KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 20.11.1998 
KOM(1998) 667 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
EF's strategi for udvikling af den private sektor i A VS-landene 

INDHOLDSFORTEGNELSE 
1. INDLEDNING: FORMALET MED OG BEGRUNDELSEN FOR 
MEDDELELSEN 3 
2. UDFORDRINGERNE OG EF'S HIDTIDIGE INDSATS 7 
2.1. EU's bidrag 7 
2.2. Behovet for en samordnet strategi 9 
3. ER11VERVSM1LJØET1 AVS-LANDENE 
3.1. Konklusionerne af tidligere forskning og 
undersøgelser 10 
3.2. Offentlige institutioner 11 
3.3. Den private sektors repræsentative organisationer 11 
3.4. Produktionsfaktorer: kapital, arbejdskraft og 
kundskaber 11 
3.5. Økonomiske reformer 12 
4. EF'S STRATEGI: INDSATSOMRÅDER OG IMPLEMENTERING 
4.1. Grundprincipper og målsætninger 12 
4.2. Hovedelementerne i en integreret strategi 15 
5. IMPLEMENTERING AF STRATI-GIEN I DE ENKELTE LANDE OG 
PÀ REGIONALT PLAN: KOMPLEMENTARITET OG 
SAMORDNING 
5.1. En landestrategi baseret på en indgående 
undersøgelse 17 
5.2. Prioritering af landene 18 
5.3. Indsatsområder 19 
5.4. Krav til effektivitet, ressourceudnyttelse og 
bæredygtighed 21 
5.5. Samordning og konsultation 24 
6. DEN PRAKTISKE GENNEMFØRELSE - ORDNINGER OG 
INSTITUTIONER * 25 
6.1. Kommissionen 25 
6.2. Den Europæiske Investeringsbank 27 
6.3. Centret for Industriel Udvikling / Erhvervsudvikling 29 
7. KONKLUSION 30 
BILAG 32 
2 
EF's strategi for udvikling af den private sektor iAVS-landene 
1. INDLEDNING: FORMÅLET MÈD OG BEGRUNDELSEN FOR MEDDELELSEN 
EF betragter den private sektor som en af drivkræfterne i udviklingsprocessen og 
dermed som en vigtig partner i udviklingssamarbejdet. I den foreliggende 
meddelelse ser man på, hvordan partnerskabet med den private sektor bedst kan 
udformes. Det anbefales i meddelelsen, at alle de forskellige ordninger, der i dag -
hver med egne målsætninger og egne metoder - danner grundlaget for EF's støtte til 
udvikling af den private sektor, samles i et fælles overordnet system, og at man 
inden for dette foretager en prioritering af indsatsområderne. Det er tanken, at 
systemet skal fungere som en helhedsramme omkring udnyttelsen af de voksende 
ressourcer, der fremover vil blive afsat til udvikling af den private sektor under 8. 
EUF - både inden for de nationale og regionale vejledende programmer og via Den 
Europæiske Investeringsbank-finansiering - samt under den næste EU/AVS-
konvention om udviklingssamarbejdet. 
Sigtet med den her foreslåede strategi er at yde et kraftigt bidrag til 
fattigdomsbekæmpelse og til integrering af AVS-landene i verdensøkonomien, som 
hurtigt bliver stadigt mere global. De centrale elementer i strategien er: a) 
samarbejde med AVS-regeringerne med det formål at forbedre investeringsklimaet 
og fremme private aktiviteter af ethvert omfang, b) samarbejde med den private 
sektors egne organisationer med det formål at sætte dem bedre i stand til at levere 
tjenesteydelser til deres medlemmer og indgå i en dialog med myndighederne, c) 
forøgelse af den private sektors produktivitet og forbedring af dens internationale 
konkurrenceevne ved etablering af finansielle, faglige og erhvervsmæssige 
støttetjenester, d) fremskaffelse af flere private finansieringsmidler til 
erhvervsformål, og e) inddragelse af EU's private sektor i bestræbelserne på at 
udvikle EVS-landenes private sektor, bl.a. gennem et udbygget erhvervssamarbejde 
mellem EU og AVS. Kommissionen vil ikke selv søge at støtte AVS-virksomheder 
direkte, men vil give dem en håndsrækning via kvalificerede og kompetente 
tj enesteleverandører. 
Den foreliggende meddelelse er resultatet af omfattende interne drøftelser og 
overvejelser i Kommissionen1 og høringer af eksperter fra medlemsstaterne og den 
private sektor. Meddelelsen afspejler også den store interesse, der har været 
omkring grønbogen om EU/AVS-forbindelserne2 - hos statslige og ikke-statslige 
organisationer, og i medlemsstaterne og AVS-landene selv - og for støtte til 
udviklingen af den private sektor i det samarbejde, der kommer til at afløse Fjerde 
Processen indledtes med, at eksperter fra medlemsstaterne drøftede et udkast til strategidokument om 
overordnede principper for udviklingen af den private sektor i AVS-landene (marts 1996). Der har 
været afholdt workshops om udvikling af den private sektor i afrikanske lande syd for Sahara med 
deltagelse af de stedlige myndigheder, lokale formidlende organisationer og donorer. Der har også 
været ført drøftelser med medarbejdere fra Verdensbanken om udviklingen af den private sektor som 
led i et mere omfattende program for et tættere samarbejde mellem Kommissionen og 
Verdensbanken. 
"Grønbog om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og AVS-landene på tærsklen til det 21. 
århundrede - Udfordringer og muligheder for et nyt partnerskab", Europa-Kommissionen, 1997. 
\ 
10 Lomé-konvention. I meddelelsen redegøres der mere detaljeret for Kommissionens 
forslag til et fremtidigt samarbejde med AVS-landene3 og forslagene i det mandat, 
som medlemsstaterne har givet Kommissionen til at forhandle om ordninger til 
afløsning for Fjerde Lomé-konvention. Meddelelsen er også i tråd med de 
henstillinger, som medlemmerne af OECD's Komité for Udviklingsbistand4 har 
vedtaget vedrørende udviklingsbistandens betydning for fremme af den private 
sektor, og harmonerer således med de fleste medlemsstaters synspunkter. 
Denne meddelse er en uddybelse af andre redegørelser for EF's samarbejdspolitik, 
såsom meddelelserne om den menneskelige og samfundsmæssige udvikling5; 
demokratiets og retsstatens principper, menneskerettigheder samt god 
forvaltningsskik6; regional økonomisk integration7; informationssamfundet og 
udviklingen8; videnskabeligt og teknologisk samarbejde med udviklingslandene9; 
finansiering af meget små projekter10; turisme11 og infrastrukturer. Meddelelsen 
omhandler foranstaltninger til støtte for private virksomheder, finansielle og ikke-
finansielle tjenesteydelser til virksomheder og reform af erhvervspolitikken og af 
erhvervslivets institutioner. Fordelene for den private sektor ved bistand til 
udvikling af menneskelige ressourcer og infrastruktur, er behandlet i andre 
meddelelser, og behandles derfor ikke i denne. 
"Hovedlinjer for forhandlingerne om nye samarbejdsaftaler med landene i Afrika, Vestindien og 
Stillehavsområdet", meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet, KOM(97) 537 
af 29. oktober 1997. 
DAC - Orientations for Development Cooperation in Support of Private Sector Development", 
OECD - DAC, 1995 
"Den menneskelige og samfundsmæssige udvikling og Den Europæiske Unions samarbejde", SEK 
(96) 1827, oktober 1996, især kapitel C. 
" Udfordringer i partnerskabet mellem Den Europæiske Union og AVS-staterne: demokratiets og 
retsstatens principper og god regeringsførelse" KOM(98) 146, marts 1998. 
Det Europæiske Fællesskabs støtte til regional økonomisk integration mellem udviklingslandene 
indbyrdes, KOM(95)219 af 16.6.1995 
Informationssamfundet og udviklingslandene, KOM(97)351 endelig udgave juli 1997. 
Videnskabelig og teknisk forskning: Et strategisk element i Den Europæiske Unions samarbejde med 
udviklingslandene, KOM(97)174 af 25. 4.1997 
Udkast til meddelelse om mikrofinansiering og bekæmpelse af fattigdommen. 
1 ' Udkast til meddelelse om udvikling af turismen. 
«t 
Sammendrag af konklusioner og forslag 
Forholdene i dag - kapitel 2 
EF fremmer udviklingen af den private sektor i AVS-landene med det formål 
at mindske fattigdommen i disse lande, forbedre deres konkurrenceevne og 
give dem mulighed for at deltage i verdensøkonomien. EF-støtten til 
udvikling af den private sektor i AVS-landene bør fokuseres bedre i strategisk 
henseende og gives en bedre helhedsorientering. 
Erhvervsmiljøet i AVS-landene - kapitel 3 
• Udviklingen af den private sektor i mange AVS-lande hæmmes af, at 
erhvervslivet ikke har større tiltro til fremtiden, at den offentlige politik, de 
offentlige institutioner og infrastrukturer udviser store mangler, og den 
private sektors egne organisationer, de finansielle og ikke-finansielle 
tjenesteydelser til virksomhederne og virksomhedernes egen ledelseskapacitet 
er for svage. 
Strategi - kapitel 4 
Kommissionens strategi går ud på: 
• at styrke tendensen i samarbejdet med AVS-landene i retning af at anvende 
flere ressourcer på udvikling af den private sektor og følge en integreret 
løsningsmodel, 
• at yde støtte til andengenerationsreformer, til dialogen mellem den private 
sektor og myndighederne i AVS-landene, til forbedring af finansielle og ikke-
finansielle tjenesteydelser til erhvervslivet, til tilvejebringelse af mere privat 
finansiering og til oprettelse af meget små virksomheder, samt til udvikling af 
erhvervssamarbejdet mellem EU og AVS-landene. 
Implementering af strategien - kapitel 5 
Det er Kommissionens hensigt: 
• at sikre, at foranstaltningerne baseres på en klar afdækning af, hvilke 
problemer der hæmmer udviklingen af den private sektor 
at udarbejde en plan for, hvordan EF-institutionernes indsats skal udformes; 
denne plan tager udgangspunkt i en analyse, der gennemføres sammen med 
repræsentanter for den private sektor og i dialog med myndighederne i 
partnerlandene 
at tage særligt hensyn til behovene i de AVS-lande, som er indstillet på at 
forbedre deres erhvervsklima, men som endnu ikke har vundet den fornødne 
tillid hos investorerne 
• ved udformningen af strategien på lande- og regionsplan at fokusere specifikt 
på mulighederne for at medtage støtte til små og mellemstore virksomheder, 
støtte til nedbringelse af erhvervslivets transaktions-, transport- og 
kommunikationsomkostninger både på nationalt og regionalt plan, og støtte 
6 
til privatisering, investeringsbeskyttelse og handelsinfrastrukturer samt 
handelsfremmende foranstaltninger 
• at sikre, at EF-støttede foranstaltninger er bæredygtige og effektive både med 
hensyn til resultater og ressourceudnyttelse og har klart definerede 
opfølgningsstrategier hvad angår levering af subsidierede serviceydelser 
• at sikre tæt samordning og samråd med medlemsstaterne, andre vigtige 
donorer og den private sektor i Europa 
• at sørge for involvering af EU's private sektor. 
Ordninger - institutionernes rolle - kapitel 6 
• Kommissionen kommer til at bære ansvaret for koordineringen af strategien 
og varetagelsen af reformbestræbelserne, dialogen mellem den private og den 
offentlige sektor, styrkelsen af kapaciteten i den private sektors organisationer 
og udviklingen af erhvervsstøttetjenester og investeringsbeskyttelse. 
Kommissionen går sammen med Den Europæiske Investeringsbank og CIU 
om støtten til udvikling af små og mellemstore virksomheder. Kommissionen 
overvejer muligheden for at etablere a) en hurtigt fungerende ordning for 
bistand til potentielle europæiske investorer, og b) et 
investeringsgarantiagentur. 
• Den Europæiske Investeringsbank får til opgave at støtte investeringen i 
levedygtige virksomheder ved at stille lån, aktiekapital og garantier til 
rådighed og søger med disse midler at tilvejebringe en større privat 
investering i erhvervslivet. Når Lomé-konventionen er udløbet, er det planen, 
at Den Europæiske Investeringsbank med dette formål for øje skal oprette, 
forvalte og føre tilsyn med en revolverende investeringsordning. 
• CIU skal fortsat levere faglig bistand til virksomhederne. Centret skal ikke 
længere begrænse sig til kun at yde bistand til industrien, men skal også 
hjælpe Kommissionen med at udvikle kapaciteten hos landenes egne 
leverandører af faglig bistand. 
13 2. UDFORDRINGERNE OG EF's HIDTIDIGE INDSATS 
Den private sektor er drivkraften i økonomisk vækst og den vigtigste 
beskæftigelseskilde i langt de fleste udviklingslande. Ved "privat sektor" forstås i 
denne sammenhæng den del af den økonomiske aktivitet, hvor den fysiske og 
finansielle kapital overvejende er på private hænder, og hvor 
forretningsbeslutninger træffes på grundlag af det private initiativ inden for et 
marked, som er overvejende konkurrencebaseret12. Begrebet omfatter således store 
dele af den uofficielle sektor, som ofte beskæftiger op til 80% af befolkningen. 
Denne sektor bidrager med op til 65-75% af BNP. Strukturen og dynamikken i den 
private sektor varierer imidlertid ganske betydeligt fra land til land. Udfordringen 
for de politiske beslutningstagere og for donorlandene består for det første i at 
skaffe sig indblik i, hvilke forhold der bidrager til en vedvarende høj vækst i den 
private sektor og dermed til generelle positive virkninger i form aflønnet arbejde og 
selvstændig beskæftigelse, og for det andet i at hjælpe med til at tilvejebringe 
sådanne forhold13. Udfordringen er særlig stor i de lande, hvor levestandarden 
stadig ligger meget lavt. 
