7. 8. 89 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 201/17 
Udtalelse  om udviklingen  i den  sociale  situation  i Fællesskabet  i 1988 
(89/C  201/05) 
Den 22. juni  1989  besluttede  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  i henhold  til forretningsorde-
nens  artikel  20 at udarbejde  en udtalelse  om udviklingen  i den sociale  situation  i Fællesskabet 
i 1988. 
Det forberedende  arbejde  henvistes  til sektionen  for social-,  famillie-,  uddannelses-  og kultur-
spørgsmål,  som  udpegede  P. Schade-Poulsen  til ordfører.  Sektionen  vedtog  sin udtalelse  den 
11. maj  1989. 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 267.  plenarforsamling,  den  22. juni  1989, 
uden  stemmer  imod,  mens  3 hverken  stemte  for eller  imod,  følgende  udtalelse. 
Indledning 
ØSU  har tidligere  over  for Kommissionen  understreget 
sin overbevisning  om,  at økonomisk  politik  og socialpo-
litik i Fællesskabet  bør supplere  hinanden. 
I løbet  af 1988  kom  det indre  markeds  »sociale  dimen-
sion«  på den  politiske  dagsorden.  Som  det klart  fremgik 
af topmøderne  i Hannover  og på Rhodos,  trængte 
begrebet  »et socialt  Europa«  ind over  hele  det politiske 
spektrum,  og det  kommer  uden  tvivl  til at spille  en 
afgørende  rolle  både  forud  for og efter  1992. 
1. Udviklingstendenser  i beskæftigelsen 
1.1. I  1988  var den  økonomiske  vækst  i Fællesskabet 
ca. 3,7%,  det  bedste  resultat  siden  1978-1979.  Den 
gennemsnitlige  inflation  holdt  sig på ca. 3,5%  (nogle 
medlemsstater  lå betydeligt  højere,  andre  betydeligt 
lavere),  virkomhedernes  rentabilitet  viste  en klar  stig-
ning  og nåede  3,4%,  det generelle  lønniveau  var fortsat 
ret stabilt,  arbejdskraftens  produktivitet  steg  2,4%,  og 
de reale  lønomkostninger  pr. produceret  enhed  faldt 
yderligere  med  næsten  1 %. 
1.2. Beskæftigelsen  steg  1,2%  i forhold  til 1987,  idet 
der blev  skabt  1,6 millioner  nye jobs,  det bedste  resultat 
siden  1975.  Den  faktiske  beskæftigelsesmængde  steg 
mindre,  da 75 % af de nye  jobs  var deltidsjobs. 
1.3. Arbejdsløsheden  faldt  kun  0,3%  og er stadig  et 
stort  problem  i Fællesskabet,  idet  den berører  16 millio-
ner mennesker  eller  11,5  % af arbejdsstyrken.  Langtids-
ledigheden  steg  fortsat  og udgør  nu over  50%  af den 
samlede  ledighed.  Ungdomsarbejdsløsheden  i Fælles-
skabet  faldt  fortsat,  men  er stadig  på over  20 %. ken og navnlig,  at et stigende  antal  kvinder  søger  lønnet 
beskæftigelse.  Men  det er værd  at bemærke,  at kvinder-
nes erhvervsaktivitetskvote  i Fællesskabet  i 1988  var 
64,5 %, og dermed  klart  lavere  end  i en række  industri-
lande  (mest  bemærkelsesværdigt:  82,5%  i Sverige). 
Desuden  er det sådan,  at kvindernes  erhvervsaktivitets-
kvote  er langt  under  gennemsnittet  i de medlemsstater, 
hvor  arbejdsløsheden  er særlig  høj. 
