk. 3 berører stk. 1 ikke på nogen måde bestemmelserne i artikel 3, stk. 2, i den europæiske udleveringskonvention og i artikel 5 i den europæiske konvention om bekæmpelse af terrorisme. I henhold til nævnte bestemmelser, som følgelig kan anvendes uden begrænsning, kan den anmodede medlemsstat fortsat afslå udlevering, hvis begæringen er fremsat med det formål at tiltale eller straffe en person på grund af hans race, religion, nationalitet eller politiske overbevisning, eller hvis den pågældendes stilling kan blive forringet af disse grunde.

Sandsynligheden for, at Den Europæiske Unions medlemsstater vil gøre disse omstændigheder gældende som led i en udleveringsprocedure, er højst teoretisk. Eftersom respekten for de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder er et ufravigeligt princip for Den Europæiske Union, og eftersom en sådan respekt som tidligere nævnt ligger til grund for de fremskridt, som Den Europæiske Union søger at opnå gennem denne konvention, fandt man imidlertid, at teksten ikke måtte afvige fra den sædvanlige regel, at personer skal beskyttes mod retsforfølgning, der er påvirket af politisk diskriminering, og at det udtrykkeligt burde nævnes, at den regel fortsat står ved magt.

Stk. 3 er også nævnt i den erklæring, der er knyttet som bilag til konventionen, og hvori Grækenland fastslår, at det på grundlag af stk. 3 er muligt at fortolke hele artikel 5 på en måde, som sikrer overholdelsen af bestemmelserne i den græske forfatning.

I stk. 2 fastsættes det som tidligere nævnt, at enhver medlemsstat kan tage forbehold og derved begrænse anvendelsen af stk. 1 til to kategorier af forbrydelser, nemlig:

a) de forbrydelser, der er anført i artikel 1 og 2 i konventionen om bekæmpelse af terrorisme (dvs. de groveste forbrydelser såsom gidseltagning, anvendelse af skydevåben og sprængstoffer, voldshandlinger mod en persons liv eller frihed, eller forbrydelser, som har medført kollektiv fare for personer)

b) forbrydelser, der kan karakteriseres som sammensværgelser eller forbrydersammenslutninger, som har til formål at begå en eller flere af de forbrydelser, der er nævnt i litra a).

For så vidt angår sidstnævnte kategorier er nærværende konvention mere vidtrækkende end artikel 1, litra f), i den europæiske konvention om bekæmpelse af terrorisme, idet denne kun omhandler forsøg på at begå en af de i artikel 1 omhandlede forbrydelser eller medvirken til sådanne forbrydelser eller til forsøg derpå.

I modsætning til indholdet i nærværende konventions artikel 3, stk. 1, kommer de i denne artikels stk. 2, litra b), omhandlede sammensværgelser eller forbrydersammenslutninger kun i betragtning, for så vidt de udviser adfærd svarende til beskrivelsen i artikel 3, stk. 4.

Endelig fastsættes det i artiklens stk. 4, at forbehold i henhold til artikel 13 i den europæiske konvention om bekæmpelse af terrorisme ikke længere finder anvendelse. Stk. 4 gælder for såvel de medlemsstater, der anvender det i stk. 1 knæsatte princip uden indskrænkninger, som de medlemsstater, der fremsætter en erklæring efter stk. 2.

Artikel 6 - Fiskale forbrydelser

I henhold til artikel 5 i den europæiske udleveringskonvention og artikel 4 i Benelux-traktaten er udlevering for fiskale forbrydelser kun tilladt, hvis de kontraherende parter har truffet beslutning herom med hensyn til en sådan forbrydelse eller kategori af forbrydelser. Ved artikel 2 i anden tillægsprotokol til den europæiske udleveringskonvention er begrænsningen med hensyn til artikel 5 i den pågældende konvention blevet fjernet, men protokollen er ikke ratificeret af samtlige medlemsstater og finder ikke anvendelse mellem medlemsstater, som har indgået andre udleveringsaftaler end den europæiske udleveringskonvention. Artikel 63 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen fjerner delvis begrænsningen vedrørende fiskale forbrydelser.

Ved stk. 1 og 2 fastsættes for alle medlemsstater samme retsregler som dem, der blev fastsat ved anden tillægsprotokol til den europæiske udleveringskonvention, og herved er de to stykker overordnet i forhold til ovennævnte artikler i den europæiske udleveringskonvention, i Benelux-traktaten og i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen.

I stk. 1 fastsættes det princip, at udlevering også skal tillades for fiskale forbrydelser, hvis disse efter den anmodede medlemsstats lovgivning udgør en tilsvarende lovovertrædelse.