2.1. EU's bidrag 
EU er langt den største udenlandske investor i AVS-landene, ikke mindst i landene 
syd for Sahara. Det påhviler derfor EU at sørge for, at AVS-landene får den hjælp, 
de har brug for til at kunne bryde ud af den onde cirkel - lave investeringer og lav 
vækst i produktiviteten, manglende tilpasnings- og innovationsevne med deraf 
følgende marginalisering - der forhindrer dem i at udnytte de muligheder, som en 
stadigt mere globaliseret verden fører med sig. Den store udfordring for 
Kommissionen og medlemsstaterne består i - sammen med erhvervslivet og andre 
private organisationer og institutioner i EU - at hjælpe AVS-partnerne med at 
overvinde deres handicap og opnå den økonomiske spredning og den evne til at 
reagere på markedssignaler, som er en nødvendig forudsætning for disse landes 
videre integration i verdensøkonomien. 
EU's private investeringer i AVS-landene voksede i løbet af 1990'erne (fra ca. 1 
milliard USD i 1990 til tæt ved 3 milliarder USD i 1996) med særlig vægt på 
direkte investeringer i olie, mineraler og turisme. EU's finansieringsinstitutioner 
tegner sig for halvdelen af medlemsstaternes kapitalmarkedsinvestering i Afrika, 
hvorigennem porteføljer formidles fra verdens kapitalmarkeder ind på de nye 
børser, der er under opbygning i landene syd for Sahara. De direkte EU-
investeringer i eksportorienteret fremstillingsindustri og eksportorienteret landbrug 
med høj værditilvækst (f.eks. grøntsags- og blomstergartnerier), som har haft stor 
fremgang i nogle afrikanske lande, har dog kun været begrænsede. 
I EF's udviklingssamarbejde i den private sektor under Fjerde Lomé-konvention har 
man fokuseret på tre målsætninger: a) at øge beskæftigelse ved hjælp af støtte til 
små og mellemstore virksomheder, b) at bekæmpe fattigdommen i den uofficielle 
12 Definitionen er med visse tilpasninger hentet fra " Support of Private Sector Development", OECD 
Development Guidelines Series, 1995. 
Nogle af de seneste udviklinger i verdensøkonomien og AVS-landenes rolle heri gennemgås ganske 
kort i bilag 1. 
> 
sektor ved hjælp af støtte til etablering af meget små virksomheder og c) at øge 
eksporten ved udvikling af samhandelen. Der er ydet støtte på tre niveauer: 
a. Støtte på virksomhedsniveau. Den overvejende del af støtten formidles på 
dette niveau. Der gennemføres programmer for finansiering, garantiordninger og 
faglig støtte til individuelle (små og mellemstore) virksomheder, og der kommer 
stadigt flere programmer for støtte til meget små virksomheder. Bistanden ydes 
gennem mange forskellige kanaler. 
Kommissionen støtter små og mellemstore virksomheder og meget små 
virksomheder gennem de nationale vejledende programmer. Via de regionale 
vejledende programmer ydes der støtte til politiske tiltag med sigte på 
udvikling af den private sektor og samhandelen, til institutionsreform på 
regionalt plan samt til det arbejde, der udføres af private organisationer med 
regionssigte. Der gives også støtte til investeringsfremmende foranstaltninger 
via erhvervssammenslutninger14 i samarbejde med CIU. 
Den Europæiske Investeringsbank kombinerer egne ressourcer med risikovillig 
kapital og rentegodtgørelser fra EUF til finansiering både af større 
investeringer og af små og mellemstore virksomheder. Banken finansierer 
større infrastruktur- og industriprojekter og støtter små og mellemstore 
virksomheder med globallån. 
CIU, som er en fælles EU/AVS-organisation, formidler teknologioverførsel, 
yder faglig bistand til markedsundersøgelser og markedsudvikling og 
rådgiver om finansiel og juridisk strukturering og implementering i 
forbindelse med AVS-virksomheders projekter både efter anmodning fra 
klientvirksomheder, og på eget initiativ. CIU arbejder desuden med at lette og 
fremme erhvervspartnerskaber mellem virksomheder i EU og i AVS-landene. 
Centret er begyndt at yde støtte til opbygningen af lokal kapacitet inden for 
erhvervsmæssig og faglig rådgivning til AVS-virksomheder. 
b. Støtte til mellemstore økonomiske enheder. Kommissionen yder i et vist 
omfang kapacitetsforbedringsstøtte til virksomheder, der formidler finansielle, 
faglige, erhvervsmæssige eller uddannelsesmæssige tjenesteydelser, samt til 
repræsentative organisationer og sammenslutninger i den private sektor. Den 
Europæiske Investeringsbank investerer i nogle af de institutioner, der beskæftiger 
sig med udviklingsfinansiering og finansiering af risikovillig kapital, og som 
forvalter bankens globallån. Kommissionens nationale og regionale15 programmer 
omfatter også støtte til formidling af kendskab til eksportmarkeder, herunder 
information om tekniske regler, standarder og miljøkrav samt teknologioverførsel 
med henblik på opfyldelse af disse krav. Stabex- og Sysmin-ordningerne kan også 
anvendes til at styrke sektorer, der mister eksportindtægter. 
14 Erhvervsfora har givet virksomhedsledere fra EU og AVS-landene mulighed for at mødes, normalt 
på regional basis og primært inden for sektorerne for minedrift, byggematerialer og forarbejdning af 
landbrugsprodukter. 
15 Der er i Lomé-konventionen (artikel 138) afsat særskilte ressourcer til udvikling af samhandelen, 
som forvaltes af Kommissionen uden for de nationale vejledende programmer. 
% 
16 
17 
19 c. Støtte til politiske og institutionelle rammer. Kommissionen yder 
strukturtilpasningsstøtte16 med det formål at give erhvervslivet et bedre politisk, 
lovgivningsmæssigt og institutionelt grundlag. Der ydes således støtte til a) 
makroøkonomisk stabilisering, b) strukturreformer, som bidrager liberalisering af 
priser, samhandel, investeringer og renteniveau samt omstrukturering af den 
offentlige sektor, c) handelsfremmende foranstaltninger til forøgelse af eksporten og 
d) regionalt samarbejde og integrationsinitiativer, som tager sigte på koordinering af 
de lovgivningsmæssige og administrative rammer for erhvervslivet, beskyttelse af 
investeringer og fremme af regional samhandel, transit og betalinger. 
Medlemsstaternes udviklingssamarbejde inden for den private sektor antager ofte en 
innoverende form og fokuserer primært på opbygning af kapacitet og finansiering af 
erhvervsudvikling, faglig uddannelse og udvikling af samhandelen17. Mange 
medlemsstaters støtte tager form af lån på lempelige vilkår, der koncentreres på små 
og mellemstore virksomheder og i stigende grad på endog meget små 
virksomheder, men flere medlemsstater sponsorerer også 
udviklingsfinansieringsselskaber, som investerer i operationer i større målestok og i 
finansinstitutioner. 
2.2. Behovet for en samordnet strategi 
Mange af de nationale og regionale vejledende programmer, hvorom der blev 
forhandlet med AVS-landene i forbindelse med 8. EUF, tager sigte på at styrke den 
private sektors rolle i udviklingsprocessen18. Desuden foreslår både Kommissionen 
og AVS-landene, at støtte til den private sektor gøres til et endnu vigtigere element 
i samarbejdet, nu hvor det 21. århundrede19 står for døren. 
De forskellige aspekter af EF's nuværende støtte til udvikling af den private sektor, 
som er omtalt i det foregående afsnit, supplerer hinanden. Det er Kommissionens 
erklærede mål at integrere dem i en helhedspolitik. I praksis er de forskellige 
elementer dog endnu ikke blevet tilstrækkeligt koordineret med direkte sigte på de 
enkelte partnerlandes specifikke problemer. Tiden er nu inde til at afstikke 
strategien nøjere og gøre sig helt klart, hvad en konsekvent, integreret og effektiv 
indsats for udviklingen af den private sektor indebærer i praksis. 
Lomé-konventionen (artikel 243) indeholder bestemmelse om strukturtilpasningsstøtte som 
supplement til de nationale vejledende programmer. 
Medlemsstaternes programmer er kort beskrevet i "Private Sector Development - a Guide to Donor 
Support", OECD - DAC, 1995. 
I forbindelse med 8. EUF har 7 lande udpeget den private sektor og handel som "prioriterede 
sektorer" for EF-bistanden i deres nationale vejledende programmer, og yderligere 9 har valgt den 
private sektor, handel og turisme som " ikke-prioriterede sektorer". Udvikling af handelen alene er et 
prioriteret indsatsområde i 13 lande og et ikke-prioriteret indsatsområde i yderligere 7 lande. 
Desuden indeholder 18 andre landeprogrammer sektorforanstaltninger, hvori udvikling af den 
private sektor indgår. Alle seks regionale vejledende programmer (for det vestlige, det østlige og det 
centrale og sydlige Afrika, Det Indiske Ocean, Vestindien og Stillehavsområdet) indeholder 
projekter for fremme af handel, investeringer, turisme og finansielle tjenesteydelser, som vil være til 
gavn for den private sektor. 
Kommissionens forslag er indeholdt i meddelelsen KOM(97) 537 (se fodnote 3), og AVS-landenes 
forslag er indeholdt i Libreville-erklæringen, som blev vedtaget af AVS-landenes stats- og 
regeringschefer den 7. november 1997. 
3 
3. ERHVERVSMILJØET I AVS-LANDENE 
3.1. Konklusionerne af tidligere forskning og undersøgelser 
Den fremtidige støtte til den private sektor må afspejle de resultater, man allerede 
tidligere er kommet frem til i forskningen og undersøgelserne af, hvilke faktorer der 
er bestemmende for, hvor hurtigt økonomien vokser og den private sektor udvikles i 
de forskellige lande, og hvilke elementer der gør bistand effektiv. Der findes ikke 
nogen universalløsning, som kan garantere, at bestræbelserne på at fremme 
investeringer og vækst i den private sektor giver de ønskede resultater. Nogle af de 
vigtigste medvirkende faktorer er skitseret i bilag 2. Der er bl.a. tale om faktorer, 
der bidrager til at skabe: 
et gunstigt tillidvækkende erhvervsklima med gennemskuelige, stabile og 
forudsigelige love og administrative bestemmelser og den fornødne 
lovfæstede beskyttelse 
politiske rammer, der virker fremmende på konkurrencen, sikrer en 
hensigtsmæssig allokering af ressourcerne og giver markederne mulighed for 
at fungere effektivt 
en større tilførsel af produktionsfaktorer - kapital, arbejdskraft, 
kvalifikationer, knowhow samt jord - til den private sektor 
offentlige institutioner og serviceydelser af tilfredsstillende kvalitet. 
Disse forudsætninger behøver ikke altid være opfyldt, men er heller ikke altid 
tilstrækkelige til at opnå en hurtig vækst med den private sektor som drivkraft. 
Lande, der rummer meget lovende investeringsmuligheder, f.eks. fordi de råder 
over rige naturressourcer, vil tiltrække investorer, også selv om den nationale 
politik og de offentlige institutioner langtfra er ideelle. Fattige lande med 
begrænsede lokale markeder, få anvendelige ressourcer og ukvalificeret arbejdskraft 
får vanskeligt ved at tiltrække investeringer, også selv om de fører en fornuftig 
politik og råder over effektive institutioner. Der er dog langt større sandsynlighed 
for, at det lykkes at skabe udvikling i den private sektor, hvis erhvervsklimaet er 
kendt for at være retskaffent og investeringsvenligt. 
3.2. Offentlige institutioner 
I de to årtier op til 1980'erne havde mange AVS-lande ført en politik over for den 
private sektor, som var præget af mistillid, som fordrejede den private sektors 
beslutningstagning, eller som ligefrem prøvede på at modvirke privat initiativ. 
Disse lande har siden iværksat reformer for at rette op på denne politik, men 
reformerne er i visse tilfælde blevet gennemført noget tøvende og under vanskelige 
vilkår med det resultat, at der har hersket tvivl om, hvorvidt de kan tages for gode 
varer, og hvor længe de vil vare. Der er således lang vej endnu, inden der er 
genskabt et positivt erhvervsmiljø til gavn for den private sektor og et gunstigt 
investeringsklima. 
Selv om problemstillingen varierer ganske meget fra land til land, må der ofte 
træffes vanskelige politiske valg, hvis der skal skabes en bedre virksomhedsstyring 
og institutionerne skal ændres. Undersøgelser i de enkelte lande viser, at den 
almindelige opfattelse er, at det er forbundet med stor risiko og store omkostninger 
at drive forretninger. Baggrunden herfor er: 
1o 
a. frygt for ustabile politiske og økonomiske forhold 
b. usikre lovgivningsmæssige rammer, som kan gøre det vanskeligt at håndhæve 
kontrakter 
c. en lovgivningsmæssig og administrativ praksis, der opfattes som vilkårlig og 
uigennemskuelig. 
Der er mangler og svagheder i retsvæsenet, jurist- og bogføringsbranchen, 
domstolene, ejendoms- og selskabsretten, finanssektoren og finanstilsynet, 
skattevæsenet og forvaltningen heraf, og i de administrative bestemmelser; hertil 
kommer, at offentligt ansattes til tider udviser en obstruerende adfærd over for det 
private erhvervsliv. 
Myndighederne er endnu ikke vant til at involvere den private sektor og til at 
konsultere den på forhånd vedrørende politiske ændringer og reformer. Flere AVS-
lande har ganske vist indledt privatiseringsprogrammer, men i mange tilfælde har 
de endnu ikke iværksat de nødvendige politiske ledsageforanstaltninger, der er 
nødvendig for at fremme konkurrencen, beskytte forbrugerne, regulere private 
monopoler og indgå kontrakter med den private sektor om levering af offentlige 
tjenester. 
3.3. Den private sektors repræsentative organisationer 
Den officielle private sektor, der via handelskamre, erhvervsorganisationer og 
regionale kontaktnet er ved at blive bedre organiseret, giver nu tydeligere udtryk for 
sine behov og interesser; den indgår i dialog med myndighederne og søger at løse 
nogle af problemerne i forbindelse med ringe kundskaber, dårlige kvalifikationer og 
manglende knowhow ved hjælp af forskellige uddannelses- og oplysningstilbud, 
som organisationerne stiller til rådighed for deres medlemmer. Der er dog mange 
steder behov for en langt større indsats, inden virksomhederne bliver internationalt 
konkurrencedygtige. Også den uofficielle sektor har mange traditionelle kontaktnet 
og sammenslutninger, som yder gensidig finansiel og faglig støtte; de er i flere 
tilfælde dannet for at sikre medlemmernes overlevelse i modgangstider. 