1.5. Ændringerne  i beskæftigelsen  i de forskellige 
sektorer  giver  måske  et klarere  billede  af det krav  om 
jobskabelse,  som  Fællesskabet  står  overfor.  F.eks.  er 
landbruget  nu kun  i stand  til at sørge  for 8 % af den 
samlede  beskæftigelse  i EF.  Industrien  frigør  fortsat 
arbejdstagere,  og de investeringer,  der  foretages  som 
følge  af genskabt  rentabilitet,  placeres  i maskiner  og 
udstyr,  ratinalisering  og produktionsanlæg. 
Med  Kommissionens  ord er det »så at sige  udelukkende 
servicesektoren,  der står  for den  aktuelle  forøgelse  af 
nettobeskæftigelsen«  (59,4%).  Men  servicesektoren  har 
ikke alene  kunnet  skabe,  ja end  ikke  opretholde  til-
strækkelig  mange  jobs  til mærkbart  at påvirke  massear-
bejdsløsheden. 
1.6. Det  bliver  også  stadig  klarere  selv  i nogle  af de 
medlemsstater,  hvor  man  har en relativt  høj vækstrate, 
at ledige  stillinger  på arbejdsmarkedet  ikke  altid  kan 
besættes.  Det  må understreges,  at dette  paradokspro-
blem  ikke  er begrænset  til teknisk  avancerede  fag.  F.eks. 
kan byggeindustrien  i nogle  lande  ikke  finde  det til-
strækkelige  antal  faglærte  arbejdere. 
1.7. ØSU  konstaterer,  at usikker  beskæftigelse  i sti-
gende  omfang  præger  visse  af samfundets  sektorer  (!). 
Svage  grupper,  særlig  blandt  kvinderne,  de unge,  mi-
grantarbejderne,  de etniske  minoriteter  og folk  med 
handicaps,  må ofte  nøjes  med  ukvalificerede,  lavt  betal-
te jobs,  som  ikke  indebærer  synderlig  uddannelse  og 
1.4. Det  er rigtigt,  at disse  høje  arbejdsløshedstal 
blandt  andet  afspejler  en betydelig  vækst  i arbejdsstyr-(J) Se The  Changing  Face  of Work,  Det  Europæiske  Institut  til 
Forbedring  af Leve-  og Arbejdsvilkår,  Dublin,  1988  s. 108. 
Nr. C 201/18 De Europæiske Fællesskabers Tidende 7. 8. 89 
slet ingen karrieremuligheder; diskrimination forværrer 
undertiden situationen yderligere. ØSU er også særdeles 
bekymret over, at det ulovlige børnearbejde stadig ikke 
er udryddet i visse regioner. Desuden forekommer sort 
arbejde i uformindsket omfang. 
1.7.1. ØSU bemærker i denne forbindelse, at Kom­
missionen har påtaget sig at udarbejde dybtgående 
undersøgelser af arbejdsmarkedet i Europa og at fore­
lægge en årsrapport om beskæftigelsessituationen og 
-perspektiverne i Fællesskabet. Denne rapport bør inde­
holde en klar, sammenlignende analyse af tendenserne 
i beskæftigelsen og arbejdsløsheden — og kaste lys over 
den »grå« zone derimellen — af den tiltagende brug af 
løsarbejde og sort arbejde, og af udbredelsen af usikre 
arbejdsforhold. I rapporten bør man også undersøge 
den virkning, som den demografiske situation vil få i 
medlemsstaterne, idet færre unge mennesker vil træde 
ind på arbejdsmarkedet i den nærmeste fremtid, mens 
mange ældre arbejdstagere vil forlade det. Rapporten 
bør ikke blot behandles af Det Stående Udvalg for 
Beskæftigelse, men også officielt tilstilles Det økonomi­
ske og sociale Udvalg. 
1.8. Den geografisk skæve fordeling af arbejdsløshe­
den og indkomsterne blev ikke reduceret væsentligt i 
1988. I Spanien og Irland omfatter arbejdsløsheden 
f.eks. 20% af den erhvervsaktive befolkning mod EF-
gennemsnittet på 11,5%, og der er fortsat regioner, 
hvor forholdene er lige så grelle eller endda værre. 