Da medlemsstaternes lovgivninger kan være indbyrdes afvigende med hensyn til de enkelte elementer i de forskellige forbrydelser i tilknytning til skatter, afgifter, told og valutahandel, har man fundet det hensigtsmæssigt at give den anmodede medlemsstat vide skønsbeføjelser til at vurdere, om der i dens lovgivning opereres med en lovovertrædelse, som svarer til den forbrydelse, for hvilken der begæres udlevering. Det er derfor tilstrækkeligt, for at kriteriet om dobbelt strafbarhed kan siges at være opfyldt, at en lovovertrædelse anses for at være af »tilsvarende« karakter (3*).

Stk. 2 indeholder en bestemmelse svarende til bestemmelsen i anden tillægsprotokol (4**), i henhold til hvilken udlevering ikke kan afslås med den begrundelse, at der efter den anmodede medlemsstats lovgivning ikke opkræves samme type skatter og afgifter som efter den begærende medlemsstats lovgivning. Også her er den grundlæggende tanke, at kerneelementerne i forbrydelsen skal være afgørende for vurderingen af, om der foreligger dobbelt strafbarhed.

Stk. 3 tillader, at der tages forbehold med hensyn til forbrydelser, som ikke vedrører punktafgifter, moms eller told, idet sådanne forbrydelser kan udelukkes fra konventionens anvendelsesområde. Med hensyn til forbrydelser, der vedrører punktafgifter, moms eller told, kan stk. 1 derimod ikke fraviges gennem forbehold. Tages der forbehold, har et sådant også konsekvenser i forhold til artikel 10, jf. artikel 10, stk. 4.

For medlemsstater, som er parter i anden tillægsprotokol, bliver der ikke mulighed for at indføre en mere restriktiv udleveringsordning i forbindelse med fiskale forbrydelser end den, de allerede har tilsluttet sig ved anden tillægsprotokol. Dette princip medfører, at medlemsstater, som er parter i anden tillægsprotokol, og som ikke har taget forbehold med hensyn til artikel 2 i den pågældende protokol, ikke kan afgive den i stk. 3 omhandlede erklæring.

Artikel 7 - Udlevering af egne statsborgere

Denne artikel skal ses i sammenhæng med Rådets erklæring vedrørende begrebet »statsborger« og erklæringen fra Danmark, Finland og Sverige vedrørende konventionens artikel 7.

Det er kun få medlemsstater, der udleverer egne statsborgere. Artikel 6 i den europæiske udleveringskonvention giver mulighed for efter skøn at afslå udlevering på grundlag af statsborgerskab, og i henhold til artikel 5 i Benelux-traktaten er udlevering af egne statsborgere udtrykkeligt forbudt. I nogle medlemsstater lægger forfatningen hindringer i vejen for udlevering af egne statsborgere, mens andre har et lovfæstet forbud.

I stk. 1 fastsættes det princip, at udlevering ikke kan afslås med den begrundelse, at den person, der begæres udleveret, er statsborger i den anmodede medlemsstat, således som dette begreb er fastlagt i artikel 6 i den europæiske udleveringskonvention. Dette er et vigtigt skridt på vejen mod fjernelsen af en af de traditionelle hindringer for udlevering mellem medlemsstaterne. Grunden til denne ændring er som allerede understreget i de indledende generelle bemærkninger, at Den Europæiske Unions medlemsstater har fælles værdier og fælles retstraditioner og har tillid til hinandens strafferetsplejesystemer.

Artiklen indeholder ikke nogen definition af begrebet en medlemsstats »statsborger«, men henviser til artikel 6 i den europæiske udleveringskonvention. I henhold til denne artikel kan hver stat gennem en erklæring angive den betydning, begrebet »statsborgere« skal have.

Adskillige medlemsstater har afgivet erklæringer af denne art, f.eks. Danmark, Finland og Sverige. Disse tre medlemsstater har defineret statsborgere som statsborgere i de nordiske lande (Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige) såvel som udlændinge, der har fast bopæl i en af de pågældende stater. Disse erklæringer er blevet opfattet som for vidtgående. Derfor bekræfter Danmark, Finland og Sverige i henseende til nærværende konvention ved en erklæring, der er knyttet som bilag til konventionen, at de i deres forbindelser med andre medlemsstater, der forsikrer, at de vil handle på samme måde, ikke vil påberåbe sig den definition af statsborger, der er anført i deres erklæring til den europæiske udleveringskonvention, som begrundelse for at nægte at udlevere personer fra ikke-nordiske stater, der er bosat i de nordiske lande.

Stk. 2 giver mulighed for at fravige det generelle princip, der er fastsat i stk. 1. Man fandt det hensigtsmæssigt at give mulighed for at tage forbehold på dette område, eftersom forbuddet mod udlevering af egne statsborgere er fastsat i forfatningsmæssige bestemmelser eller i nationale love, som bygger på lange retstraditioner, hvorfor en ændring er en kompliceret sag. Stk. 3 indfører imidlertid en ordning, som vil opmuntre til at tage forbehold op til fornyet overvejelse.