3.4. Produktionsfaktorer: kapital, arbejdskraft og kundskaber 
Udviklingen af den private sektor hæmmes af den yderst begrænsede indenlandske 
opsparing i mange AVS-lande, de indenlandske finansinstitutioners og 
kapitalmarkeders beskedne kapacitet, arbejdskraftens forholdsvis lave uddannelses-
og kvalifikationsniveau og mange lokale erhvervsfolks manglende teknisk 
knowhow, ringe kendskab til markederne og dårlige finansielle, forretningsmæssige 
og ledelsesmæssige færdigheder. De knappe ressourcer med hensyn til kapital, 
færdigheder og kundskaber afføder kun ringe produktivitet, ofte fordi der mangler 
supplerende faktorer, og faktormarkedeme fungerer ineffektivt. I de senere år er der 
i mange AVS-lande opstået private virksomheder, der tilbyder erhvervsmæssige, 
ledelsesmæssige og tekniske støttetjenester; der er tale om specialiserede 
konsulenter, revisorer, advokater og markedsføringseksperter. Desuden er private 
virksomheder begyndt at tilbyde specialiserede finansielle tjenesteydelser såsom 
leasingfaciliteter, risikovillig kapital og forsikring samt arbejdskapital og 
kortfristede lån. Disse tjenester er dog kun i begrænset omfang trængt igennem på 
markedet, og de er langtfra alment tilgængelige. 
11 
3.5. Økonomiske reformer 
I de senere år er der gjort en stor indsats for at løse disse problemer, og mange 
steder gennemføres dette arbejde som led i mere omfattende 
strukturtilpasningsprogrammer. I alt 24 AVS-lande i Afrika syd for Sahara har gjort 
brug af IMF's udvidede strukturtilpasningsprogram, og de største AVS-økonomier i 
Vestindien er også begyndt at gennemføre en strukturtilpasningspolitik. Herved 
tilstræbes bl.a. en makroøkonomisk stabilisering og etablering af solide offentlige 
finanser, liberalisering af udenrigshandelen og de indenlandske markeder for varer, 
tjenesteydelser, kapital og arbejdskraft og ofte også privatisering af offentlige 
virksomheder. I nogle lande ledsages strukturpolitikken af reformer i finanssektoren 
med det formål at fremskaffe flere opsparingsmidler, sikre sundere finansielle 
formidlingsinstitutioner og et bedre tilsyn med disse, skabe større spredning i 
udbuddet af finansielle serviceydelser og gøre dem mere tilgængelige, samt gøre 
betalingssystemerne mere pålidelige. 
Man har gjort store fremskridt med hensyn til at liberalisere markederne, afskaffe 
lovgivningsmæssige hindringer for private investorer og tilpasse 
beskatningssystemerne for at stimulere investeringerne. Det er dog gået 
langsommere med at finde frem til, hvilke institutionsændringer der kan fremme det 
private initiativ, og hvordan de skal gennemføres. Privatiseringen begyndte meget 
langsomt, især i landene syd for Sahara, men er nu så småt ved at tage fart. Det er 
også gået langsomt med at få gennemført reform af lovgivningssystemet, 
administrationsmetoder og retsvæsenet og med at styrke myndighedernes evne til at 
føre tilsyn med markedet og lægge varetagelsen af offentlige tjenester ud til private 
virksomheder. Disse såkaldte "andengenerationsreformer" er per definition 
vanskelige at tilrettelægge og langsomme at gennemføre. De forudsætter en ganske 
omfattende forbedring af kapaciteten. 
4. EF's STRATEGI: INDSATSOMRÅDER OG IMPLEMENTERING 
4.1. Grundprincipper og målsætninger 
Støtte til den private sektor og udvikling af handelen er blevet et stadigt vigtigere 
element i samarbejdet med AVS-landene, siden man i Første Lomé-konvention 
fastslog, at en af målsætningerne var at yde støtte til små og mellemstore 
virksomheder som led i de pågældende landes industrielle udvikling. I Fjerde 
Lomé-konvention lægges der mindre vægt på integreret udvikling i landdistrikter, 
og i stedet opererer man med en lang række forskellige støtteprogrammer, 
hvorigennem den fattige landbefolkning, meget små virksomheder samt små 
virksomheder i byområder får tilbud om lån, hjælp til markedsføring og faglig 
bistand. Ganske mange af de nationale og regionale programmer under 8. EUF 
opererer med en eller anden form for direkte eller indirekte støtte til den private 
sektor20. 
EF's støtte til udviklingen af den private sektor bygger på de målsætninger for 
udviklingssamarbejdet, der er fastsat i artikel 130 U i Maastricht-traktaten 
vedrørende bekæmpelse af fattigdommen, fremme af en bæredygtig økonomisk og 
social udvikling og integration af udviklingslandene i verdensøkonomien. Det 
20 Se fodnote 15. 
21 forudsættes helt klart i støtten i dag, at a) AVS-landene overvejende tager 
udgangspunkt i markedsøkonomien, og at b) deres fremtidige udvikling afhænger 
både en effektiv udnyttelse af mulighederne for vækst i eksporten, af flere 
indenlandske investeringer og af, om deres virksomheder får en bedre 
konkurrenceevne, og herunder om de formår at integrere innovation og fremskaffe 
de kundskaber og den knowhow, dette kræver. 
EF-støtten tager også udgangspunkt i det standpunkt, at en bæredygtig udvikling i 
den private sektor både lettes af og bidrager til en styrkelse af demokratiets og 
retsstatens principper og menneskerettighederne, samt af ejendomsretten, som 
stadfæstet i verdensklæringen om menneskerettigheder og Afrikas, Amerikas og 
Europas konventioner om menneskerettigheder, samt artikel 5 i Lomé-
konventionen. 
Formålet med den foreslåede strategi er både at fremme AVS-landenes 
internationale konkurrenceevne og deres muligheder for selv at medvirke til at 
afhjælpe fattigdommen21 gennem vækst på et bredt grundlag og en øget 
beskæftigelse. Endnu et formål er at styrke kvindernes stilling på arbejdsmarkedet 
og at støtte kvindelige erhvervsdrivende. Strategien forventes også at medvirke til at 
mindske fattigdommen, idet der som led i politiske tiltag skal skabes øgede 
muligheder for lønnet arbejde og selvstændig beskæftigelse med det formål at give 
de fattigste befolkningsgrupper bedre potentiale og større muligheder for at 
indpasse sig i det sociale og økonomiske liv. Fællesskabet vil gennem sit 
samarbejde med AVS-landene give sådanne politiske tiltag fuld opbakning og 
arbejde på at fremme vækstmønstre, der sikrer en bred indkomstfordeling via flere 
jobmuligheder og muligheder for indtægtsgivende selvstændig beskæftigelse for de 
fattige på landet og i byerne, og for kvinder såvel som mænd. Strategien skal også 
sikre, at AVS-landene sørger for, at arbejdspladserne opfylder visse minimumskrav 
med hensyn til arbejdsforhold, først og fremmest arbejdstagernes sundhed og 
sikkerhed. 
Et andet vigtigt princip i EF's strategi for udviklingen af den private sektor er, at 
støtte forudsætter en erkendelse af markedet og staten hver især har en - indbyrdes 
supplerende - rolle at spille i en konkurrencebaseret markedsøkonomi. Statsindgreb 
er kun berettigede, hvor markedsmekanismerne svigter, eller ville svigte uden et 
passende tilsyn, eller hvor de endnu ikke er tilstede. Staten bør aldrig træde i stedet 
for et velfungerende marked, eller søge at modvirke bæredygtige markedsbaserede 
aktiviteter ved hjælp af malplacerede tilskud. Staten bør derimod understøtte 
markedet ved at skabe forhold, der kan sikre, at der hersker klarhed, konkurrence og 
effektivitet på markedet, og at konkurrencedygtige og livskraftige private 
virksomheder på denne måde får mulighed for at blomstre op. 
Sidst, men ikke mindst, gælder det, at Fællesskabet i sin politik over for den private 
sektor bør lægge stor vægt på den hjælp, som EU's egen private sektor kan yde til 
AVS-landenes sektor, bl.a. gennem erhverv ssamarbejdsaftaler (investering, 
partnerskaber, indgåelse af licensaftaler vedrørende produkter og teknologi osv.). 
Virksomhederne i AVS-landene får på denne måde - især hvis der også er tale om 
I Kommissionens meddelelse om hovedlinjer for forhandlingerne om EU-AVS-samarbejdsaftaler 
efter Lomé-konventionen (KOM(97) 537) fremhæves den centrale rolle, som målsætningen om 
bekæmpelse af fattigdommen bør have i EF's fremtidige samarbejde med AVS-landene. 
/S 
teknologisk innovation - mulighed for at bringe deres design- og 
produktionsmetoder op på højde med det internationalt anerkendte 
konkurrenceniveau og at tilpasse sig behovene på EU's marked og 
verdensmarkedet. Betydningen af, at erhvervssamarbejdet har et stort 
teknologielement, er særlig stor hvad angår informationssamfundet, idet 
informations- og kommunikationsteknologi spiller en meget stor rolle inden for 
erhvervslivets management-, organisations- og produktionsmetoder. AVS-landene 
bliver nødt til at tilpasse sig til denne udvikling, hvis det skal lykkes dem at 
integrere sig i verdensøkonomien. 
/(f 
4.2. Hovedelementerne i en integreret strategi 
Siden Fjerde Lomé-konvention trådte i kraft, er der sket en udvikling i EF's politik 
for den private sektor, hen imod den strategi, der er skitseret i den foreliggende 
meddelelse. Med 8. EUF indføres der en ny model for udviklingen af den private 
sektor, idet der primært og helt specifikt lægges vægt på at forbedre 
erhvervsmiljøet. EF-bistanden tager i dag ikke blot sigte på at yde 
virksomhedsstøtte, men lægger også den allerstørste vægt på at afhjælpe 
erhvervslivets vanskeligheder i forbindelse med virksomhedsledelse, retlige 
spørgsmål og finanssektoren og de underliggende kapacitetsproblemer i den private 
sektor og at yde virksomhederne en bæredygtig finansiel og faglig støtte (normalt 
gennem mellemled). Kommissionen foreslår nu, at man i endnu højere grad lægger 
disse principper til grund i prognoseperioden for at opnå den størst mulige virkning 
i form af vedvarende vækst i den private sektor, større konkurrenceevne, øget 
beskæftigelse og bedre bekæmpelse af fattigdommen. På denne måde kan der ydes 
effektiv bistand til lande, hvor erhvervslivets foretagsomhed hæmmes af ikke-
forretningsrelaterede risici, og hvor erhvervslivet er mistroisk over for 
myndighedernes hensigter, og hvor direkte støtte til igangsættervirksomhed kun 
giver begrænsede resultater. 
Den foreslåede integrerede løsningsmodel omfatter følgende hovedelementer: 
a. Støtte til myndighederne til udarbejdelse og implementering af 
"andengenerationsreformer", som vil mindske de ikke-forretningsrelaterede 
omkostninger og risici for erhvervslivet. Der kan blive tale om faglig bistand til 
fastlæggelse og gennemførelse af privatiseringsstrategier, reformer af 
skatteforvaltningen, selskabsretten, realkreditlovgivningen, erhvervsretten og 
licensprocedurer samt faglig bistand til markedsovervågning, konkurrencepolitik og 
forbrugerbeskyttelse, privatisering og offentlige indkøb, forvaltning af civil- og 
strafferetten, miljøbeskyttelse og bekæmpelse af svig og korruption. Støtte til 
udarbejdelse og vedtagelse af passende lovgivning på områder, der i fremtiden vil 
blive afgørende for, hvor god en konkurrenceevne AVS-landenes private sektor får, 
for eksempel inden for telesektoren. 
b. Støtte til dialogen mellem den private sektor og myndighederne, således at 
repræsentanter for de vigtigste segmenter af den private sektor får lejlighed til frit 
og åbent at udveksle informationer og synspunkter med repræsentanter for 
myndighederne og mulighed for at stille forslag til politiske ændringer og 
institutionelle reformer. En sådan dialog spiller en afgørende rolle, hvis det skal 
lykkes at give den private sektor tillid til myndighedernes planer og hensigter, at 
udforme en passende politik og prioritere reformopgaverne, sørge for at de lokale 
virksomheder tager reformerne til sig. Hvis dialogen mellem det offentlige og den 
private sektor skal være fuldt effektiv, må repræsentanterne fra den private sektor 
have adgang både til den fornødne information og rådgivning - for eksempel 
gennem ajourførte, pålidelige økonomiske statistikker og data om virksomhedernes 
forhold og forventninger - og til professionel bistand til at tale sin sag på 
overbevisende måde og med større vægt. 
c. Foranstaltninger til sikring af, at private virksomheder og sparerne i 
AVS-Iandene får bedre adgang til finansielle tjenesteydelser, og at disse får en 
tf 
højere kvalitet. Målet med denne bistand skal ikke blot være at skaffe finansiering 
til specifikke projekter og yde gavebistand til etablering af særlige låneprogrammer, 
men også at bidrage til en vedvarende styrkelse af den lokale finanssektor. 
Foranstaltningerne bør derfor omfatte ikke blot lån og kapitaltilførsel i forbindelse 
med individuelle projekter og "globallån", der videreformidles gennem lokale 
finansinstitutioner, men også medvirken til at fremme innovative lokale finansielle 
tjenesteydelser og kapitalmarkeder, tegningsgaranti for lokale obligations- og 
aktieemissioner og garantier for lokal og udenlandsk låntagning og lokal 
finansiering. 
d. Foranstaltninger til sikring af, at lokale leverandører af erhvervsmæssige, 
tekniske, ledelsesmæssige og forretningsmæssige støttetjenester får bedre 
kapacitet, og at virksomhederne tilskyndes til at gøre brug af disse tjenester. 
EF vil fortsætte sin støtte til virksomheder, især gennem CIU, til udvælgelse, 
bedømmelse, forberedelse og implementering af projekter og til løsning af de 
procesrelaterede og afsætningsmæssige problemer, virksomhederne slås med. 