Hvad angår indkomsten, er de fire fattigste lande i 
Fællesskabet ganske vist begyndt at hale ind på de 
øvrige, men de har dog stadig kun 65 % af de fire rigeste 
landes gennemsnitlige bruttonationa produkt (BNP) per 
capita. 
1.9. Som helhed er fattigdommen i Fællesskabet — 
navnlig fattigdommen i dens »nye former«, som berø-
orer langt bredere befolkningslag — ikke blevet brem­
set. Som for nylig påvist af Kommissionen (*) og kom­
menteret af ØSU(2) har den grundlæggende tendens 
gennem de seneste ti år været, at et stigende antal 
mennesker er afhængige af social bistand — uden dog 
altid at få den. For med den generelle stigning i behovet 
for social beskyttelse er visse former for social bistand 
blevet udhulet. Og skønt de sociale udgifter som helhed 
er steget, vil deres andel af BNP i de fleste medlemsstater 
uden tvivl fortsat falde (3). 
(*) Se af 22. december 1988: Forslag til Rådets afgørelse om 
iværksættelse af et EF-handlingsprogram på mellemlang sigt 
for økonomisk og social integration af de dårligst stillede 
befolkningsgrupper. 
(2) Se ØSU's informationsrapport om fattigdommen af 9. marts 
1989. 
(3) Se af 7. december 1988: Rapport fra Kommissionen. Frem­
skrivninger af de sociale udgifter og deres finansiering på 
mellemlang sigt — Fremskrivninger for 1990 — Sammenfat­
tende beretning, s. 6-7. 1.10. En anden foruroligende tendens er den aftagen­
de respekt for sociale og samfundsmæssige normer og 
ungdomskriminalitetens tiltagen selv i visse ganske vel­
stillede kredse. 
2. EF's socialpolitik i 1988 
2.1. Skønt man i 1988 beskæftigede sig mere med 
begrebet »den sociale dimension«, synes der stadig at 
være uenighed om, hvad det indebærer. I den forbindel­
se må det næves, at Kommissionen har bedt ØSU udar­
bejde en udtalelse om det eventuelle indhold i en EF-
pagt om de fundamentale sociale rettigheder. Det resul­
terede i udtalelsen »Fundamentale arbejdsmarkedsmæs­
sige og sociale rettigheder i EF« (4), hvori ØSU afviste 
begrebet »europæisk social-charter« og henstillede, at 
man anvender de i traktaten foreskrevne instrumenter 
til via lovgivningen i medlemsstaterne at garantere de 
fundamentale arbejdsmarkedsmæssige og sociale ret­
tigheder. ØSU afventer Kommissionens reaktion på 
denne udtalelse, der sammen med tidligere udtalelser (5) 
bør kunne bidrage til at fremme det omtalte begreb. 
2.2. EF's væsentligste socialpolitiske initiativer i 1988 
var en »intern interimsrapport« (6) og et »arbejdsdoku­
ment (7). (Sidstnævnte opregner ca. 80 forslag og foran­
staltninger fra Kommissionen vedrørende »det indre 
markeds sociale dimension«, hvoraf kun ganske få er 
vedtaget af Rådet, mens 20 stadig er under behandling 
i Rådet og 40 endnu under udarbejdelse. Imens nærmer 
1992 sig.) Desuden iværksatte Kommissionen et såkaldt 
»Handlingsprogram til støtte for langtidsledige«. Den 
sociale dialog (»Val Duchesse«) videreførtes. Kommis­
sionen genoptog — med ØSU's tilslutning — temaet 
»Arbejdstagernes medindflydelse« i forbindelse med 
»Statut for Det Europæiske Selskab«, foreløbig i form 
af et memorandum fra Kommissionen (8). 
2.3. Et område, hvor Kommissionen tog konkrete 
initiativer, var minimumsforskrifter for sikkerhed og 
sundhed på arbejdspladsen, hvorom der blev forelagt 
flere direktiver. ØSU støttede kraftigt disse forslag. 