I henhold til stk. 2 kan en medlemsstat tage forbehold ved at erklære, at den ikke vil tillade udlevering af egne statsborgere eller kun vil gøre det på visse nærmere angivne betingelser, som det overlades til den enkelte medlemsstat selv at opstille i sin erklæring. En medlemsstat kan f.eks. angive, at den ikke vil udlevere egne statsborgere med henblik på domsfuldbyrdelse, og at den kun vil udlevere egne statsborgere med henblik på retsforfølgning på den betingelse, at den udleverede, hvis han bliver dømt, sendes tilbage til domsfuldbyrdelse i sit eget land. En medlemsstat kan endvidere angive, at den i forbindelse med udlevering af egne statsborgere altid vil anvende princippet om dobbelt strafbarhed, specialitetsreglen og forbud mod videreudlevering til en anden medlemsstat.

I denne forbindelse mindes der om Rådets erklæring om begrebet »statsborger«. Ifølge denne erklæring vil begrebet »statsborger« som anvendt i henhold til nærværende konvention ikke berøre eventuelle andre definitioner, der anvendes eller anføres i henhold til Europarådets konvention af 21. marts 1983 om overførelse af domfældte. Denne erklæring berører ikke eventuelle forbehold i henhold til nærværende konvention.

I stk. 3 fastsættes det, at et forbehold er gyldigt i fem år, og at det kan fornyes for efterfølgende perioder af samme varighed. I løbet af denne femårsperiode kan en medlemsstat til enhver tid helt eller delvis tilbagekalde et forbehold. Der fastsættes endvidere en procedure, som sikrer, at forbehold ikke automatisk bortfalder, uden at den berørte medlemsstat er blevet behørigt underrettet herom to gange af konventionens depositar.

Proceduren er som følger: Tolv måneder inden udløbet af hver femårsperiode meddeler depositaren den berørte medlemsstat, at forbeholdet udløber på en bestemt dato. Senest tre måneder før denne dato skal medlemsstaten i henhold til stk. 3, tredje afsnit, underrette depositaren om sine hensigter. Har en medlemsstat meddelt depositaren, at den opretholder sit forbehold, fornyes forbeholdet for en periode på fem år regnet fra den første dag efter datoen for forbeholdets udløb.

Har en medlemsstat ikke underrettet depositaren om sine hensigter ifølge den fastsatte procedure, anses forbeholdet for automatisk forlænget med en periode på seks måneder, der regnes fra den første dag efter udløbet af femårsperioden. Depositaren underretter medlemsstaten om en sådan automatisk forlængelse og om datoen for forbeholdets endelige bortfald. Depositaren skal i sin underretning til medlemsstaten minde denne om bestemmelserne i stk. 3, fjerde afsnit.

Når en medlemsstat meddeler depositaren, at den opretholder sit forbehold i henhold til stk. 2, skal fornyelsesperioden for forbeholdet i alle tilfælde regnes fra den første dag efter datoen for udløbet af den femårsperiode, hvor forbeholdet havde gyldighed.

Når en medlemsstat opretholder sit forbehold, kan den ændre det i retning af en lempelse af udleveringsbetingelserne. En medlemsstat kan under ingen omstændigheder ændre et forbehold på en måde, som gør udleveringsbetingelserne strengere, f.eks. ved at tilføje nye betingelser.

Artikel 8 - Forældelse

Ifølge artikel 10 i den europæiske udleveringskonvention og artikel 9 i Benelux-traktaten må udlevering ikke tillades, når der i henhold til lovgivningen i enten den begærende stat eller i den anmodede stat er indtrådt forældelse med hensyn til tiltale eller fuldbyrdelse af straf.

Det fastsættes i artikel 8, stk. 1, at en begæring om udlevering ikke kan afslås med den begrundelse, at der er indtrådt forældelse med hensyn til tiltale eller fuldbyrdelse af straf i henhold til lovgivningen i den anmodede medlemsstat. Dette tiltag vil lette udlevering mellem Den Europæiske Unions medlemsstater.

Ved stk. 2 gøres anvendelsen af artiklen fakultativ, således at der kan tages hensyn til lovgivningen i den anmodede medlemsstat, når der er tale om en forbrydelse, for hvilken denne medlemsstat er kompetent til at forestå retsforfølgningen eller domsfuldbyrdelsen. Artikel 9 indeholder en bestemmelse, der bygger på lignende overvejelser.

Artikel 9 - Amnesti

Denne artikel er ny i forhold til den europæiske udleveringskonvention og Benelux-traktaten, men helt ny er den ikke, idet den overtager den bestemmelse, der allerede er fastsat i artikel 4 i anden tillægsprotokol til den europæiske udleveringskonvention. Den er i overensstemmelse med artikel 62, stk. 2, i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen.