Kommissionen vil også aktivt fremme lokale private og markedsbaserede 
tjenesteydelser, så lokale virksomheder får lettere adgang hertil. 
e. Kommissionen vil fortsat enten gennem CIU eller gennem ad hoc-programmer 
støtte initiativer, der tager sigte på udvikling og overførsel af teknologi og 
knowhow og udbredelse af de mest hensigtsmæssige metoder i forbindelse med 
alle aspekter af virksomhedsledelse. Kommissionen agter, overalt hvor noget 
sådant er muligt og relevant, at fremme samarbejdet (inden for politiske 
anliggender, kapacitetsforbedring mv.) mellem EU og AVS-landene om arbejde i 
forbindelse med videnskab, teknologi og innovation, som foreslået i 
Kommissionens seneste strategipapir22. 
f. Bestræbelser på at fremskaffe stadigt flere midler fra privat opsparing, 
både indenlandsk og udenlandsk, til finansiering af private virksomheder i AVS-
landcnc. EF vil a) støtte lokale finansinstitutioner og tjenester, som mobiliserer 
lokal opsparing og anvender den til finansiering af investeringer, b) samfinansiere 
udenlandske investeringer og stille garantier og tilbyde andre risikodelings- og 
risikoreduktionsarrangementer for at fremme tilgangen af direkte investeringer og 
porteføljeinvesteringer, c) hjælpe AVS-landene til at blive mere attraktive som 
modtagere af investeringer udefra og d) styrke dialogen med EF's private sektor og 
formidle information om EF-støttede initiativer. 
g. Støtte til meget små virksomheder og producenter i den uofficielle sektor 
ved at give mikro-finansieringsinstitutioner den fornødne opbakning og yde 
ikke-fmansiel bistand, der er skræddersyet til de fattige befolkningsgruppers - især 
kvindernes - behov23. 
22 Videnskabelig og teknisk forskning: Et strategisk element i Den Europæiske Unions samarbejde med 
udviklingslandene, KOM(97)174 af 25. 4.1997 
23 Se udkast til meddelelser fra 1998 om (1) mikrofinansiering og bekæmpelse af fattigdom, (2) 
mikrofmansiering og metodemæssige retningslinjer og (3) integrering af kønsaspektet i 
mikrofinansiering i AVS-landene. I disse dokumenter, der er baseret på en evaluering af EF's 
låneprogrammer og en grundig gennemgang af litteratur om emnet, peges der på, at støtte til 
mikrofinansieringsinstitutioner er et effektivt og bæredygtigt middel til at nå ud til de fattige, især 
kvinderne. 
/t 
h. Foranstaltninger for at tilskynde EU's private sektor til at yde specifik 
bistand til AVS-landenes private sektor som led i erhvervssamarbejdspartnerskaber 
baseret på fælles interesse. 
Den praktiske gennemførelse af en integreret strategi forudsætter, at EF tager 
følgende to spørgsmål op til overvejelse: 
a. Hvilke typer foranstaltninger skal der iværksættes, når der også skal tages 
hensyn til nærhedsprincippet og mulighederne for at opnå en værditilvækst på EF-
plan? 
b. Hvilke beslutninger skal der træffes omkring kombinationen af mulige 
foranstaltninger på baggrund af forholdene i de enkelte lande og regioner, så man 
sikrer, at programmerne er indbyrdes afstemte og effektive? 
Disse spørgsmål er behandlet nærmere i kapitel 5 og 6. 
5. IMPLEMENTERING AF STRATEGIEN I DE ENKELTE LANDE OG PÅ REGIONALT 
PLAN: KOMPLEMENTARITET OG SAMORDNING 
5.1. En landestrategi baseret på en indgående undersøgelse 
En forudsætning for en integreret strategi er større viden om og forståelse af de 
eksisterende svagheder og problemer og årsagerne til den utilstrækkelige tillid i 
erhvervslivet. Kommissionen foreslår derfor, at man i tæt samråd med 
medlemsstaterne afsætter flere ressourcer til at afklare de forhold inden for politik, 
institutioner, lovgivning, administration, finansiering, retsvæsen og 
retshåndhævelse, der danner baggrund for den private sektors aktiviteter, med det 
formål at indkredse de vigtigste reformopgaver. Det kan resultere i, at der 
udarbejdes fælles ordninger på EF-plan24. Undersøgelser, der allerede er iværksat af 
Kommissionen og andre donorer samt af konsulenter og forskere, vil være et nyttigt 
grundlag for dette arbejde. 
Den strategi for støtten til den private sektor, som er nærmere beskrevet i kapitel 4, 
består af en lang række forskellige elementer, og det vil rent administrativt være 
vanskeligt for EF at realisere samtlige målsætninger på én gang i hvert enkelt land. I 
praksis bør implementeringen af strategien på landeplan og regionalt plan 
derfor forløbe efter følgende retningslinjer: 
a. der foretages en indgående undersøgelse med deltagelse af landets 
myndigheder, dets private sektor og den private sektor i Europa samt andre 
involverede donorer; det undersøges, hvad der er de største svagheder og mangler, 
hvordan de hænger sammen indbyrdes, og hvad der er de mest akutte problemer25, 
der må løses; en sådan undersøgelse kan suppleres med en analyse af den faktiske 
og forventede effektivitet af de former for donorstøtte, der kan blive tale om 
24 Som foreslået af visse deltagere på mødet mellem medlemsstaternes eksperter den 27. februar 1998. 
25 Herunder også problemer i relation til handelspolitik og handelsfremme 
b. det er tanken, at donorerne, myndighederne og de vigtigste parter i den private 
sektor på grundlag af undersøgelsen skal søge at nå til enighed om hovedlinjerne i 
landestrategien, den regionale strategi og de vigtigste indsatsområder 
c. derefter udvælger og forbereder EF sine egne foranstaltninger med 
udgangspunkt i denne strategi, de grundlæggende mål og målsætninger (artikel 130 
U i Maastricht-traktaten) og de principper for donorindsatsen, der er skitseret i det 
foregående kapitel. 
Den politik og de foranstaltninger, der skal gennemføres i de enkelte lande eller på 
regionsplan, og begrundelsen for dem, formuleres i strategidokumenter for støtte 
til den private sektor, i hvert fald for de lande og regioner, hvor der bliver tale om 
koncentreret støtte til den private sektor. Disse dokumenter vil indgå som led i mere 
omfattende landestrategier og regionale strategier og udarbejdes i nært samråd med 
Den Europæiske Investeringsbank og OU, som ligeledes kan anvende dem som 
grundlag for deres egne transaktioner. Den høring og samordning mellem 
Kommissionen, Den Europæiske Investeringsbank og CIU, der er fastsat i artikel 
89, stk. 3, i den reviderede Fjerde Lomé-konvention, bør formaliseres, udbygges og 
gøres mere målrettet. 
Selve mangfoldigheden i den private sektor gør det nødvendigt og ønskeligt, at også 
donorindsatsen bliver alsidig. EF-støttede aktioner vil normalt indeholde en 
kombination af foranstaltninger, som kan a) medvirke til at fa gennemført reformer 
inden for offentlige politikker og institutioner og styrke disse politikker og 
institutioner, b) fremme dialogen mellem den private sektors organisationer og de 
offentlige myndigheder og c) støtte virksomhederne via formidlere af relevante 
tjenesteydelser. Hvis disse forskellige foranstaltninger skal give de ønskede 
resultater og være bæredygtige, må de imidlertid planlægges med henblik på at 
sikre den overordnede strategiske sammenhæng. 
Bistandens og samarbejdets form skal afhænge af resultaterne af førnævnte 
undersøgelse og samspillet og samordningen mellem EF-institutionerne, 
medlemsstaterne, andre donorer og den private sektor i de enkelte berørte lande og 
regioner. 
5.2. Prioritering af landene 
Kommissionen foreslår, at EF-støtten til den private sektor i AVS-landene bør 
gøres selektivt målrettet, dvs. selektiv både med hensyn til lande og med hensyn til 
målgrupper i de enkelte lande - men altid på grundlag af en individuel vurdering. 
I lande, der bestræber sig på at iværksætte den politik og tilvejebringe de 
forudsætninger, som er nødvendige for at udvikle erhvervslivet, men hvor der 
endnu ikke er skabt tilstrækkelig tillid i erhvervslivet, eller hvor der fortsat er 
problemer og svagheder på det politiske og institutionelle område, der skal 
afhjælpes, vil det formentlig være oplagt at yde alsidig støtte både på makroplan, til 
mellemstore økonomiske enheder og til individuelle virksomheder. 
I lande, som har tilfredsstillende indenlandske finansielle systemer, er internationalt 
kreditværdige og har et erhvervsmiljø, der er attraktivt for udenlandske investorer26 
26 Det udelukker ikke nødvendigvis en vis bistand til investeringsfremmende formål til lande, hvor 
investeringsmulighederne endnu ikke er gået op for de udenlandske investorer. 
vil EF-støtte formentlig kunne mobilisere mere privat opsparing til finansiering af 
investeringer og etablering af partnerskaber mellem den private sektor i EU og i 
AVS-landene (erhvervssamarbejde). Man bidrager herved til at give AVS-landenes 
virksomheder en bedre konkurrenceevne, idet innovation og ny teknologi på denne 
måde kan vinde indpas inden for virksomhedernes organisation, ledelse, 
produktionsprocesser, produkter og i deres markedsførings- og distributionsstrategi. 
I lande, hvor klimaet er ugunstigt for den private sektor, og hvor der ikke er vilje til 
og interesse for at forbedre det, vil EF's engagement formentlig blive af begrænset 
omfang. I disse lande kan de mest effektive foranstaltninger bestå i forberedelse af 
fremtidige politiske reformer og bistand på de områder, som er mindst berørt af det 
ugunstige politiske klima, f.eks. støtte til meget små virksomheder. 
M i kro finansieringstransaktioner, f.eks. gennem formidlingsinstitutioner, der har 
specialiseret sig i mikrofinansiering, kan med donorstøtte i nogen tid fungere som 
isolerede systemer i en større økonomi. På længere sigt vil meget små 
virksomhederne imidlertid komme til at lide under den lave økonomiske vækst, 
som påvirker markederne for deres produkter, og selve mikroudlånstransaktionerne 
vil blive vanskeliggjort af vedvarende strukturbetingede problemer i den officielle 
finansielle sektor. Når EF giver støtte til meget små virksomheder, vil man derfor 
altid presse på for at få skabt et mere gunstigt erhvervsmiljø, især med hensyn til 
renteniveau, beskatning og mikrofinansieringsinstitutionernes juridiske status. 
Det er naturligt, at der er en vis bekymring for, at udvælgelse baseret på støttens 
forventede effektivitet vil udelukke de mindst udviklede lande fra enhver form for 
bistand til udvikling af den private sektor. Frygten for, at de mindst udviklede 
lande for altid vil forblive marginaliseret i en stadigt mere globaliseret 
verdensøkonomi, er ubegrundet. Det er lykkedes for nogle af de mindst udviklede 
AVS-lande at opnå god vækst takket være det private erhvervsliv. Ikke desto 
mindre er det en kendsgerning, at mange af de mindst udviklede lande starter ud 
med et vist handicap i relation til geografisk placering og menneskelige og naturlige 
ressourcer, som gør dem lidet attraktive for investorer. Disse lande må arbejde 
endnu hårdere end de øvrige for at skabe et gunstigt erhvervsklima. Hvis de er 
besluttet på at gøre det, fortjener de al mulig støtte fra EF i disse bestræbelserne. 
5.3. Indsatsområder 
I forbindelse med formuleringen af landestrategierne og de regionale strategier vil 
EF være særligt opmærksom på behovene og mulighederne for bistand inden for 
følgende prioriterede sektorer og aktivitetsområder: 
a. Lokale mellemstore, små virksomheder og meget små virksomheder bør 
fortsat være den vigtigste målgruppe for EF's, Den Europæiske Investeringsbanks 
og CIU's samarbejdsprogrammer og for decentraliserede samarbejdsprogrammer. 
Der bør også fortsat lægges vægt på bekæmpelse af fattigdommen gennem 
udvikling af den private sektor, og denne indsats bør styrkes yderligere, hvilket 
forudsætter en dialog med partnerlandene om politikken på relevante områder og 
administrative metoder samt målrettede programmer for direkte bistand. Initiativer, 
der tager sigte på levering af finansielle og tekniske tjenesteydelser til 
mindrebemidlede og meget fattige målgrupper bør udformes således, at de med 
n 
tiden kan blive selvfinansierende. Man bør søge at maksimere programmernes 
effekt ved at benytte stabile, pålidelige og motiverede formidlingsinstitutioner. 
b. Dialogen om forbedring af erhvervsmiljøet på regionalt og subregionalt 
plan bør videreføres og udbygges, idet man først og fremmest søger gøre en kraftig 
og vedvarende indsats både for at lette handel på tværs af grænserne, transit, 
levering af tjenesteydelser, betalinger og kapitalbevægelser og for at afskaffe 
erhvervsfjendtlig administrationspraksis. Det er afgørende for disse initiativers 
succes, at der ydes støtte med det formål at mobilisere private interesser omkring 
opbakningen heraf. EF yder allerede nu faglig og finansiel bistand til regionalt 
samarbejde og integrationsinitiativer, som planlægges sammen med den private 
sektor27. EF yder også støtte til regionalt baserede sammenslutninger, der arbejder 
på at fremme den private sektors interesser. Der bør søges efter yderligere 
muligheder for at yde støtte til disse formål, især i forbindelse med den nye form for 
økonomiske samarbejdsaftaler, som Kommissionen foreslår som led i de fremtidige 
EU/AVS-forbindelser28. 
c. Nedbringelse af de ekstremt høje omkostninger i forbindelse med 
transport, kommunikation og administrative krav, som belaster den private 
sektor i Afrika, og som i praksis er en væsentlig hindring for investering (og et 
incitament til korruption og uproduktive profitsøgende aktiviteter), bør være et 
vigtigt mål for bistanden til "andengenerationsreformer". Det vil formentlig 
indebære, at man må forsøge at håndhæve højere etiske og disciplinære standarder i 
den offentlige sektor og udforske muligheder for privatisering eller privat drift af 
infrastrukturer, der virker afskrækkende på den private sektor, hvis ikke de drives 
korrekt. Hvad angår udviklingen af visse sektorer - såsom transportindustrien - med 
hjælp fra den private sektor, vil Fællesskabet kræve, at der anvendes internationale 
standarder, og herunder visse FN-konventioner, ikke blot på det teknologiske 
område, men også hvad angår forholdene på arbejdspladsen. Specifikt hvad angår 
sidstnævnte punkt vil der blive lagt særlig vægt på overholdelsen af de 
fundamentale arbejdsstandarder, der er udarbejdet af ILO. 
d. Privatisering af statsejede produktive virksomheder og udlicitering af 
visse offentlige tjenester, hvor noget sådant giver mulighed for større 
effektivitetsforbedringer og for at højne kvaliteten af de offentlige tjenester og gøre 
dem tilgængelige for en større del af befolkningen. Der bør ydes støtte til at styrke 
kapaciteten i de lande, der søger at modernisere og omdefinere statens funktioner 
ved at overdrage ejendomsretten til og/eller driften af visse offentlige værker til den 
private sektor. Samtidig bør man dog søge at undgå at skabe private monopoler, 
eller man bør sørge for en effektiv regulering, hvor det ikke er muligt at undgå at 
skabe monopoler29. 