ØSU godkendte også Kommissionens forslag om æn­
dring af bevisbyrden i ligestillingssager. 
(4) ØSU's udtalelse om »Fundamentale sociale og arbejdsmar­
kedsmæssige rettigheder i EF« (EFT nr. C 126 af 23. 5. 1989, 
s. 4). 
(5) ØSU's udtalelse og informationsrapport om »Sociale aspekter 
af det indre marked« (EFT nr. C 356 af 31. 12. 1987). 
(6) Det Sociale Europa: »Det indre markeds sociale dimension. 
Den internationale arbejdsgruppes interimsrapport« (ISBN 
92-825-8256-6). 
(7) »Det indre markeds sociale dimension«: Kommissionens ar­
bejdsdokument 14. september 1988. 
(8) ØSU's udtalelse: EFT nr. C 23 af 30. 1. 1989. 
7. 8. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 201/19 
2.4. Endelig blev der også noteret fremskridt i forbin­
delse med reformen og den eventuelle fordobling af 
strukturfondene, som skal fremme den økonomiske og 
sociale samhørighed mellem EF's regioner. 
3. 1992 og den europæiske »sociale udfordring« 
3.01. I 1988 fremhævede Det Europæiske Råd ende­
lig »betydningen af de sociale aspekter af fremskridtene 
hen imod målsætningen for 1992«, idet det mærkede 
sig, »at det store indre marked i kraft af fjernelsen af 
hindringerne for vækst frembyder de bedste muligheder 
for at fremme beskæftigelsen og øge Fællesskabets ge­
nerelle velstand til fordel for alle dets borgere« {l). 
3.02. Rigtigt gennemført skulle det europæiske indre 
marked kunne bidrage til at sætte skub i industrien 
og tjenesteydelsessektoren ved at fjerne hindringer for 
handel og produktion, sikre omfattende besparelser, 
intensivere konkurrencen og fremme effektivitetet, tek­
nisk innovation og dynamisk omstrukturering. Resulta­
tet skulle gerne blive besparelser på skønsmæssigt 
200 000 millioner ECU og bedre rentabilitet for virk­
somhederne og større valgmuligheder for forbru­
gerne^). 
3.03. Samtidig kan de ca. 40 millioner mennesker i 
medlemsstaterne, der har under halvdelen af gennem­
snitsindkomsten per capita at leve af, herunder en del 
af de ca. 16 millioner arbejdsløse og deres familier, med 
god grund spørge, hvad 1992 mon vil bringe dem. 
Vil denne »den største chance« for beskæftigelse og 
velstand bare »gå dem forbi«? Vil der blive gjort noget 
for aktivt at fremme, udvikle og ophjælpe nye jobs, 
eller skal de bare »dukke op«, som de bedst kan? Vil 
man bevidst sørge for, at de økonomiske og kommer­
cielle udbytte af det indre marked kommer til at påvirke 
de sociale vilkår i Europa, eller vil det blot få tilfældige 
og ulige fordelte konsekvenser? Vil forøgelsen af struk­
turfondenes midler få den ønskede virkning? 
3.1. De vigtigste temaer med henblik på 1992 er 
beskæftigelse, tilpasningsevne, uddannelse og mobilitet. 
3.1.1. Sammenlignet med medlemsstaternes nuvæ­
rende, usammenghængende forsøg på at bekæmpe mas­
searbejdsløsheden synes 1992 og de dertil knyttede EF-
målsætninger at rumme et vist håb. Man venter, at det 
indre marked vil give anledning til en ekstra økonomisk 
vækst på 5-7% (renset for inflation), hvad der skønnes 
på mellemlang sigt at ville forøge beskæftigelsen i EF 
(1) Det Europæiske Råd i Hannover, 2.7.-28. juni 1988, »For­
mandskabets konklusioner«. 