I artiklen fastsættes det, at en amnesti, der er erklæret i den anmodede medlemsstat, vil være en bindende grund til ikke at tillade udlevering, hvis den pågældende stat var kompetent til at retsforfølge den pågældende forbrydelse i medfør af sin egen straffelov.

Det bemærkes, at bestemmelsen om, at amnesti kun forhindrer udlevering, når den anmodede medlemsstat er kompetent til at retsforfølge forbrydelsen, bygger på de samme overvejelser som artikel 8, stk. 2.

Artikel 10 - Andre forbrydelser end dem, for hvilke udlevering begæres

Artikel 10 skal ses i forbindelse med artikel 14 i den europæiske udleveringskonvention og den tilsvarende artikel 13 i Benelux-traktaten. Artikel 10 indeholder nye bestemmelser, hvorved en medlemsstat, der har opnået udlevering, lettere kan håndhæve sin strafferet (for så vidt angår retsforfølgning, retssager og fuldbyrdelse af straffedomme) med hensyn til andre forud for udleveringen begåede forbrydelser end dem, der ligger til grund for udleveringen. På grundlag af artikel 10 kan den begærende medlemsstat handle i de førnævnte øjemed, uden at den først skal anmode om og opnå samtykke fra den medlemsstat, der er gået med til udleveringen.

Denne forenklede ordning gælder i de fire tilfælde, der er nævnt i stk. 1. Litra a), b) og c) vedrører tilfælde, i hvilke der ikke nødvendigvis kunne være begæret udlevering; det i litra d) nævnte tilfælde vedrører derimod forbrydelser, for hvilke man kunne have begæret og opnået udlevering.

I henhold til artikel 10, stk. 1, litra a), kan den begærende medlemsstat indlede eller fortsætte retsforfølgning af en person eller idømme ham straf, når forbrydelsen ikke kan straffes med begrænsning af hans personlige frihed.

I henhold til artikel 10, stk. 1, litra b), kan den begærende medlemsstat indlede eller fortsætte retsforfølgning af en person eller idømme ham straf, også selv om forbrydelsen kan straffes med begrænsning af vedkommendes personlige frihed, i det omfang vedkommende hverken under retsforfølgningen eller som følge heraf er begrænset i sin personlige frihed. Det betyder, at hvis en person idømmes en straf eller en foranstaltning, der indebærer frihedsberøvelse, kan dommen ikke fuldbyrdes, medmindre den begærende medlemsstat opnår enten den pågældendes samtykke som nævnt i artikel 10, stk. 1, litra d), eller den anmodede medlemsstats samtykke i henhold til den europæiske konventions artikel 14. Artikel 10, stk. 1, litra b), dækker også tilfælde, hvor forbrydelsen kan straffes med fængsel eller bøde. Er den pågældende blevet idømt bødestraf, er samtykke imidlertid ikke nødvendigt for dommens fuldbyrdelse.

I henhold til artikel 10, stk. 1, litra c), kan den begærende medlemsstat fuldbyrde en endelig dom, der omfatter en straffedom eller en foranstaltning, som ikke indebærer frihedsberøvelse. Det skal understreges, at dette litra gør det muligt for en stat at fuldbyrde ikke blot bødestraffe, men også enhver foranstaltning, der træder i stedet herfor, også selv om foranstaltningen begrænser den personlige frihed. På baggrund af bestemmelsens formulering skal en foranstaltning, der træder i stedet for en bødestraf, i dette tilfælde kun opfattes som en foranstaltning, der i henhold til den nationale lovgivning kan iværksættes, når bøden ikke er blevet betalt. Bestemmelsen dækker derfor ikke frihedsberøvelse, der kræves som resultat af fuldbyrdelse af frihedsstraffen i en betinget dom eller en tilsvarende foranstaltning.

For så vidt angår artikel 10, stk. 1, litra d), kan den begærende medlemsstat retsforfølge en udleveret person eller idømme ham straf eller fuldbyrde en straffedom, som han er blevet idømt, uden at indhente samtykke fra den anmodede medlemsstat, når vedkommende efter udleveringen udtrykkeligt har givet afkald på anvendelse af specialitetsreglen på bestemte forbrydelser. Dette litra kan også dække situationer, hvor en udleveringsbegæring kunne have været mulig - på baggrund af forbrydelsen, straffen og de foranstaltninger, der kan kræves i forbindelse hermed - og hvor den anmodede medlemsstat, hvis den var blevet bedt om samtykke, havde været nødt til at give sit samtykke i medfør af artikel 14, stk. 1, litra a), andet punktum, i den europæiske udleveringskonvention.