27 De bedste eksempler er det grænseoverskridende initiativ i det østlige Afrika og Det Indiske Ocean, 
hvor de deltagende lande forpligter sig til at søge at lette handel, betalinger og transit ved at 
gennemføre foranstaltninger, som er fastlagt sammen med repræsentanter for den private sektor. 
Andre eksempler er initiativer i UEMOA's regi i Vestafrika, der går ud på at harmonisere erhvervs-
og selskabsret, bestemmelser om investeringsbeskyttelse og investeringsfremmende foranstaltninger. 
28 Som foreslået i KOM(97) 537, kapitel 5. 
29 Et godt eksempel på en sektor, der har et sådant potentiale, er telesektoren. Udviklingen af 
netmfrastrukrurer bør fremmes ved hjælp af privat finansiering og ved modernisering af teknologien. 
På samme måde kan en allerede etableret indenlandsk operatør søge at forbedre sin 
forvaltningskapacitet ved at indgå i et strategisk partnerskab med en internationalt anerkendt 
operatør. Fordelene ved en sådan udvikling vil også vise sig uden for sektoren, idet effektiv og billig 
i 
e. Fælles standarder for investeringsbeskyttelse. EF vil overtale sine AVS-
partnere til at vedtage, anvende og håndhæve internationalt anerkendte standarder, 
som også kan vedtages på regionalt eller subregionalt grundlag30 i forbindelse med 
øget regionalt fokus på økonomisk samarbejde. Beskyttelse af investorer mod 
diskriminerende eller vilkårlig behandling er en vigtig forudsætning, hvis man skal 
genskabe tilliden hos investorerne, og det gælder især de udenlandske investorer, 
som har brug for sikkerhed for deres ejendom, beskyttelse af deres intellektuelle 
ejendomsrettigheder og frihed til at kunne udvikle deres virksomheder i takt med 
udviklingen på markederne. 
f. Udvikling af handels- og servicesektoren. I den reviderede Fjerde Lomé-
konvention er der i artikel 138 afsat midler til udvikling af samhandelen til gavn for 
alle AVS-lande31. Disse midler supplerer de nationale vejledende programmer og 
har hjulpet virksomheder til at skaffe sig markedskundskab og viden om 
markedsføring, annoncere deres produkter og finde tekniske partnere og kunder. 
EF's nye strategi går ud på at lægge større vægt på institutionelle reformer, 
handelsfremmende foranstaltninger, kvalitetssikring, forbedring af 
handelsinfrastrukturen og bistand til virksomheder og brancheforeninger32. 
Virksomhederne vil få tilbudt faglig bistand på samfinansieringsbasis, således at de 
kan planlægge og iværksætte en eksportudviklingsstrategi. Der vil også blive lagt 
særlig vægt på at lette samhandelen og styrke handelssamarbejdet mellem landene 
på regionalt plan med henblik på en tættere regional integration. 
g. Fortsat tilskyndelse til oprettelse af partnerskaber mellem erhvervslivet i 
EU og AVS-Iandene, og herunder også mellem andre beslutningstagere i den 
private sektor, såsom industrisammenslutninger, handelskamre, teknologicentre. 
Partnerskaber af denne art kan fungere som et nyttigt redskab i bestræbelserne på at 
forbedre AVS-virksomhedernes konkurrenceevne, idet de kan give AVS-
virksomhederne mulighed for at indføre innovative elementer og ny teknologi i 
deres ledelse, organisation, og produktionsmetoder samt mulighed for at tilpasse 
deres arbejdsstyrke til de nye forhold, og på denne måde lette disse landes 
integrering i den globale økonomi. Specifikt hvad angår virksomhedssamarbejdet er 
det tanken, at man i denne foranstaltning kan lægge fokus på forskellige former for 
partnerskaber, såsom joint ventures, licens- og franchiseordninger, videreleje mv. 
5.4. Krav til effektivitet, ressourceudnyttelse og bæredygtighed 
kommunikation har direkte indflydelse på erhvervslivets og økonomiens konkurrenceevne. Hertil 
kommer, at informationsinfrastrukturerne er nøglen til adgang til informationssamfundet, og 
forudsætningen for, at AVS-landene integreres i den øvrige verdens udveksling af varer og 
tjenesteydelser. Det er værd at mærke sig, at flere lande allerede er gået i gang med at privatisere 
deres telesektor. Der mangler imidlertid stadig meget at gøre hensyn til etablering afpassende 
lovgivning, ikke mindst hvad angår regional harmonisering, etablering af et konkurrencebaseret 
marked, og inddragelse af AVS-landene i WTO's multilaterale aftale om basale teletjenester på dette 
felt. 
30 Som foreslået i KOM(97) 536, kapitel 5. 
31 70 mio. ECU fra 7. EUF og 85 mio. ECU fra 8. EUF ud over midlerne i de nationale og regionale 
vejledende programmer til handelsfremmende aktiviteter. 
32 Jf. arbejdsdokumentet om en handelsudviklingsstrategi for AVS-lande og styrkelse af disse landes 
konkurrenceevne, udarbejdet af Europa-Kommissionens GD VIII i juni 1997. 
% 
EF sikrer, at støtten til den private sektor opfylder visse krav med hensyn til 
effektivitet, ressourceudnyttelse og bæredygtighed. Foranstaltningerne skal have 
veldefinerede målsætninger, som kan opfyldes med målelige og tilstrækkelige 
resultater. Resultaterne skal normalt være bæredygtige (for så vidt angår 
virksomhedsstøtte) og reproducerbare, og de hermed forbundne omkostninger skal 
være så små som muligt, set i forhold til eksisterende alternativer. Eller med andre 
ord, de løsninger vil blive foretrukket, som maksimerer bistandens virkninger i 
forhold til et givet udlæg. Med henblik på overholdelsen af disse krav til støtten går 
EF ind for følgende: 
a. EF fungerer normalt kun som "engrosleverandør" af tjenesteydelser til den 
private sektor, medens "detailleddet" overlades til lokale formidlere, som har et 
bedre lokalkendskab og lavere omkostninger, end hvad Kommissionen kan 
præstere, eller til virksomheder i EU's private sektor. Kravene med hensyn til 
effektivitet og ressourceudnyttelse forudsætter, at disse formidlere udvælges efter 
en omhyggelig vurdering af deres strategi, medarbejderstab, tekniske kompetence, 
motivering og finansielle situation, og at tilskud til den private sektor, i det omfang 
sådanne er berettiget, primært anvendes til at forbedre disse lokale 
tjenesteleverandørers kapacitet. 
b. Der ydes kun støtte til aktiviteter, der har udsigt til at blive bæredygtige 
på længere sigt, dvs. som kan fungere uden tilskud. Det forventes, at private 
virksomheder før eller siden selv bærer de fulde omkostninger i forbindelse med de 
lånefaciliteter og andre serviceydelser, de benytter. Finansinstitutioner og 
leverandører af andre løbende tjenesteydelser bør søge deres fulde omkostninger 
dækket af kunderne. EF-finansierede tilskud bør - i den udstrækning de 
overhovedet er nødvendige - centreres omkring omstrukturering af investeringer. 
De bør aldrig gøre det mindre attraktivt at mobilisere opsparingsmidler eller at 
foretage effektivitetsforbedringer, og de må ikke fordreje eller underminere 
markeder for tjenesteydelser til erhvervslivet, eller forhindre sådanne i at opstå. Alle 
tilskud skal være solidt og udtrykkeligt begrundet med, at et givet marked enten 
ikke eksisterer eller ikke kan fungere uden tilskud; dette gælder både tilskud i form 
af lavrentesatser, kapitaltilførsler og faglig bistand. Rentesatsen sættes således, at 
markedsomkostningerne ved de finansielle midler, der tilvejebringes, samt 
omkostninger ved administration og udlånstab dækkes. Tilskud skal primært have 
til formål at opbygge den fornødne kapacitet hos modtagerne. Princippet om 
omkostningsægthed bør anvendes generelt (men fleksibelt) i programmer for 
virksomhedsstøtte, og herunder også i programmer for faglig bistand33. 
c. Det bør sikres, at samtlige støttetransaktioner med henblik på virksomheder 
eller finanssektoren omfatter en "afslutningsstrategi". Der bør fastsættes en 
tidsfrist for, hvornår støtten ophører med at kunne anses for nødvendig, eftersom 
det pågældende foretagende skulle være blevet finansielt levedygtigt og i stand til at 
ekspandere uden yderligere tilskud. 
Kravet om, at EF-støttede foranstaltninger skal opfylde visse effektivitetskriterier, 
understreger, hvor vigtigt det er at yde bistand til reform af institutioner og til 
33 Hvor det drejer sig om faglig bistand fra ikke-AVS-kilder, forlanges omkostningerne normalt kun 
delvist dækket (som det er tilfældet med CIU's omkostningsdelingsarrangementer) i erkendelse af, at 
eksterne rådgivningsydelser koster mere end den AVS-baserede erhvervsrådgivning og faglige 
rådgivning, som AVS-virksomhederne i stigende grad vil være henvist til 
2 i 
kapacitetsforbedring både i den private og den offentlige sektor, samt på alle de 
niveauer af statsforvaltningen, der kommer i kontakt med den private sektor. 
Institutionsreform og kapacitetsforbedring behøver ikke være særlig bekostelig, 
men kan gavne mange virksomheder ved at mindske usikkerhed, forsinkelser og 
transaktionsomkostninger. 
11 
5.5. Samordning og konsultation 
Kommissionen vil styrke konsultation og samordning omkring støtten til udvikling 
af den private sektor med a) medlemsstaterne, b) andre donorer og c) den private 
sektor i Europa. 
Der foregår allerede nu en politisk samordning inden for EU på højeste niveau 
mellem Kommissionen og medlemsstaterne vedrørende støtten til små og 
mellemstore virksomheder og lån til meget små virksomheder. Medlemsstaterne 
drøfter og godkender landestrategierne og de regionale strategier for 
udviklingssamarbejdet, hvoraf stadigt flere tager sigte på at styrke den private 
sektor og udvide dens rolle. EF er klar til at iværksætte fælles foranstaltninger med 
Verdensbanken og UNDP omkring udvikling af den private sektor. EF har også 
tilsluttet sig det grundlag for handelsrelateret faglig bistand, der blev besluttet på 
det møde, der blev afholdt på højt niveau i oktober 1997 om de mindst udviklede 
lande. Der foregår også en samordning af politikken for støtte til meget små 
virksomheder i Verdensbankens regi i den rådgivende gruppe for bistand til de 
fattigste (CGAP) og der findes forskellige mindre officielle aktive kontaktnet blandt 
donorer, der beskæftiger sig med spørgsmål i relation til små virksomheder og 
meget små virksomheder. Den Europæiske Investeringsbank har løbende tæt 
kontakt til de øvrige europæiske udviklingsfinansieringsinstitutioner (EDFI-
organisationerne), hvoraf nogle optager lån hos Den Europæiske Investeringsbank. 
Også CIU medvirker i forundersøgelser og implementering af EDFI-finansierede 
investeringer. Det betyder, at der er bred enighed omkring de foretrukne 
strategimetoder. 
Kommissionen vil forsøge at udvide denne samordning til også at omfatte 
undersøgelselsesfasen og fastlæggelsen af fælles strategier og arbejdsopgaver. 
Verdensbanken, UNDP, WTO og Kommissionen har foretaget undersøgelser af 
udviklingen af den private sektor og samhandelen i visse lande, og de kan danne 
grundlag for samordnede landestrategier. Nogle af disse undersøgelser skal dog 
opdateres, og de dækker ikke alle AVS-lande. Kommissionen kan, hvor de 
foreliggende informationer, som skal danne grundlag for udarbejdelsen af 
strategien, er utilstrækkelige, gå foran med ajourføringen af disse undersøgelser og 
indlede en dialog med de parter, der lokalt er involveret, såvel statslige som ikke-
statslige, om prioriteringen af donoropgaverne. 
EF vil fremover føre en tættere dialog med repræsentanter for den private sektor i 
både EU og AVS-landene. Nogle af disse har allerede ydet værdifulde bidrag til 
formuleringen af forslag og tiltag i forbindelse med debatten omkring grønbogen. 
Dialogen kommer først og fremmest til at dreje sig om, hvordan man forbedrer 
erhvervsklimaet, den private sektors dialog med AVS-landenes regeringer, 
prioriteringen af reformerne, Fællesskabets og den private sektors bidrag til 
skabelse af en kapacitet i AVS-landenes private sektor, overholdelsen af sociale og 
miljømæssige standarder, de investeringsfremmende foranstaltninger, og 
erhvervspartnerskaberne mellem EU og AVS-landene. 
•T 
6. DEN PRAKTISKE GENNEMFØRELSE - ORDNINGER OG INSTITUTIONER 
Strategien skal gennemføres ved hjælp af finansielle og faglige bistandsordninger. 