(2) Jf. »Den europæiske udfordring - 1992«: Udbyttet af et indre 
marked« (Cecchini-rapporten). med 1,5-3,9%, en nettofremgang på 1,8-5 millioner 
jobs(3). (Derimod kan et betydeligt antal jobs komme 
i fare på kort sigt.) 
3.1.2. Den umiddelbare »sociale udfordring«, som 
Fællesskabet står overfor, går ud på at sikre, at denne 
forventede vækst både støttes af beskæftigelsesfrem­
mende foranstaltninger og udnyttes til at skabe beskæf­
tigelse, at forbedring af beskæftigelsesniveauet og job­
kvaliteten prioriteres, og at en nettoforøgelse af arbejds­
mængden og antallet af jobs opnås og fastholdes i 
stedet for nedskæring, fortrængning eller erstatning af 
eksisterende jobs. 
3.1.3. Problemet illustreres af, at de anstrengelser og 
ofre, der ligger bag det aktuelle økonomiske genop­
sving, som har medført det bedste resultat i 10 år, ikke 
modsvares af væsentlige ændringer i arbejdsløsheden 
og beskæftigelsen. Der er nu flere folk i arbejde i Europa 
end nogensinde, men den vækst på 3,5 %, der noteredes 
i 1988, betød ikke nogen væsentlig reduktion af antallet 
af europæiske borgere uden job. De nye ekspanderende 
erhvervssektorer, som f.eks. tjenesteydelsessektoren, 
synes kun i begrænset omfang at kunne beskæftige 
ekstra fuldtidsarbejdskraft, især i takt med at den nye 
informationsteknologi bliver beskæftigelsesmæssigt 
neutral. 
3.1.4. Dette vedvarende »beskæftigelsesunderskud« 
er årsagen til, at den europæiske »sociale udfordring« 
i årene forud for og efter 1992 indebærer mere end 
blot at udnytte væksten til at skabe beskæftigelse og 
beskæftigelsen til at skabe yderligere vækst. Den euro­
pæiske »sociale udfordring« kræver et sæt af målrettede 
beskæftigelsesfremmende foranstaltninger, som reage­
rer på og virker sammen med markedets varierende 
efterspørgsel, uden dog at være en simpel funktion 
heraf. Med andre ord: 
— de fordele, der ligger i markedets fleksibilitet og 
økonomiske ydeevne må understøttes af smidige 
arbejdsmetoder og ordentlig uddannelse, som kan 
bidrage til at maksimere beskæftigelsespotentialet, 
— ligeledes bør markedsudsigterne suppleres med for­
handlede beskæftigelsesprogrammer, der fokuserer 
på samfundsmæssige behov som boligbyggeri, social 
og samfundsmæssig service, forøgelse af livskvalite­
ten, beskyttelse og forbedring af miljøet og naturres­
sourcerne, bevarelse og fornyelse af kulturarven 
osv. - behov, som er af afgørende betydning for 
den sociale struktur, som ligger bag det europæiske 
(3) Smst. 
Nr. C 201/20 De Europæiske Fællesskabers Tidende 7. 8. 89 
demokrati, som det frie marked hviler på, og som 
ingen udenlandske producenter eller konkurrenter 
nogensinde kan opfylde. 
3.1.5. For det første er det en forudsætning for varig 
økonomisk vækst, der kan bidrage til at forøge beskæf­
tigelseseffekten i industriens investeringer, at der sker 
en væsentlig forbedring i arbejdskraftsvilkårene på ud­
budssiden, særlig i form af realistiske lønninger, lavere 
arbejdsomkostninger pr. enhed og en fleksibel og moti­
veret arbejdsstyrke, som kan forøge kapitalens produk­
tivitet, forbedre udnyttelsen af produktionsanlæggene 
og medvirke til en fleksibel tilrettelæggelse af produk­
tionen. 