Grunden til at medtage artikel 10, stk. 1, litra d), er, at i udleveringsrelationerne mellem medlemsstaterne anses den udleverede persons interesser for at være tilstrækkeligt varetaget med samtykkeproceduren. Bestemmelsen er i overensstemmelse med de overvejelser, der ligger bag artikel 9 i konventionen om forenklet udleveringsprocedure, og den gør det muligt at tage hensyn til de tilfælde, hvor den pågældende person giver afkald på anvendelse af specialitetsreglen efter udleveringen.

På samme måde er stk. 2 og 3 en gentagelse af tilsvarende bestemmelser i nævnte konvention, og de har til formål at indføre en passende procedure for afkald på anvendelse af specialitetsreglen for at sikre, at den pågældende har givet udtryk herfor frivilligt og med fuldt kendskab til følgerne heraf.

I stk. 2 specificeres det, at der skal gives afkald på anvendelse af specialitetsreglen for »specifikke forbrydelser«. Dette betyder, at et generelt afkald for alle forbrydelser begået forud for udleveringen eller afkald med hensyn til bestemte kategorier af forbrydelser ikke vil være gyldigt. Bestemmelsen, der på dette punkt afviger fra artikel 9 i konventionen om forenklet udleveringsprocedure, giver en ekstra sikkerhed for, at den pågældende er klar over følgerne af et sådant afkald.

Stk. 4 hænger sammen med artikel 6 og siger, at når artikel 10, stk. 1, litra a), b) og c), anvendes, skal der begæres og opnås samtykke fra den anmodede medlemsstat, når de nye forhold består i fiskale forbrydelser, for hvilke den anmodede medlemsstat ikke udleverer i kraft af den erklæring, der er omhandlet i artikel 6, stk. 3.

Artikel 11 - Den anmodede medlemsstats formodede samtykke

I henhold til artikel 11 kan medlemsstater, der måtte ønske det - ved hjælp af erklæringer og på grundlag af gensidighed - indføre endnu en ordning, som adskiller sig fra den, der er omhandlet i artikel 10, for at lette udøvelsen af strafferetten i den begærende medlemsstat for så vidt angår andre forbrydelser end dem, for hvilke der er givet samtykke til udlevering. En sådan ordning består i en undtagelse fra bestemmelserne om specialitetsreglen i »moderkonventionerne«.

Ordningen består i, at den anmodede stats samtykke som krævet i artikel 14, stk. 1, litra a), i den europæiske udleveringskonvention og artikel 13, stk. 1, litra a), i Benelux-traktaten formodes at foreligge. Et sådant formodet samtykke vil gøre det muligt for den begærende medlemsstat at retsforfølge den udleverede person, idømme ham straf, fuldbyrde dommen eller tilbageholde ham for en anden forud for udleveringen begået forbrydelse end den, for hvilke der er givet samtykke til udlevering.

Man har imidlertid fundet det hensigtsmæssigt at give en medlemsstat, der har afgivet den pågældende erklæring, mulighed for at suspendere »det formodede samtykke« i en konkret udleveringssag, hvis der træffes afgørelse herom på grundlag af sagens særlige omstændigheder. Med henblik herpå skal den anmodede medlemsstat, når den giver samtykke til udlevering, tilkendegive dette over for den begærende medlemsstat. Samtidig med afgivelsen af erklæringen kan medlemsstater, der måtte ønske det, angive, i hvilken type sager de vil suspendere »det formodede samtykke«.

Når ordningen med formodet samtykke finder anvendelse, gælder artikel 10 ikke. Som nævnt ovenfor gælder princippet med formodet samtykke helt og fuldt i samtlige situationer, der er dækket af artikel 10. Hvis den anmodede medlemsstat imidlertid i en konkret sag har tilkendegivet, at den ikke agter at lade princippet med formodet samtykke gælde, finder artikel 10 igen anvendelse. Denne interaktion mellem de to artikler fremgår af artikel 11, stk. 2.

Artikel 12 - Videreudlevering til en anden medlemsstat

Det hedder i artikel 15 i den europæiske udleveringskonvention og i artikel 14, stk. 1, i Benelux-traktaten, at den begærende stat ikke kan videreudlevere en person til en tredje stat uden samtykke fra den stat, der har givet sit samtykke til udlevering af den pågældende til den begærende stat.

På grundlag af stk. 1 i den foreliggende artikel gælder denne regel ikke længere, og den medlemsstat, der har modtaget en begæring om videreudlevering, skal ikke anmode om samtykke fra den medlemsstat, der gav tilladelse til udlevering.

Som det udtrykkeligt siges, vedrører denne nye bestemmelse kun videreudlevering fra en medlemsstat til en anden medlemsstat. Endvidere finder den kun anvendelse, når den stat, der i henhold til artikel 15 i den europæiske udleveringskonvention skal give sit samtykke, er en medlemsstat.