Finansiel støtte i form af gavebistand kan finde anvendelse, når man søger at opnå 
lokal accept af politiske og forvaltningsmæssige reformer, støtte dialogen mellem 
lokale involverede parter og etablere formidlende institutioner og tjenesteydere. Der 
bliver også brug for finansiering i form af investeringskapital til virksomheder og 
kapitalmarkedsinstitutioner. Faglig bistand bliver nødvendig både til 
rådgivningsopgaver af kortere varighed og som støtte af længere varighed til 
opbygningen af den lokale kapacitet. Faglig bistand bør altid anvendes på en sådan 
måde, at den supplerer og styrker den lokale ejendomsret. 
De vigtigste institutioner i EF-samarbejdet omkring støtte til udvikling af den 
private sektor i AVS-landene bør fortsat være: 
Kommissionen, der står som koordinator af strategien og forvalter af de 
nationale og regionale vejledende programmer og andre finansielle 
ressourcer34 
Den Europæiske Investeringsbank 
CIU. 
Dette overordnede mønster kommer til at forsætte, selv med den forenkling af 
ordningerne, der er foreslået af Kommissionen og godkendt af Den Europæiske 
Union i forhandlingsmandatet for de fremtidige EU/AVS-forbindelser. Udvikling af 
meget små virksomheder bør fremover indgå i disse rammer; i henhold til de 
gældende bestemmelser i den reviderede Fjerde Lomé-konvention kan der dog også 
ydes støtte til dette formål med ikke-programmérbare midler. 
6.1. Kommissionen 
Kommissionens vigtigste rolle bliver at koordinere EF's strategi, herunder også 
hvad angår de særlige forhold og målsætninger i de enkelte lande, de forskellige 
EF-institutioners respektive roller og dialogen med partnerlandene og donorerne 
og mellem disse, samt at sikre, at foranstaltningerne er gennemførlige og effektive, 
og at de er afstemt efter hinanden, er tilstrækkeligt indbyrdes koordinerede samt 
supplerer hinanden. Kommissionen vil også fortsat yde støtte til styrkelse af den 
lokale kapacitet og til reformer samt til meget små virksomheder, små virksomheder 
og investeringsfremmende foranstaltninger. 
a. Strategi. Kommissionen planlægger i nært samarbejde med de øvrige berørte 
EF-institutioner, medlemsstaterne og andre større donorer at afholde systematiske 
drøftelser med regeringerne, de regionale institutioner og den private sektors 
organisationer i partnerlandene samt med fremtrædende repræsentanter for den 
private sektor i Europa, der tidligere har medvirket ved udarbejdelse af 
landestrategier og regionale strategier. 
b. Reformer. Kommissionen varetager støtten - der tager form af faglig og 
finansiel bistand - til "andengenerationsreformer" i partnerlandene og etablerer en 
34 Jf. artikel 138 og bilag XX i den reviderede Lomé IV (udvikling af handel og tjenesteydelser). 
2-5-
dialog mellem regeringerne og repræsentanter for den private sektor vedrørende den 
økonomisk politik og reformen af institutioner og administration. Den vil opfordre 
til, at der afholdes møder og etableres partnerskaber mellem erhvervslivet i EU og i 
AVS-landene35, og tilskynde til forbedring af det lokale og det regionale 
erhvervsklima, bl.a. hvad angår beskatning, lovgivning, transit, foranstaltninger til 
at fremme handelen og lette betalinger, investeringer og beskyttelse af intellektuel 
ejendomsret, teknologioverførsel, erhvervsuddannelse og innovation. 
c. Styrkelse af den lokale kapacitet. Kommissionen varetager støtten til styrkelse 
af den lokale kapacitet hos offentlige myndigheder og i den private sektors 
organisationer, samt programmer, som tager sigte på at styrke lokale virksomheder, 
der formidler tjenesteydelser, herunder virksomheder, der bistår med udvikling af 
samhandelen, og programmer, som tager sigte på tilskynde virksomhederne til at 
gøre brug af sådanne tjenesteydelser. 
d. Små virksomheder og meget små virksomheder. Kommissionen fortsætter 
med at finansiere låneprogrammer og programmer for faglig støtte til små 
virksomheder og meget små virksomheder, som Den Europæiske Investeringsbank 
ikke varetager gennem sine globallånsordninger. Det kommer til at omfatte 
programmer for mindre lån til slutbrugere samt brug af formidlende institutioner, 
der må forventes fortsat at være afhængige af gavebistand i en periode. 
Kommissionen søger også at fremme samarbejdet mellem AVS-landene og EU, 
dvs. mellem private operatører, forsknings- og uddannelsescentre inden for 
videnskab, teknologi og innovation. Dette involverer ad-hoc initiativer og 
eksisterende ordninger under fjerde og femte rammeprogram for forskning og 
udvikling. 
e. Investeringsfremmende foranstaltninger. Kommissionen vil styrke sine 
investeringsfremmende foranstaltninger ved etablering af regionale erhvervsfora og 
ved hjælp af anden form for støtte til virksomhedskontakter, som kan bidrage til at 
skabe varig tillid hos investorerne og sætte skub i private investeringer, både lokale 
og udenlandske. 
f. Opmærksomhedsskabende foranstaltninger rettet mod EU's private sektor. 
Kommissionen får en vigtig rolle at spille med hensyn til mobilisere EU's private 
sektor som led i bestræbelserne på at etablere et erhvervssamarbejde af fælles 
interesser med sigte på modernisering af AVS-virksomheder og forbedring af deres 
konkurrenceevne. 
g. Andre tværgående programmer. Kommissionen vil iværksætte yderligere 
programmer for virksomhedsstøtte (også inden for handel og tjenesteydelser), som 
henvender sig til virksomheder i alle AVS-landene. 
Kommissionen foreslår også, at der overvejes to nye ordninger til fremme af 
direkte EU-investering i AVS-landene. 
a. Som et supplement til andre ordninger, der primært tager sigte på AVS-
virksomheder, vil Kommissionen forsøge at etablere en genvejsordning for 
35 Dette kan eventuelt tage form af en EU/AVS-erhvervsdialog med udgangspunkt i de erfaringer, man 
har indhøstet i forbindelse med afholdelsen af tilsvarende møder mellem den offentlige og den 
private sektor i EU og andre udviklingslande (som f.eks. Latinamerika, Syd- og Sydøstasien, 
Middelhavsområdet osv.) 
IL 
europæiske virksomheder, der overvejer at investere i AVS-landene. Denne ordning 
vil give dem mulighed for at få støtte til dækning af omkostninger i forbindelse 
undersøgelser af forholdene, herunder forundersøgelser. Kommissionen vil nu 
overveje, hvilket sigte ordningen skal have, og hvordan den skal fungere, med 
udgangspunkt i erfaringerne fra tilsvarende ordninger og metoder, som 
Kommissionen benytter i andre udviklingsøkonomier og overgangsøkonomier. 
b. Kommissionen vil i samordning med medlemsstaterne undersøge, om der kan 
opnås en værditilvækst ved at oprette et europæisk investerings garantiagentur, der 
kan tilskynde europæiske virksomheder (især små og mellemstore) til at investere i 
AVS-landene ved at tilbyde forsikring mod politisk betingede risici (f.eks. 
ekspropriation). 
6.2. Den Europæiske Investeringsbank 
Den Europæiske Investeringsbank-finansiering er blevet mere orienteret mod den 
private sektor og mere involveret i jobskabelse og forbedring af kapaciteten hos 
institutioner i finanssektoren, og dette er helt i tråd med den foreslåede strategi. I 
henhold til den anden finansprotokol i Fjerde Lomé-konvention (artikel 284, stk. 2) 
skal mindst 50% af den risikovillige kapital gå til den private sektor, og det mål kan 
meget vel blive overskredet. Den Europæiske Investeringsbank er ved at nedtrappe 
rentegodtgørelserne til slutbrugerne. Banken investerer i aktiekapital til lokale 
finansielle formidlingsinstitutioner, herunder også risikovillig kapital og 
leasingselskaber. Siden 1990 har 65% af den risikovillige kapital og næsten 60% af 
de samlede ressourcer, der er anvendt til den private sektor, været "globallån", der 
forvaltes af lokale formidlingsinstitutioner, som er udvalgt på grundlag af deres 
pålidelighed, og som betjener lokale små og mellemstore virksomheder. 
Kommissionen foreslår, at Den Europæiske Investeringsbank får en større og 
mere systematisk rolle, og at den inddrages i udformningen EF-strategien, idet den 
kan bidrage med viden om erhvervsmiljøet og finanssektorens problemer i AVS-
landene og udvælge egnede indsatsområder og interventionsformer. Det betyder, at 
Banken må inddrages mere aktivt i udformningen af finansielle ordninger og 
forbedringen af de finansinstitutioners kapacitet og aktionsradius, og at den må 
deltage i arbejdet med at analysere og formulere politikken for finanssektoren. 
Den Europæiske Investeringsbank vil på næsten konvention blive opfordret til at 
tage ansvaret for en revolverende investeringsfinansieringsordning36. Denne 
ordning omfatter dels nye bidrag fra EUF, dels indtægter fra og udbytte af Bankens 
investeringsportefølje. Ordningen, som skal kunne benyttes af finansielle 
formidlingsinstitutioner i EU og AVS-landene, skal forvaltes ud fra 
forsigtighedsprincipper og i henhold til overordnede retningslinjer, hvorom 
Kommissionen og medlemsstaterne træffer beslutning sammen. Retningslinjerne 
vedrører prioriteringen af lande og sektorer, brug af formidlingsinstitutioner og 
finansieringsordninger og den forventede forrentning af investeringerne. Dette 
forstærker Den Europæiske Investeringsbanks katalysatoreffekt på andre private 
investorer, såvel lokale som udenlandske, uanset om de foretager direkte 
investeringer eller porteføljeinvesteringer. Det forventes, at den nye ordning bliver 
36 Som foreslået i KOM(97) 537, kapitel 6, og i kapitel 4 i forhandlingsmandatet om indgåelse af en 
partnerskabsaftale med AVS-landene (juni 1998). 
o t 
til stor gavn for lokale små og mellemstore virksomheder* at den vil fremme 
privatiseringsprojekter gennem midlertidige opkøb af aktier, og at den vil bidrage til 
mobiliseringen af lokal opsparingsmidler via kapitalmarkeder og finansiel 
formidling. 
1M 
6.3. Centret for Industriel Udvikling / Erhvervsudvikling37 
CIU's rolle har hidtil været at hjælpe virksomheder i AVS-landene med at 
planlægge og iværksætte nye projekter, udbygge igangværende aktiviteter og løse 
tekniske og afsætningsmæssige problemer. Ca. to tredjedele af centrets kundekreds 
udgøres af lokale firmaer. 
Centrets arbejdsområde bør udvides, således at det udover industrianliggende 
også omfatter de dermed forbundne tjenesteydelser. Dette er en konsekvens af, at 
tjenesteydelser får stadig større betydning i nutidens økonomi, og at det traditionelle 
skel mellem forarbejdningsindustrien og servicesektoren efterhånden udviskes. 
Centret bør således omdøbes til Erhvervsudviklingscentret. Dets evne til at fungere 
mere alsidigt kommer til at afhænge af dets ressourcer og dets prioritering af 
opgaverne i arbejdsplanerne for anvendelsen af disse ressourcer. 
CIU er for nylig begyndt at yde støtte til projekter, der bl.a. tager sigte på at styrke 
kapaciteten hos lokale konsulenter og tilskynde lokale erhvervsfolk, der ønsker at 
oprette eller udvide virksomheder, til i højere grad at gøre brug af denne form for 
lokal rådgivning. Det markerer starten til en ny tendens, idet man går væk fra at 
arbejde i "detailleddet" og fra at yde faglig bistand til individuelle virksomheder. 
Denne tendens vil blive yderligere forstærket fremover, selv om der fortsat er 
kraftig efterspørgsel efter tjenesteydelser til støtte for individuelle firmaer. CIU får 
også en vigtig rolle at spille i forbindelse med mobiliseringen af EU's private sektor 
i samråd med Kommissionen. 
Kommissionen foreslår, at centret som led i implementeringen af 
landestrategierne i stigende grad fungerer som rådgiver og samarbejdspartner for 
Kommissionen i forbindelse med udvælgelsen af konsulenter i A VS-landene 
inden for teknisk, ledelsesmæssig og forretningsmæssig rådgivning og 
forberedelse af projekter for den lokale private sektor og udarbejdelse af 
programmer, der kan styrke disse konsulenters kapacitet. Centrets styrke er dets 
kendskab til den private sektor i AVS-landene, de private organisationer, der findes 
til støtte for den private sektor, og de aktuelle problemer med tilvejebringelsen af 
tjenesteydelser til erhvervslivet. Centret er også godt placeret til at medvirke til at 
opbygge lokal kapacitet og formidle information til lokale virksomheder om den 
produktkvalitet og de standarder, der kræves på udenlandske markeder. 
CIU kan på tilsvarende måde påtage sig en større rolle som leverandør af 
information til EU-virksomheder og organisationer i den private sektor, om hvilke 
forretningsmuligheder AVS-landene byder på, og hvordan disse udnyttes bedst 
muligt. 
37 De aktiviteter, der varetages af Centret for Industriel Udvikling, er i Lomé IV det vigtigste element i 
det regionale vejledende program for støtte til den private sektor, der omfatter samtlige AVS-lande. 
23 
7. KONKLUSION 
Der er i denne meddelelse argumenteret for en helhedsstrategi for planlægningen 
af, hvordan EF kan støtte udvikling af den private sektor i AVS-landene, og for en 
strategi, der let lader sig indarbejde i programmer for samarbejde med enkelte lande 
og hele regioner. Der er brug for en helhedsstrategi, fordi der i mange af disse lande 
er flere forskellige årsager til de skuffende resultater, og fordi enkle løsninger ikke 
slår til. Endnu en grund til at en helhedsstrategi er nødvendig, er at det bliver stadigt 
tydeligere, at politiske og institutionelle faktorer ofte er af afgørende betydning for, 
om det lykkes for et land at skabe vækst og udvikling. 
Der lægges i meddelelsen også stor vægt på alsidige og effektive løsningsmodeller 
og ordninger inden for en strategisk helhedsramme. Der findes visse "recepter" på 
succes, som måske ikke virker overalt, men som dog er brugbare i mange tilfælde -
såsom politisk og makroøkonomisk stabilitet, interesse for samarbejde og 
partnerskaber, høring af de relevante parter, forudsigelighed og åbenhed i 
relationerne mellem det offentlige og den private sektor og bestræbelser på at gøre 
produkt- og faktormarkeder mere effektive. Der findes imidlertid ikke nogen 
"standardmodel" for EF's støtte til udvikling af den private sektor i AVS-landene. 
De faktiske lokale forhold er alt for komplicerede og forskelligartede, og der er et 
alt for stort opbud af potentielle indsatsområder. EF har ikke mulighed for på 
samme tid at forsøge at afhjælpe alle problemer i alle lande. 
Implementeringen af strategien for støtte til udvikling af den private sektor bør 
derfor være selektiv, dvs. tage udgangspunkt i behov, engagement og sektorens 
egen indsats og hidtidige resultater. Implementeringen bør også bygge på en 
dybtgående undersøgelse af problemerne sammen med landet selv og en dialog med 
de vigtigste berørte parter inden for det offentlige, den private sektor og 
civilsamfundet. 
Disse principper og denne strategi gælder ikke blot for specifikke programmer for 
den private sektor. De gælder for alle foranstaltninger, der finansieres af EUF, og 
som involverer den private sektor, eller hvor den private sektor kunne tænkes at 
deltage, herunder landbrug, offentlig transport, vedligeholdelse af vejnettet, 
offentlige forsyningsselskaber og endog sundhedsvæsen og undervisning. På disse 
områder vil Kommissionen altid stille det spørgsmål, om der i den private sektor 
findes et realistisk alternativ til, at aktiviteterne gennemføres i offentligt regi, og om 
dette alternativ vil være effektivt og bæredygtigt. Den vil også se på, om 
samarbejde mellem den private sektor i EU og i AVS-landene kan være en løsning. 
Enhver form for støtte til indgreb i den offentlige sektor på disse områder vil blive 
udformet, så det hverken modvirker konkurrence, skaber barrierer for adgangen til 
markeder eller kvæler legitime aktiviteter i den private sektor. 
Endelig vil der i de fleste tilfælde være et uomgængeligt behov for fortsat 
donorsamordning - ikke blot mellem EF og medlemsstaterne, men også i bredere 
forstand - både om, hvilken politik der generelt skal føres, og om hvilke politiske 
indsatsområder og prioriterede opgaver der skal tages op i de enkelte lande. Ingen 
steder vil kravet om, at donorernes indsats bør være indbyrdes samordnet og i 
overensstemmelse med den fastlagte politik, være vigtigere end i den vanskelige og 
langvarige proces, som formidlingen af støtte til "andengenerationsreformer" inden 
for ledelse, retsstat og offentlig forvaltning udgør. EF må med sine langvarige 
z<? 
partnerskabsrelationer med AVS-landene formodes at være godt placeret til at 
påtage sig en ledende rolle i arbejdet med koordineringen af denne indsats. 
2( 
BILAG BILAG BILAG 
BILAG 1 
UDVIKLING AF DEN PRIVATE SEKTOR I AVS-LANDENE 
OG ANDRE UDVIKLINGSLANDE 
Som baggrundsmateriale for de forslag, der fremsættes i denne meddelelse, 
forelægges der her forskellige grundoplysninger om AVS-landene og deres stilling i 
verdensøkonomien, og om hvordan deres resultater forholder sig til andre landes. 
Disse data viser, hvor store udfordringer AVS-landene står over for i deres 
bestræbelser på at blive bedre integreret i verdensøkonomien ved hjælp af 
samhandel og kapitalstrømme, og dermed hvor vigtigt det er at skabe et miljø, hvori 
en konkurrencebaseret privat sektor kan udvikles og trives. 
Verdenshandelen er i de seneste to årtier vokset med 4% om året (over dobbelt så 
meget som væksten i verdens samlede BNP) i takt med, at markederne gradvis er 
blevet åbnet for import. De internationale strømme af private investeringer er 
vokset massivt i det seneste årti, og strømmen går i dag i vidt omfang mod 
udviklingslandene. Internationale investeringer i udviklingslande og 
vækstøkonomier er vokset fra 42 milliarder USD i 1990 til 256 milliarder USD i 
199738. 30% af de internationale porteføljestrømme i 1996 gik til udviklingslandene 
sammenholdt med blot 2% i 1990, og deres andel af de direkte internationale 
investeringer er vokset fra 15% i 1990 til 40% i 1996 med en forøgelse fra 25 
milliarder USD til 110 milliarder USD i den pågældende periode39. 
Det er - med nogle få bemærkelsesværdige undtagelser - ikke lykkedes for AVS-
landene at få det fulde udbytte af de muligheder, som den stigende samhandel og de 
voksende kapitalstrømme fører med sig. AVS-landenes andel af den internationale 
investering i udviklingslandene er sunket, og det meste af den indgående 
investering, der har været, er blevet koncentreret i de mineralrige lande, der kan 
byde på investeringsmuligheder i udvindingsindustrien. 
AVS-landene modtog i 1997 under 6 milliarder USD i indgående direkte 
investering og i værdipapirinvesteringer, hvoraf 5,1 milliard USD gik til landene 
syd for Sahara (kun 2,5 milliarder, hvis man ser bort fra Sydafrika). Landene syd 
for Sahara repræsenterer mere end 90% af AVS-landenes BNP og eksport. 
Det meste af den udenlandske direkte investering i landene syd for Sahara er gået til 
olie- og mineralsektoren. Nigeria, Angola og Ghana har modtaget størsteparten af 
den indgående investering, der har været i 1990'erne. 
Den udenlandske direkte investering har således haft en beskedent omfang, men den 
har ligget på linje med strømmene til andre udviklingslande, betragtet som andel af 
BNP. Den udenlandske direkte investering i landene syd for Sahara. Den 
udenlandske investering i landene syd for Sahara i 1996 androg ca. 3,8% af BNP, 
hvor dette tal for Latinamerika og Vestindien40 lå på 4,7%. 
Skema 1 viser, at det har været et brat fald, fra 18% til kun 2%, i andelen af den 
indgående direkte investering og i den værdipapirinvestering i udviklingslandene, 
38 " Global Development Finance 1998", Verdensbankens oversigt. 
39 "Global Development Finance 1997", Verdensbankens oversigt, bind 1, kapitel 3. 
40 Sammesteds. 
22, 
der er gået til landene syd for Sahara mellem 1970 og 1997. Sydafrika indgår ikke i 
disse tal. 
Skema 1 
DEN ANDEL AF DE SAMLEDE INVESTERINGER IUNDVKLINGSLANDENE, 
DERGAR TIL LANDENE SYD FOR SAHARA 
0,045 
0,04 
0,035 
0,03 
0,025 
0.02 
0,0 15 
0.0 1 
0,005 mam 
i^*1 * * * * " ****** "\18&&$M &->- .-&.,.&'* 
, »... ,i,T. „>i.i.a|,y„„,j^^jffi ' »«KHffltø'jraBB 
^f"4|3å; 
De fleste lande har ikke været i stand til at mobilisere de ressourcer i form af 
kapital, kvalifikationer, viden og privat initiativ eller opnå de 
produktivitetsforøgelser, som er nødvendige for en hurtig økonomisk ekspansion. 
Den indenlandske opsparing er normalt meget begrænset. Det lokale erhvervsliv 
består hovedsagelig af familieforetagender eller meget små virksomheder i den 
uofficielle sektor, hvor produktiviteten, produktpriserne og indkomsterne er lave. 
Det er kun de færreste virksomheder i den officielle sektor, der når op på en 
størrelse, hvor de har mulighed for at skaffe sig de ressourcer, der er nødvendige for 
al være på forkant med udviklingen og kunne konkurrere effektivt og vedvarende på 
verdensmarkederne. Kendskabet til udenlandske markeder, teknologi og 
virksomhedsledelse er begrænset. Deres arbejdsstyrke er fortsat relativt ringe 
uddannet og ukvalificeret og deres infrastrukturer er svage. Sammenholdt med de 
hurtige vækstlande er deres økonomi således fortsat usmidig og ude afstand til at 
reagere på ændringer i efterspørgslen på markedet. 
AVS-landene er fortsat overvejende afhængige af råvarer. Da råvarepriserne faldt i 
1980'erne, blev de derfor hårdt ramt af forringede bytteforhold og lave 
internationale investeringer i råvareproduktion. For nogle af dem faldt det sammen 
med og forværrede en krise, der var forårsaget af en stor gældsbyrde og dårlig 
økonomisk styring. 
De forholdsvis skuffende resultater af AVS-landenes eksport kan således forklares 
med en kombination af forskellige årsager: at der har været for ringe en 
mobilisering af de indenlandske ressourcer, at den indgående investering har været 
lille, at den det meste er blevet koncentreret om udvindingssektoren, at landets egen 
foretagsomhed er af beskedent omfang og uofficiel art, og sidst men ikke mindst, at 
miljøet har været præget af den økonomiske krise og af usikkerhed. 
3<t 
Skema 2 viser, at den andel af udviklingslandenes eksport, som landene syd for 
Sahara tegner sig for, er faldet fra 14% i 1970 til 7% i 1997. 
Skema 2 
DEN ANDEL AUF UDVIKLINGSLANDENES SAMLEDE EKSPORT 
SOM LANDENE SYD FOR SAHARA TEGNER SIG FOR 
0,16 "'•! 'i'" g MT""*1*"' 
1970 1990 1997 
Kriserne i 1980'erne overbeviste AVS-landenes regeringer om, at det var 
nødvendigt at gennemføre foranstaltninger for at få en økonomisk stabilisering og at 
iværksætte strukturreformer. Disse foranstaltninger havde den positive virkning, at 
de styrkede grundlaget for indførelse af markedsøkonomi i lande, som tidligere 
havde haft en omfattende økonomisk kontrol. Men investorernes tillid blev 
undermineret, og det er gået meget trægt med at genskabe den i væsentligt omfang, 
bortset fra i nogle ganske få lande med et sundt politisk miljø og/eller gode 
naturressourcer. I nogle lande har en stor udlandsgæld og manglende solvens i store 
dele af banksektoren gjort investorerne endnu mere tilbageholdende. 
AVS-landenes regeringer erkender i dag, at en større privat investering spiller en 
afgørende rolle i udviklingsprocessen, og de forsøger såldes at fremme både 
udenlandske og indenlandske investeringer. Nogle har etableret 
investeringsfremmende centre og andre strukturer, der skal tilskynde til øgede 
investeringer. De har forenklet og fremskyndet deres godkendelsesprocedurer og 
indført fiskale incitamenter for investeringer. 
25 
BILAG 2 
FAKTORER, DER FREMMER UDVIKLINGEN 
AF DEN PRIVATE SEKTOR 
1. TILVEJEBRINGELSE AF ET GUNSTIGT ERHVERVSMILJØ 
1.1. Politisk troværdighed og opbygning af den fornødne tillid 
Der er brug for et politisk og institutionelt miljø, der kan skabe tillid hos 
investorerne, og som er forankret i et fast politisk engagement og politisk, social og 
makroøkonomisk stabilitet, med let adgang til udenlandsk valuta til løbende 
transaktioner, entydige og forudsigelige rammer for selskabsret, aftaleret, 
konkurrenceret og ejendomsret, love, administrative bestemmelser og skatteregler, 
som er gennemskuelige og retfærdige, og som anvendes uden nogen form for 
korruption, samt en redelig og effektiv håndhævelse af lovgivningen, afgørelse af 
tvister, korrekte og ajourførte statistikker både for den officielle og den uofficielle 
sektor af erhvervslivet. 
Makroøkonomisk stabilitet. Virksomheder i den officielle sektor har de største 
muligheder for at trives og ekspandere, og de vil også have lettest adgang til kapital 
fra banker og kapitalmarkeder, hvis der hersker stabilitet og forudsigelighed 
omkring den økonomiske politik. Tilliden i erhvervslivet øges, hvis inflationen er 
lav og forudsigelig, budgetunderskuddene er under kontrol, vekselkurserne er 
stabile, valutaen er konvertibel og renteniveauet lavt. Dette kræver en finans- og 
pengepolitik, der garanterer en stabil udvikling, og at det offentliges låntagning på 
de indenlandske kapitalmarkeder til at finansiere budgetunderskud er beskeden. 
Regeringer, der tager initiativ til en sådan politik, og således klart ses at gå ind for 
den, indgyder investorerne størst tillid. 
Økonomisk åbenhed. Der kræves en åben og konkurrencebaseret politik for handel 
og investering, samt tilskyndelse til større indgående investeringer og overførsel af 
teknologi, beskyttelse af de rettigheder, som investorer, indehavere af intellektuel 
ejendomsret og patentindehavere normalt har, gradvis liberalisering af handelen 
med varer og tjenesteydelser og afskaffelse af eksporthæmmende foranstaltninger i 
handelspolitikken. 
Etablering af en effektiv og konkurrencedygtig privat sektor forudsætter gunstige 
handelspolitiske rammer. Erfaringerne viser, hvor vigtigt det er at forenkle og 
reducere toldbeskyttelsen og fjerne kvantitative restriktioner og dermed afskaffe 
toldordningernes eksporthæmmende virkninger41. Dette bør suppleres med 
handelsfremmende foranstaltninger, som kan nedbringe omkostningerne ved 
toldbehandling og forsendelse, og som gennem oplysning og certificering fra 
myndighedernes side sikrer, at produktkvaliteten er i orden, og at de normer og 
standarder, der kræves på markederne, og herunder eksportmarkederne, overholdes. 
Administrative forsinkelser og korruption er med til at øge omkostningerne og 
41 Toldordninger kan betegnes som eksporthæmmende, hvis den eksport, der er behov for til 
fremstillingen af eksportvarer og tjenesteydelser til eksport, beskattes eller er undergivet kvantitative 
restriktioner. 
34 
usikkerhedsmomenterne ved transport inden for de enkelte landes grænser og ved 
havneklarering og bør derfor afskaffes. 
Beskyttelse af investeringer og ejendomsret. Investorer, og det gælder især 
udenlandske investorer, kræver nye garantier for, at lovgivningen sikrer dem en 
retfærdig behandling, samt sikkerhed for, at myndighederne ikke udsætter dem for 
en vilkårlig og diskriminerende behandling, som underminerer deres 
forretningsmæssige udsigter. Et redeligt og klart gennemskueligt juridisk grundlag 
er et effektivt redskab til at fremme både lokal investering og investering udefra. 
Mange AVS-lande har, tilskyndet af Lomé-konventionen42, indgået aftaler med 
medlemsstaterne om investeringsbeskyttelse og investeringsfremme, som stadfæster 
princippet om ikke-diskrimination; formålet er at overbevise investorerne om, at de 
vil kunne operere i et forudsigeligt og sikkert erhvervsmiljø. Bilaterale aftaler har 
imidlertid ikke givet helt de forventede resultater med hensyn til at bortvejre 
investorernes mistillid. EF har derfor forsøgt at overbevise sine AVS-partnere om, 
at det vil være til deres egen fordel at vedtage og håndhæve internationalt 
anerkendte standarder for investeringsbeskyttelse og at lade tvister afgøre ved 
voldgift43. I forbindelse med OECD-forhandlingerne har EU været en af de 
varmeste fortalere for en multilateral aftale om investering, og EU støtter også det 
igangværende initiativ i WTO, der går ud på at undersøge mulighederne for at 
fastsætte en standard, som kan vedtages og anvendes over det meste af verden44. 
Der foregår kun forretningstransaktioner i meget begrænset omfang, hvis der ikke 
findes officielle eller uofficielle rammer for lov og orden, og tillid ikke er tilstede. I 
AVS-landene findes der normalt officielle lovgivningsmæssige rammer, og 
herunder også love om arbejdsmarkedsvilkår og miljøstandarder, men i nogle 
tilfælde er de forældede, og mange steder er de ikke relevante for almindelige 
løbende forretningstransaktioner, fordi de enten ikke håndhæves eller ikke kan 
håndhæves af politi og domstole. Hvor lov og orden trænges til side af udbredt 
svindel, kan markederne ikke fungere, og forretningstransaktioner bliver enten ikke 
gennemført, eller de gennemføres med ekstremt høje omkostninger. 
1.2. God forvaltningsskik i partnerskabet mellem det offentlige og den 
private sektor 
En løbende dialog mellem myndighederne og den private sektor (på alle niveauer) 
og inddragelse af den private sektor i formuleringen af politikken er en af de bedste 
måder, hvorpå man kan afklare de største svagheder og mangler ved 
erhvervsmiljøet og afdække de områder, hvor der er størst behov for forbedringer 
og reformer. Udenlandske donororganisationer og eksperter er sjældent i stand til at 
sætte sig ind i alle de til tider meget abstrakte faktorer, som underminerer 
investorernes tillid og forhindrer virksomheder i at ekspandere. 
42 Artikel 261 i den reviderede Lomé IV. 
43 Forslagene blev forelagt AVS-regeringerae i 1992. 
44 Jf. " Ensartede regler for direkte investeringer på internationalt plan", KOM(95) 42 fra februar 1995, 
hvori er fastsat principperne for EU's politiske linje på WTO-ministermødet i Singapore i december 
1996. 
3»? 
En ineffektiv og dårligt fungerende offentlig forvaltning er en væsentlig 
medvirkende årsag til, at de private investeringer er så små. Det fremgår klart af en 
række undersøgelser af holdninger i erhvervslivet og erhvervsfolks erfaringer. Det 
anbefales i disse undersøgelser, at lovfæstede krav ikke bør gøres alt for besværlige 
og bekostelige, og at administrative tilladelser og godkendelser bør udstedes på en 
gennemskuelig måde efter klare og faste regler og med mulighed for at anke 
afgørelser. Myndighederne bør være meddelsomme og villige til at høre de berørte 
parters synspunkter og være åbne over for forslag fra den private sektor og for debat 
med denne. De bør være upartiske og respektere retsstatens principper, når de har at 
gøre med private borgere og erhvervsfolk, især mindre erhvervsledere, og ikke lade 
sig lede af politiske hensyn eller henfalde til forskelsbehandling og korruption. 
En helhedsstrategi for udvikling af den private sektor kræver et klart og entydigt 
syn på statens rolle. På det politiske plan bør staten skabe de fornødne rammer for 
overholdelse af demokratiske principper, god forvaltningsskik, menneskerettigheder 
og retssikkerhed, dvs. skabe forhold, som indgyder tillid til de offentlige 
institutioner og sikrer social stabilitet. På det økonomiske område bør staten 
normalt ikke betragte sig selv primært som producent af varer og tjenesteydelser. 
Ud over at sikre makroøkonomisk og finansiel stabilitet består statens vigtigste 
økonomiske opgave i a) at sørge for, at der udvikles markeder, som kan levere de 
varer og tjenesteydelser, der er efterspørgsel efter, og at disse markeder fungerer så 
effektivt som muligt, b) at afhjælpe de problemer, der forhindrer markeder i at 
fungere efter hensigten, og c) at føre en social politik, der beskytter de mest udsatte 
befolkningsgrupper og giver befolkningen bedre mulighed for at udfolde sig i en 
markedsøkonomi ved udvikling af de menneskelige ressourcer. 
1.3. Befordrende rammer for effektive markeder - tilsyn med disse markeder 
Markeder for varer, tjenesteydelser, arbejdskraft og kapital bør i videst muligt 
omfang være konkurrencebaserede, åbne og integrerede og med priser, der afspejler 
knaphedssituationer og offeromkostninger, og nye virksomheder skal have fri 
adgang til at forsøge sig på disse markeder. Den tilsynsførende, 
lovgivningsmæssige og formidlende funktion omfatter håndhævelse af love, der 
kræver gennemskuelighed og redelighed i forretningstransaktioner, virker 
fremmende på konkurrencen og beskytter både producenter og forbrugere mod 
svindel og misbrug af markedsposition. Producenter, forbrugere og finansielle 
formidlingsinstitutioner skal være beskyttet mod bedrageri. Effektive markeder kan 
kun fungere inden for relevant og klare lovgivningsmæssige rammer, hvor 
kontrakter kan håndhæves, og hvor der er adgang til et retsvæsen, der sikrer en 
korrekt retspleje. 
I mange tilfælde er myndigheder og andre tilsynsførende organer kun i begrænset 
omfang i stand til at varetage disse funktioner på en retfærdig, effektiv og objektiv 
måde. Det betyder, at der i en strategi for støtte til udviklingen af den private sektor 
nødvendigvis må indgå et væsentligt element af støtte til reformer af det offentliges 
politik og praksis. 
Offentlige virksomheders monopol er i mange tilfælde en hindring for en effektiv 
allokering af ressourcerne og afholder private virksomheder fra at forsøge sig på de 
pågældende markeder. Villighed til at åbne halvstatslige virksomheder for 
konkurrence og privatisere dem udsender et kraftigt positivt signal til den private 
2S 
sektor. Privatiserede virksomheder kan indebære attraktive muligheder for lokale og 
udenlandske investorer. 
Offentlige indkøb på alle niveauer i statsapparatet bør være gennemskuelige og 
konkurrencebaserede, og de bør forvaltes med den fornødne ekspertise. Forsinkelser 
og nøleri medfører omkostninger for tilbudsgiverne, som resulterer i begrænsning af 
konkurrencen og højere omkostninger for det offentlige. 
1.4. Afhjælpning af forhold, der forhindrer markeder i at fungere effektivt 
Staten bør kun intervenere på markedet (og kun hvis den kan gøre det effektivt og 
ansvarligt) for at afhjælpe forhold, der forhindrer det i at fungere effektivt45, f.eks. 
45 Dvs. tilfælde, hvor de frie markedskræfter ikke maksimerer indkomst og forbrugervelfærd, fordi markederne ikke giver 
tilstrækkeligt incitament til at producere nødvendige varer eller " offentlige goder" (såsom offentlig information og lov og orden) eller på 
grund af positive (f.eks. uddannelsesmæssige) eller negative (f.eks. miljømæssige) eksterne forhold og for låne- og forsikringsmarkeders 
vedkommende på grund af ringe (skæv) information, utilbøjelighed til at løbe risici, moralske risici og uheldig 
2>3 
for at tilvejebringe offentlige goder såsom lov og orden og information, beskytte det 
finansielle systems integritet, koordinere private virksomheder, der er involveret i 
større projekter (og dermed reducere deres risici og usikkerhedsmomenter) og 
levere tjenesteydelser eller lade den private sektor levere de pågældende 
tjenesteydelser på kontrakt på områder som undervisning, folkesundhed og 
sikkerhed, grundlæggende sundhedstjenester og offentlige infrastrukturer. Det bør 
også understreges, at det er statens opgave at sikre, at alle har adgang til 
grundlæggende undervisning, og dermed bidrage til at højne kvindernes status og 
give dem øgede muligheder. 
Staten bør være aktiv inden for miljøbeskyttelse og håndhævelse af grundlæggende 
standarder og krav på arbejdsmarkedsområdet, f.eks. i relation til børnearbejde og 
sikkerhed på arbejdspladsen. Ødelæggelse af miljøet er et klassisk eksempel på et 
område, hvor markedskræfterne ikke selv kan løse problemerne, og hvor der således 
er behov for offentlige indgreb for at fastsætte acceptable normer og standarder og 
indføre incitamenter og regler, der tilskynder til opfyldelse af disse normer og 
standarder. 
2. TILVEJEBRINGELSE AF PRODUKTIONSFAKTORER OG 
INFRASTRUKTURTJENESTER 
2.1. Udvikling af menneskelige ressourcer og beskyttelse af udsatte grupper 
Arbejdsstyrkens kvalitet - med hensyn til uddannelse, færdigheder, tilpasningsevne 
og optræningsmuligheder - er af afgørende betydning for bestræbelserne på at skabe 
øget aktivitet i den private sektor, sætte arbejdssøgende i stand til at udføre det 
arbejde, der tilbydes, og sikre, at investeringerne resulterer i øgede indkomster og 
mindre fattigdom. Af mange årsager, og herunder også økonomiske, kan hverken de 
enkelte arbejdstagere eller arbejdsgiverne forventes selv at skaffe al den 
undervisning og erhvervsuddannelse, de kunne have fordel af. Enkeltpersoner 
træffer heller ikke de foranstaltninger med hensyn til folkesundheden, der er 
nødvendige for at sikre sundhedstilstanden i samfundet eller i arbejdsstyrken. Det er 
derfor det offentliges opgave at sørge for disse sociale serviceydelser, uden hvilke 
erhvervslivet ikke kan trives. 
Desuden indebærer kravet om social retfærdighed og stabilitet, at de mest udsatte 
grupper beskyttes ved en effektiv kollektiv indsats, og det gælder både ofre for 
naturkatastrofer og alle dem, der er hårdt ramt af økonomisk omstilling og 
strukturti lpasninger. 
2.2. Indenlandsk opsparing: Mobilisering og formidling 
Den private sektor udvikler sig særligt godt, når den indenlandske opsparing er stor, 
og når denne opsparing mobiliseres effektivt til at finansiere virksomhedernes 
ekspansion. Tilbøjeligheden til at spare op er til dels kulturelt betinget, men det er 
muligt ad politisk vej at tilskynde til en højere opsparingskvote. 
Makroøkonomisk stabilitet og en retfærdig og effektiv finanspolitik er med til at 
sikre, at en større del af den indenlandske opsparing mobiliseres gennem 
institutionerne i finanssektoren, og at en mindre del af den opsparing, der 
mobiliseres på denne måde, kanaliseres til staten og den offentlige sektor. En større 
q-< 
del af den indenlandske opsparing bliver således stillet til rådighed gennem 
finanssektoren til støtte for det private erhvervsliv. 
Tillid til, at ejendom og kapital er sikret mod vilkårlig ekspropriation og 
inflationsudhuling, er også med til at tilskynde til øget opsparing. Pengeopsparing 
stimuleres af tillid til bankers og andre pengeinstitutters soliditet og forventningen 
om en rimelig forrentning af de finansielle aktiver. 
Pengeinstitutter og kapitalmarkedsinstitutioner må reguleres meget omhyggeligt og 
overvåges, så man kan undgå uforsigtige udlån og andre kilder til uro, som er meget 
udbredte i udviklings- og vækstøkonomier. 
Erhvervslivet forlanger ikke blot, at finanssektoren er sund, men også at den er 
konkurrencedygtig og tilbyder en bred vifte af nyttige finansielle produkter og 
tjenester. Dette omfatter ikke blot forretnings- og udviklingsbankernes traditionelle 
udlånsvirksomhed, men også finansiering ved leasing og med risikovillig kapital 
samt pålidelige og prismæssigt overkommelige systemer til at gennemføre 
indenlandske og udenlandske betalinger. 
2.3. Økonomiske infrastrukturer 
Det er vigtigt for erhvervslivet, at der findes effektive og pålidelige fysiske 
infrastrukturer i form af bl.a. veje, jernbaner, telekommunikation og el- og 
vandforsyning. Svigtende infrastrukturer øger produktionsomkostningerne og gør 
det mere usikkert at drive forretning, hvilket underminerer konkurrenceevnen og 
svækker interessen for at investere. Man bør derfor etablere de strukturer og anlæg, 
der er nødvendige for at imødekomme den faktiske efterspørgsel, og sikre, at de 
forbliver funktionsdygtige gennem korrekt vedligeholdelse og drift. Drift, 
vedligeholdelse og udvidelse af kapaciteten for at holde trit med efterspørgslen bør 
finansieres ved hjælp af omkostningsægte takster, og det stilles som et krav, at 
kunderne betaler deres regninger til tiden. Hvor det er muligt, bør der være 
konkurrence mellem forskellige leverandører af infrastrukturydelser, idet dette vil 
anspore til større effektivitet og bedre kundebetjening. 
Disse opgaver har vist sig at være en vanskelig udfordring for nogle AVS-lande, 
hvor utidssvarende infrastrukturer bærer en stor del af skylden for, at 
konkurrenceevnen er blevet undermineret. Liberaliseringen af 
infrastrukturmarkederae og mobiliseringen af privat finansiering og driftsmæssig 
knowhow stiller imidlertid en bedre servicekvalitet i udsigt. 
<ff 

ISSN 0254-1459 
KOM(98) 667 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 11 01 
Katalognummer : CB-CO-98-671-DA-C 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
M