3.1.5.1. Men løntilbageholdenhed og vilje til at udvi­
se fleksibilitet kan hverken påtvinges arbejdsstyrken 
eller opretholdes i et alle-mod-alle-klima præget af mis­
tro, usikkerhed og frygt for fremtiden. En sådan opfat­
telse bygger på, at arbejdskraften betragtes som en vare 
blandt andre i økonomien, og den bidrager hverken til 
en god tilrettelæggelse af produktionen eller til den 
sociale samhørighed og stabilitet, som erhvervslivet har 
behov for. Den røber utilstrækkelig forståelse for, hvil­
ken nytte en virksomhed på længere sigt kan have af 
den loyalitet, kvalitet, pålidelighed og vilje til fleksibili­
tet, der udvises af en arbejdsstyrke, som fastholdes 
ved hjælp af/nyder godt af vedvarende uddannelse, 
omskoling og andre goder. 
3.1.5.2. En socialt mere ansvarlig og økonomisk 
mere holdbar metode til at søge at opnå en balance 
mellem de ansattes ønsker og de økonomiske kends­
gerninger er den »funktionelle fleksibilitet«. Herved 
forstås, at man ved hjælp af et godt forhold mellem 
arbejdsmarkedets parter og via kollektive overenskom­
ster udvikler arbejdstagernes even til at skifte job inden 
for en given eller en stærkt foranderlig organisatiorisk 
struktur og forøger arbejdstagernes evne til at tilpasse 
sig »kvalitative ændringer i efterspørgslen ... dikteret af 
markedet, af teknologi eller af virksomhedens strategi­
ske valg« i1). Dette kræver både en fremsynet ledelse og 
en arbejdsstyrke, der er villig til at gøre den uddannel­
sesmæssige indsats, der er nødvendig for at ændre kvali­
fikationerne eller kvalificere sig på flere felter. 
3.1.5.3. Nøje knyttet til den »funktionelle fleksibili­
tet« og af afgørende betydning for ønsket om at forøge 
industriinvesteringernes beskæftigelseseffekt er behovet 
for at maksimere kapitaludstyrets arbejdstimer, så der 
kan ansættes mere arbejdskraft pr. kapitalenhed (2). 
Dermed opstår det komplekse problem vedrørende ar­
bejdstidens tilrettelæggelse, som let kan vække splid. 
Det kan kun løses, hvis begge parter giver indrømmelser 
og viser god vilje. Erfaringen har vist, at det under visse 
t1) Smst. 
(2) Økonomisk årsberetning 1988/1989: Med blikket mod 1992 
(KOM(88) 591 endelig udg., vol. I), s. 53/54. omstændigheder kan være en løsning at kombinere den 
reduktion af omkostningerne, der følger af kapitalud­
styrets længere arbejdstid, med en reduktion af den 
individuelle arbejdstid og oprettelse af flere jobs. 
Hvis begge parter viser fleksibilitet, kan der muligvis 
også gennemføres en omlægning af arbejdstiden med 
det resultat, at de, der ønsker det, lettere kan få deltids­
arbejde, og at der udvikles bedre og mere avancerede 
sociale foranstaltninger, som passer til et moderne sam­
fund. 
3.1.5.4. Overalt er der brug for en positiv og kon­
struktiv holdning, der bygger på en demokratisk (og 
mindre omkostningsfuld) opfattelse, som indebærer, 
at partnerskab, ansvarligt samarbejde, information og 
konsultation sættes i højsædet, at man hellere planlæg­
ger for fremtiden end forsvarer fortiden, og at frem­
skridt søges opnået ved forhandling og konsensus snare­
re end ved diktat. Den mest hensigtsmæssige vej synes at 
være kollektive forhandlinger mellem arbejdsmarkedets 
parter på alle aftalte niveauer, suppleret med nationale 
og europæiske lovgivningsmæssige rammer, som garan­
terer de fundamentale sociale og faglige rettigheder (3). 