Alle medlemsstater kan afvige fra reglen i stk. 1 ved hjælp af en erklæring, der afgives i henhold til stk. 2. Erklæringen vil have til følge, at artikel 15 i den europæiske udleveringskonvention og artikel 14 i Benelux-traktaten fortsat finder anvendelse, hvilket betyder, at den pågældende stats samtykke er nødvendigt for videreudlevering.

Ud fra de samme betragtninger som dem, der ligger til grund for artikel 10, stk. 1, litra d), har man imidlertid ment, at den undtagelse fra den almindelige regel, som er omhandlet i artiklens stk. 1, ikke ville være hensigtsmæssig, når den pågældende person giver sit samtykke til videreudlevering. Det antages, at de nærmere betingelser for afgivelse af samtykke, som er nævnt i artikel 10, stk. 2 og 3, vil blive brugt i denne sammenhæng.

Tilsvarende har man ment, at undtagelsen i stk. 1 ikke skal gælde, når andet er bestemt ifølge artikel 13 i konventionen om forenklet udleveringsprocedure. Det er tilfældet, når den pågældende person har givet sit samtykke til udleveringen, og når specialitetsreglen ikke finder anvendelse som følge af en erklæring fra vedkommende medlemsstat i henhold til ovennævnte konventions artikel 9. I stk. 2 står der derfor udtrykkeligt, at en erklæring i henhold til dette stykke ikke vil have nogen virkning i de to nævnte tilfælde.

Artikel 13 - Central myndighed og fremsendelse af dokumenter pr. telefax

Denne artikel bygger i vid udstrækning på aftalen af 26. maj 1989 mellem Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater om forenkling og modernisering af metoderne for fremsendelse af anmodninger om udleveringer (San Sebastian-aftalen, der er udarbejdet inden for rammerne af Det Europæiske Politiske Samarbejde).

I stk. 1 kræves det, at hver medlemsstat udpeger en central myndighed. Når forfatningen som i Tyskland er sådan, at visse funktioner, som i andre stater ville være blevet varetaget af en enkelt central myndighed, varetages af myndigheder med kompetence på regionalt niveau, er det muligt at udpege mere end én central myndighed.

Den centrale myndighed skal være centrum for fremsendelse og modtagelse af udleveringsbegæringer og de nødvendige dokumenter til støtte herfor. I en række medlemsstater vil den centrale myndighed normalt være justitsministeriet.

Stk. 1 finder imidlertid ikke anvendelse, når konventionen som i artikel 14 udtrykkeligt giver mulighed for en anden måde for fremsendelse og modtagelse af dokumenter.

Stk. 3 giver den centrale myndighed mulighed for at sende udleveringsbegæringer og dokumenter pr. telefax. Stk. 4 omhandler de betingelser, som skal gælde for fremsendelse pr. telefax. Betingelserne garanterer oprindelse og fortrolighed i forbindelse med fremsendelsen, idet der skal gøres brug af en kryptografisk anordning som nævnt i artiklen.

Den begærende medlemsstat skal have fuld garanti for, at udleveringsdokumenterne er gyldige, dvs. at de er udstedt af en myndighed, der i henhold til national lov har kompetence hertil, og at de ikke er forfalsket. Det er især nødvendigt, når der er tale om arrestordrer eller andre tilsvarende dokumenter, på grundlag af hvilke den begærende stat kan træffe foranstaltninger, der griber ind i personlige rettigheder. Hvis myndighederne i den anmodede medlemsstat har den mindste tvivl med hensyn til udleveringsdokumenternes ægthed, har dens centrale myndighed ret til at bede den begærende medlemsstats centrale myndighed om at forelægge de originale dokumenter eller en bekræftet genpart heraf som beskrevet i stk. 5. Artiklen hjemler ikke, at den pågældende person har ret til at kræve, at dokumentet bliver fremsendt ad traditionel vej.

Det forventes, at medlemsstaterne eventuelt vil skulle få brug for at konsultere hinanden med hensyn til den praktiske gennemførelse af artiklen for at sikre, at den anvendes efter hensigten.

Denne artikel udelukker ikke fremtidige ordninger mellem medlemsstaterne uden for rammerne af denne konvention med hensyn til fremsendelse af dokumenter med andre moderne telekommunikationsmidler end telefax.

Artikel 14 - Supplerende oplysninger

Ifølge denne artikel kan der på et gensidigt grundlag fremsættes erklæringer, hvorved der indføres en ordning for direkte anmodninger om supplerende oplysninger. Anmodninger om supplerende oplysninger kan ofte vedrøre spørgsmål, for hvilke den retlige eller anden kompetente myndighed er den eneste, der kan besvare anmodningen. Anmodninger om supplerende oplysninger kan derfor fremsættes direkte for at fremskynde proceduren.

Det fremgår af artiklens andet afsnit, at den myndighed, der har modtaget anmodningen om supplerende oplysninger, også kan svare den begærende myndighed direkte.

Ifølge denne artikel skal proceduren vedrørende supplerende oplysninger være i overensstemmelse med artikel 13 i den europæiske udleveringskonvention eller artikel 12 i Benelux-traktaten. Derfor kan myndighederne i den medlemsstat, der anmoder om supplerende oplysninger, også når der er tale om direkte henvendelse i henhold til denne artikel, fastsætte en tidsfrist for modtagelsen heraf.

Artikel 15 - Konstatering af ægthed

Formålet med artiklen er at forenkle de formelle krav i forbindelse med udleveringsdokumenter. Med henblik herpå fastsætter artiklen det generelle princip, at ethvert dokument eller kopi heraf, der fremsendes som led i en udleveringssag, skal fritages fra konstatering af ægthed og andre tilsvarende formaliteter.

Det nævnte princip finder ikke anvendelse, når den europæiske udleveringskonvention (artikel 12, stk. 2, litra a)), Benelux-traktaten (artikel 11, stk. 2, litra a)) eller nærværende konvention (artikel 13, stk. 5) kræver garanti for ægthed eller andre tilsvarende formaliteter.

Imidlertid indebærer artiklen også i ovennævnte tilfælde en betydelig lettelse af de formelle krav, som har været stillet i visse tilfælde, i særdeleshed i forbindelse med de særlige formaliteter, som visse medlemsstater har krævet i form af erklæringer til den europæiske udleveringskonvention. Efter denne artikel vil det i alle tilfælde være tilstrækkeligt, at kopierne af dokumentet får påtegnelsen bekræftede genparter af de retsmyndigheder, som har udstedt det originale dokument i overensstemmelse med reglerne i den medlemsstat, hvor dokumentet er udstedt, eller af den centrale myndighed, der er omhandlet i artikel 13. Formålet er at garantere dokumentets ægthed, hvis denne bestrides enten af den anmodede medlemsstat eller af den pågældende person.

Artikel 16 - Transit

Formålet med artiklen er at forenkle de transitprocedurer, der skal følges i henhold til artikel 21 i den europæiske udleveringskonvention og artikel 21 i Benelux-traktaten.

Som det fremgår af litra a), begrænses de oplysninger, der skal gives til den anmodede medlemsstat. Uanset artikel 21, stk. 3, i den europæiske udleveringskonvention og artikel 21, stk. 2, i Benelux-traktaten er det ikke længere nødvendigt at fremsende dokumenter som f.eks. en kopi af arrestordren. De oplysninger, der henvises til i litra a), er de samme som de oplysninger, der skal gives i sager, hvor en person kræves anholdt eller varetægtsfængslet. Nogle af disse oplysninger er endvidere identiske med de oplysninger, der skal gives efter artikel 4, stk. 1, i konventionen om forenklet udleveringsprocedure, og de skal fortolkes ens efter begge EU-konventionerne.

På baggrund af artikel 7 har man fundet det vigtigt her at understrege, at oplysninger om den eftersøgtes identitet altid skal omfatte vedkommendes nationalitet.

Eftersom man har fundet det vigtigt, at der bruges hurtige kommunikationsmidler, giver litra b) mulighed for at vælge mellem flere forskellige. Den eneste begrænsning er, at anmodningen skal efterlade et skriftligt spor. Ethvert moderne kommunikationsmiddel, der opfylder dette krav, er således i overensstemmelse med denne bestemmelse.

Det følger af litra c), at det uanset artikel 21, stk. 4, i den europæiske udleveringskonvention og artikel 21, stk. 3, i Benelux-traktaten i forbindelse med direkte flyrejser fra den anmodede til den begærende medlemsstat ikke er nødvendigt at fremsætte nogen anmodning om transit til en medlemsstat, hvis område overflyves. Hvis der imidlertid under en sådan flyvning finder en uforudset landing sted, skal de oplysninger, der er nævnt i litra a), så hurtigt som muligt gives til transitmedlemsstaten. Litra b) kan bruges i sådanne tilfælde.

I litra d) henvises til artikel 21, stk. 1, 2, 5 og 6, i den europæiske udleveringskonvention. Der gives her mulighed for at nægte transit i visse nærmere angivne tilfælde. Stk. 1 i nævnte artikel, der vedrører forbrydelser af politisk eller rent militær karakter, samt stk. 6, som angår såkaldt diskriminerende forfølgelse, skal fortsat gælde, i det omfang artikel 3 og 5 i nærværende konvention ikke begrænser anvendelsen heraf. På samme måde vedrører stk. 2 egne statsborgere og gælder fortsat, jf. dog begrænsningerne i artikel 7 i nærværende konvention. Stk. 5 hænger på samme måde sammen med artikel 6 i nærværende konvention. Derudover dækker stk. 5 andre tilfælde, hvor transit kan nægtes, hvis medlemsstaten har afgivet en erklæring herom efter stk. 5, i henhold til hvilket der gives transittilladelse på nogle eller alle de betingelser, på hvilke medlemsstaten tillader udlevering.

Artikel 17 - Forbehold

Det hedder i artiklen, at der ikke kan tages andre forbehold med hensyn til denne konvention end dem, der udtrykkeligt er anført i konventionen. Der kan tages forbehold i henhold til artikel 3, stk. 3, artikel 5, stk. 2, artikel 6, stk. 3, artikel 7, stk. 2, og artikel 12, stk. 2.

Ovennævnte forbehold skal tages i form af en erklæring, der afgives samtidig med den i artikel 18, stk. 2, omhandlede notifikation. Der kan ikke tages forbehold på noget andet tidspunkt.

Artikel 18 - Ikrafttræden

Denne artikel fastsætter konventionens ikrafttræden i overensstemmelse med de regler herom, som Rådet for Den Europæiske Union har fastsat. Konventionen træder i kraft 90 dage efter, at den sidste af de stater, som på tidspunktet for Rådets vedtagelse af retsakten om udarbejdelse af denne konvention var medlemmer af Den Europæiske Union, dvs. 15 medlemsstater, har deponeret sit vedtagelsesinstrument. Rådet vedtog retsakten den 27. september 1996.

Ligesom i de aftaler om retligt samarbejde, som tidligere er indgået mellem medlemsstaterne, giver stk. 4, med henblik på at få konventionen iværksat så hurtigt som muligt mellem de mest berørte medlemsstater, dog mulighed for, at enhver medlemsstat, når den vedtager konventionen eller på et hvilket som helst senere tidspunkt, kan erklære, at konventionen finder fremskyndet anvendelse over for enhver anden medlemsstat, der har afgivet samme erklæring. Erklæringen træder i kraft 90 dage efter deponeringen.

Artikel 19 - Tiltrædelse af nye medlemsstater

I denne artikel hedder det, at konventionen er åben for tiltrædelse af enhver stat, der bliver medlem af Den Europæiske Union, og der gives nærmere regler for en sådan tiltrædelse. En stat, der ikke er medlemsstat, kan ikke tiltræde konventionen.

Er konventionen allerede trådt i kraft, når en ny medlemsstat tiltræder, træder den i kraft over for denne stat 90 dage efter deponeringen af den pågældende stats tiltrædelsesinstrument. Men er konventionen stadig ikke trådt i kraft 90 dage efter den pågældende stats tiltrædelse, træder den i kraft over for denne stat på det ikrafttrædelsestidspunkt, der er nævnt i artikel 18, stk. 3. I så fald vil den tiltrædende stat også kunne afgive en erklæring om fremskyndet anvendelse som nævnt i artikel 18, stk. 4.

Det skal bemærkes, at hvis en stat bliver medlem af Den Europæiske Union inden konventionens ikrafttræden, og denne stat ikke tiltræder konventionen, træder konventionen som følge af artikel 18, stk. 3, ikke desto mindre i kraft, når alle de stater, der var medlemmer på tidspunktet for undertegnelsen, har deponeret deres vedtagelsesinstrument.

Da nærværende konvention er af supplerende karakter som nævnt i artikel 1, er det en nødvendig forudsætning for tiltrædelse, at Europarådets udleveringskonvention af 1957 er ratificeret.

Artikel 20 - Depositar

Ifølge denne artikel er generalsekretæren for Rådet depositar for konventionen. Generalsekretæren underretter medlemsstaterne så hurtigt som muligt om enhver notifikation fra medlemsstaterne vedrørende konventionen. De pågældende notifikationer bliver offentliggjort i C-udgaven af De Europæiske Fællesskabers Tidende ligesom en oversigt over vedtagelser og tiltrædelser, erklæringer og forbehold.

(1) EFT nr. C 78 af 30. 3. 1995, s. 1.

(2) EFT nr. C 313 af 23. 10. 1996, s. 11.

(3*) At der i den engelske autentiske udgave af anden tillægsprotokol anvendes udtrykket »an offence of the same nature« og ikke »similar offence« som i denne konvention, skyldes ikke et ønske om at gøre ordningerne baseret på de to instrumenter forskellige; det skyldes udelukkende tekniske hensyn.

(4**) At ordlyden i den engelske version af nærværende konvention ikke er helt identisk med ordlyden i den autentiske engelske udgave af anden tillægsprotokol skyldes tekniske hensyn.