3.1.5.5. I tilknytning hertil er der behov for at sikre, 
at eksisterende EF-rettigheder, som i 1992-perspektivet 
kan bidrage til højere beskæftigelse — særlig arbejds­
kraftens frie bevægelighed — udnyttes efter hensigten. 
I hvidbogen om gennemførelsen af det indre marked 
udtrykte Kommissionen håb om at kunne komme i 
gang med at harmonisere lærlingeuddannelsen (herun­
der praktisk uddannelse i virksomhederne), hvorefter 
der på et senere stadium skulle indføres et EF-certifikat 
for erhvervsuddannelse. Siden da er der gjort visse 
fremskridt i den retning, f.eks. med Rådets beslutning 
af 1. december 1987, som sikrer alle unge, der ønsker 
det, adgang til to eller flere års erhvervsuddannelse 
efter den obligatoriske skolegang (4). I mellemtiden har 
Kommissionen indledt det nødvendige tekniske arbejde 
med henblik på at etablere sammenlignelighed mellem 
kvalifikationer, bistået af Det Europæiske Center for 
Udvikling af Erhvervsuddannelse (Cedefop), som har 
udarbejdet fælles »jobbeskrivelser« for EF, der kan 
benyttes som »referenceramme« i forbindelse med gen­
sidig anerkendelse og udformning af nye uddannelser. 
Der synes dog stadig at være lang vej tilbage, før man 
når til enighed om et EF-erhvervsuddannelsescertifikat. 
Samtidig må der gøres en kraftig indsats for at tilpasse 
og forbedre skoleuddannelsen som forberedelse til ar­
bejdslivet, for at skabe bedre muligheder for sprogind­
læring, særlig for migrantarbejdernes børn og børn 
tilhørende etniske minoriteter, og endelig for at sikre 
lige muligheder på arbejdsmarkedet. 
3.1.6. Som tidligere nævnt må EF's »beskæftigelses-
underskud« også bekæmpes ved hjælp af et EF-jobpro-
(3) Se ØSU's udtalelse om »Fundamentale sociale rettigheder i 
EF«, s. 5-7. 
(4) EFT nr. L 340 af 10. 12. 1987. 
7. 8. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 201/21 
gram, der fokuserer på de samfundsmæssige behov og 
til det yderste udnytter de muligheder for beskæftigelse, 
der kan ligge i de småvirksomheder, kooperativer, råd­
givningscentre, selvhjælpsgrupper og andre socialt 
orienterede organisationer, håndværk og behandlende 
organer, der for tiden opstår både i de indre byer og i 
landdistrikerne. Det kan bedre svare sig at enes om 
beskæftigelsesintensive investeringer, navnlig på områ­
der, der er af betydning for social samhørighed og 
velfærd — såsom boligbyggeri, tjenesteydelser, offentli­
ge arbejder, infrastruktur, miljø osv. — end at finansie­
re massearbejdsløsheden. Det afgørende spørgsmål er, 
om der er tilstrækkelig politisk vilje i medlemsstaterne 
til i forbindelse med 1992 at gennemføre et sådant 
kvalitativt EF-program for investering i beskæftigelse. 
Bryssel, den 22. juni 1989. 3.2. Den europæiske »sociale udfordring« rækker 
videre end til beskæftigelsen; men beskæftigelsen er 
afgjort et vigtigt element, idet den præger vor dagligdag 
og berører vore familier og deres fremtid, hvorfor den 
også har fået førstepladsen i denne udtalelse. Til syven­
de og sidst drejer den europæiske »sociale udfordring« 
sig om, hvilken overnational, etisk og demokratisk 
model vi forestiller os, hvilket forhold vi tilstræber 
mellem sociale udgifter og forbrug, og hvilken form 
for »Borgernes Europa« vi ønsker at opbygge. Det 
økonomiske og sociale Udvalgs budskab lyder »Frem­
skridt via konsensus«. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg