DA Den Europæiske Unions Tidende C 88/53

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Energieffektivitet«

(2006/C 88/13)

Kommissionen besluttede ved brev af 7. juni 2005 under henvisning til EF traktatens artikel 262 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om: »Energieffektivitet«.

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU's Faglige Sektion for Transport, Energi, Infrastruktur og Informationssamfundet, som udpegede Stéphane Buffetaut til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 31. januar 2006.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 424. plenarforsamling den 14.-15. februar 2006, mødet den 14. februar 2006, følgende udtalelse med 78 stemmer for, 2 imod og 1 hverken for eller imod:

1. Konklusion: Fremme af energieffektivitet

1.1 Virksomhederne er nødt til at forske i energieffektivitet, og de frivillige aftaler kan i de fleste tilfælde imødegå de store udfordringer, der er forbundet med de stigende energiomkostninger.

1.2 EU kunne her spille en yderst nyttig rolle ved at systematisere oplysningerne om god praksis og nyskabelser på området. Generaldirektoratet for Energi kunne blive en form for omdrejningspunkt for information om energieffektivitet.

1.3 Oplysningskampagner kan også spille en vigtig rolle. Kampagnerne skal føres så tæt på slutbrugerne og de relevante erhvervssektorer som muligt, hvis de skal være effektive. Det er derfor op til de nationale og lokale myndigheder at tage ansvaret for sådanne tiltag.

1.4 Endelig bør lovgivning ikke være reglen, men snarere undtagelsen, eftersom der allerede er blevet vedtaget en række retsinstrumenter, hvis gennemførelse først bør evalueres.

1.5 Energieffektivitet er ikke blot et slagord, en luksus eller en fiks idé. Da energiefterspørgslen på internationalt plan fortsat stiger, navnlig som følge af den hurtige udvikling i vækstøkonomier som Kina, Indien og Brasilien, er det i borgernes, virksomhedernes, medlemsstaternes og EU's interesse. Det Internationale Energiagentur forventer, at energiefterspørgslen på verdensplan vil stige med 60 % frem til 2030, mens Den Europæiske Union — som for 80 %'s vedkommende er afhængig af fossile brændstoffer — vil opleve, at dens energiimport stiger fra 50 til 70 % i samme periode. Over for producentlandene og de øvrige store forbrugerlande taler EU imidlertid ikke med én stemme på verdensenergimarkedet. Derfor efterlyste Tony Blair, i sin egenskab af formand for Rådet, en fælles energipolitik på det uformelle topmøde på Hampton Court i oktober sidste år.

1.6 Man skal ikke gemme sig bag det faktum, at den eksplosive efterspørgsel og de øgede energiomkostninger kan lægge et stort pres på EU's økonomiske vækst, tilskynde til udflytning af de mest energiomkostningsfulde aktiviteter og dermed forværre den sociale situation i de medlemsstater, hvis sociale sikringsordninger allerede er præget af stærke spændinger som følge af den stigende ældrekvote og det faldende befolkningstal. Energieffektivitetsforanstaltninger er for så vidt særdeles fornuftige, fordi de i sidste ende bidrager til omkostningsreduktion og dermed til forbedring af konkurrenceevnen.

1.7 Konkurrencen om energiressourcer kan på samme vis medføre stærke politiske spændinger eller ligefrem udgøre en trussel mod freden i visse verdensdele, en trussel, der kombineret med international terrorisme nemt kan gribe om sig.

1.8 Endelig er en fornuftig, effektiv og moderat udnyttelse af energiressourcer nødvendig for at sikre stabiliteten på kloden og for de kommende generationer.

1.9 EØSU finder, at grønbogen om energieffektivitet — hvordan vi kan få mere ud af mindre, rejser en række relevante spørgsmål og foreslår nogle realistiske handlingsmuligheder. EØSU støtter på det kraftigste hensigten om at mindske energiforbruget med 20 % og anser det for nødvendigt ikke blot at nå målet om en årlig reduktion i energiforbruget på 1 % hurtigst muligt, men også at opstille et mål om en reel begrænsning på 2 %.

1.10 Ifølge EØSU er de frivillige aftaler med de store økonomiske sektorer uden tvivl en effektiv løsning, der om muligt er at foretrække frem for bindende regulerende tiltag. Da de to mest energiforbrugende sektorer er transportsektoren og byggebranchen, er det på disse områder, at der skal gøres det største fremskridt og forskes i ny teknologi. Den fortsatte og gradvise indførelse af energieffektiv teknologi opfylder på én gang forbrugernes og industriens krav. EU og medlemsstaterne bør gøre en kraftig indsats for at føre konvergerende politikker til fremme af energieffektivitet, udveksling af god praksis og udbredelse af den bedste teknologi samt organisere oplysningskampagner rettet mod husholdningerne og forbrugerne.

2. Introduktion

I 2000 understregede Kommissionen det presserende behov for mere aktivt at fremme energieffektiviteten både på EU-plan og i de enkelte medlemsstater. Behovet skulle ses i lyset af vedtagelsen af Kyoto-protokollen og det nødvendige i at indføre en mere bæredygtig energipolitik på et kontinent, der i vid udstrækning er afhængig af ressourcer, samt styrke forsyningssikkerheden.

For at øge energieffektiviteten i Det Europæiske Fællesskab blev der derfor offentliggjort en handlingsplan, der indeholdt følgende målsætninger:

— gøre opmærksom på energieffektivitet,

— fremsætte forslag til fælles foranstaltninger inden for rammerne af Kyoto-aftalen,

— klarlægge Fællesskabets og medlemsstaternes respektive roller,

— realisere potentialet for forbedring af energieffektiviteten med målet om at mindske det årlige energiforbrug med 1 %, et kumulativt mål, der forventes at være realistisk,

— udbrede ny teknologi.

2.1 Situationen fem år efter

Målet om 1 % er endnu ikke nået, men en række retsinstrumenter er blevet iværksat, forpligtende aftaler er indgået med visse økonomiske sektorer, en større debat er blevet indledt af Kommissionen eller på anmodning af Rådet, Kyoto-aftalen er trådt i kraft og målsætninger for udviklingen af vedvarende energi er fastsat. Det er sandsynligt, at målet om en reduktion i energiintensiteten ikke vil være lineær, men at der sektor for sektor vil være tale om en gradvis reduktion.

2.1.1 Retsinstrumenter

Nogle retsinstrumenter er vedtaget, mens andre er under vedtagelse. Nogle er målrettede, mens andre er mere generelle, såsom forordning om energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr (1), direktiv om bygningers energimæssige ydeevne (2), direktiv om fremme af kraftvarmeproduktion (3) og forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om energieffektivitet i slutanvendelserne og om energitjenester (4).

Herudover er der indgået aftaler med visse økonomiske sektorer om minimale effektivitetsstandarder. Disse frivillige aftaler udgør et alternativ til udarbejdelsen af ny lovgivning.

Imidlertid bør der drages omsorg for, at der i den forbindelse ikke opstår et virvar af for mange indbyrdes overlappende retsforskrifter, hvilket yderligere ville øge antallet af vanskeligt overskuelige regler, og som derfor som helhed ville blive en økonomisk hæmsko og dermed også ville skade det ønskede mål om større effektivitet inden for energisektoren.

2.1.2 En bredere debat

Den Europæiske Union har samtidig rejst en bredere debat, navnlig i form af en række strategier, såsom strategien for bæredygtig udvikling, der blev vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Göteborg i 2001, og som skulle være fornyet inden udgangen af 2005, hvilket desværre ikke er sket. Tematiske strategier for genanvendelse, bæredygtig udnyttelse af naturlige ressourcer eller byudvikling, der indeholder energimæssige aspekter, kan også nævnes i denne forbindelse.

2.1.3 Kyoto

Kyoto-protokollen trådte i kraft efter Den Russiske Føderations ratificering heraf, men uden opbakning fra Amerikas Forenede Stater, der ellers anvender betydelige beløb på forskning i, hvordan CO2-udslippet kan nedbringes.

Kommissionen har i den forbindelse offentliggjort en meddelelse om »At vinde kampen mod den globale klimaændring«, og Det Europæiske Råd har på sit forårsmøde bekræftet, at det er fast besluttet på at skabe et nyt afsæt for de internationale forhandlinger.

2.1.4 Udvikling af vedvarende energi

Der er fastlagt politikker og målsætninger for udviklingen af vedvarende energi, navnlig inden for vindmølleenergi, men også på samtlige miljøteknologiske områder.

Energiefterspørgslen stiger til stadighed og EU's energiafhængighed er fortsat høj, hvilket kan få alvorlige konsekvenser for de i forvejen utilfredsstillende økonomiske resultater, eftersom efterspørgslen på verdensplan stiger kraftigt, navnlig som følge af udviklingen i vækstøkonomier som Kina, Indien og Brasilien.

Debatten og gennemførelsen af en europæisk energieffektivitetspolitik er således ikke ren og skær luksus, men en nødvendighed af hensyn til:

— bæredygtig udvikling,

— økonomisk uafhængighed,

— politisk uafhængighed.

EØSU's debat vil derfor behandle energieffektivitet og behovet for bæredygtig udvikling, konkurrenceevne og økonomisk uafhængighed, hvilket afspejler indholdet i grønbogen.

3. Grønbogen om energieffektivitet

3.1 Kommissionen offentliggjorde den 22. juni 2005 en Grønbog om energieffektivitet — eller hvordan vi kan få mere ud af mindre. Grønbogen kommer i forlængelse af offentliggørelsen af og indledningen af Parlamentets debatter om forslaget til direktiv om energieffektivitet i slutanvendelserne og om energitjenester og af en anmodning om EØSU's sonderende udtalelse om energieffektivitet. Denne rækkefølge kan umiddelbart virke forvirrende, da grønbøger normalt offentliggøres forud for lovgivningsforslagene, men denne grønbog er udarbejdet på et bredere grundlag end direktivforslaget. EØSU's sonderende udtalelse kan betragtes som et bidrag til Kommissionens høringer.

3.2 Ud fra erkendelsen af, at energiefterspørgslen fortsat vil stige trods argumenterne for et mere rationelt energiforbrug, anser Kommissionen det for hensigtsmæssigt at »sætte fornyet skub i et program til fremme af energieffektivitet på alle planer af det europæiske samfund«. EU vil ifølge Kommissionen kunne spare mindst 20 % af sit nuværende energiforbrug. EØSU bifalder Kommissionens og Parlamentets erklærede ambition med hensyn til målsætningerne for energiforsyningen og brugen af forskellige energikilder. EØSU mener, at det vil kunne få en gavnlig indvirkning på skabelsen af arbejdspladser gennem udviklingen af ny teknologi. Det er dog vigtigt at sikre, at EU's energipolitik i lyset af den stigende internationale konkurrence ikke øger energiomkostningerne, hvilket vil medføre øgede produktionsomkostninger. CO2-emissionsattester udgør en ikke ringe udgift for store energiforbrugende industrier (f.eks. cementindustrien). Man må derfor ikke undervurdere de socioøkonomiske konsekvenser, som de planlagte eller indførte foranstaltninger kan få.

3.3 I overensstemmelse med fremgangsmåden for udarbejdelsen af grønbøger stiller Kommissionen 25 spørgsmål vedrørende de løsningsmuligheder, der peges på, for at strukturere den offentlige høring. Kommissionen lægger op til foranstaltninger, der skal gennemføres på EU-plan, nationalt, regionalt og lokalt plan, og som led i det internationale samarbejde under henvisning til de politikker, der skal føres, og de berørte sektorer, det hele belyst med eksempler.

3.4 Nogle problematikker behandles overraskende nok ikke på trods af deres åbenbare relevans. Eksempelvis nævnes intet om hverken bybelysning og offentlig belysning generelt, fremstilling med brug af genanvendte produkter, hvilket i nogle tilfælde er mere energibesparende (metaller, aluminium m.m.), eller udnyttelse af biogas fra deponeringsanlæg.

3.5 Formålet med grønbogen er at kortlægge de flaskehalse (mangel på incitamenter, information, uddannelse, finansieringsmekanismer, m.m.), som på nuværende tidspunkt hindrer omkostningseffektive energibesparelser i at blive ført ud i livet. De tiltag, som skal gennemføres, er de, der kan føre til nettobesparelser, når de nødvendige investeringer medregnes. Kommissionen forventer svar på de spørgsmål, der stilles, i form af forslag og eksempler, der kan bidrage til at opfylde det foreslåede mål. En handlingsplan forventes at blive udarbejdet i 2006 som opfølgning på grønbogen.

3.6 Kommissionen er relativt optimistisk, da den mener, at en streng gennemførelse af alle de foranstaltninger, der er truffet efter 2001, f.eks. direktivet om bygningers energimæssige ydeevne og kraftvarmedirektivet, sammen med nye foranstaltninger vil kunne føre til årlige energibesparelser på ca. 1,5 %, hvilket vil gøre det muligt at nå forbrugsniveauet fra 1990.

4. Energieffektivitet og behovet for bæredygtig udvikling, konkurrenceevne og økonomisk uafhængighed

4.1 Energikæden omfatter producenten, leverandøren, forhandleren og forbrugeren. Det er derfor vigtigt at gribe ind på alle trin i denne forsynings- og efterspørgselskæde. Tiltag vil dog sandsynligvis blive mest effektive i kædens ender: produktion og forbrug.

4.2 Produktionsformerne effektiviseres regelmæssigt.

4.2.1 Kombineret kraftvarmeproduktion genvinder en energi, der ellers ville være gået til spilde, men ny teknologi gør det muligt også at anvende alternative energikilder. Opfangelsen og udnyttelsen af minegas gør det således muligt at forsyne kraftvarmeværker (for eksempel i Freyming Merlebach i Lorraine). Varmen fra højovne kan ligeledes genvindes og udnyttes (teknik anvendt i Brescia i Italien). I de nordiske lande er dele af kombinerede kraftvarmeanlæg blevet omlagt, så de anvender træ som energikilde, hvilket har udviklet en træindustri. Forskning i, hvordan man kan løse problemer med tilsodning af anlæg og uregelmæssig forbrænding, skal desuden forbedre anlæggenes ydeevne.

4.2.2 Udnyttelsen af biogas i deponeringsanlæg gør det muligt på én gang at udvinde en energikilde, der ellers ville være gået tabt, og bekæmpe drivhuseffekten. En sådan nyskabelse og udnyttelse tilskynder til anbringelse af anlæg tæt på forbrugsstedet, så energitab som følge af transport kan forhindres eller mindskes.

4.2.3 I forbindelse med elproduktion kan der opnås betydelige effektivitetsgevinster f.eks. ved anvendelse af sol- og vindenergi og i alle typer store klassiske kraftværker og atomkraftværker af den nye generation.

4.3 Med hensyn til forbrug indføres der løbende energibesparende teknologier i de forskellige energiforbrugende sektorer. De stigende energiomkostninger for slutbrugerne tvinger industrien til at anvende ny teknik.

4.3.1 I bilindustrien gøres der både fremskridt inden for motorudvikling, brændstoffers kvalitet og effektivitet og udviklingen af bildæk. Bilers energiforbrug har været dalende de sidste ti år, men det skal erkendes, at denne forbedring modsvares af det stigende antal private biler. Den stigende anvendelse af biobrændstoffer kan fremmes yderligere med skatteincitamenter ved for eksempel at opkræve lavere afgifter for biobrændstoffer end for olieprodukter (5). Bilindustrien har indgået en frivillig aftale med EU om ikke at overskride en CO2 udledning på 140 g/km i gennemsnit inden 2008. Parlamentet og Rådet ser gerne, at ACEA fastsætter et mål på 120 g/km inden 2010. Hvis aftalen overholdes, vil de private biler, der kommer på markedet i 2008-2009, under alle omstændigheder forbruge 25 % mindre brændstof end i 1998.

4.3.2 På transportområdet fører lokale og regionale myndigheder i hele Europa en politik for bytransport, der skal forbedre kvaliteten af den offentlige transport og mindske brugen af private biler. I Frankrig har hver kommune for eksempel fået pålagt at udarbejde en bytransportplan, der skal fremlægges og godkendes. I andre tilfælde er der truffet tvangsforanstaltninger, navnlig i form af vejafgifter (jf. London).

4.3.3 Anvendelsen af transportformer, der har tabt terræn, bør fremmes, såsom jernbanetransport, hvis andel af godstransportmarkedet fortsat er faldende i Europa (- 7 %), og transport ad vandveje. Det bør dog erkendes, at der på trods af de gode hensigter kun er sket en lille udvikling i disse to energieffektive sektorer, navnlig på grund af manglende infrastruktur og de høje omkostninger, der er forbundet med udbygningen eller moderniseringen af infrastrukturen (jf. Rhin- og Rhône-kanalen eller den transalpinske jernbaneforbindelse). Desuden støder infrastrukturudbygningen — med eller uden grund — ofte på modstand fra miljøinteressegrupper.

4.3.4 Der gøres også energibesparende fremskridt inden for forvaltningen af bybelysning. Fjernforvaltningen af lysnettet gør det således muligt dels at kontrollere, hvordan nettet fungerer i realtid, dels at regulere den elektriske spænding og justere strømmængden efter det reelle behov, hvilket resulterer i energibesparelser for hele samfundet. Offentlig belysning af ældre dato (for eksempel kviksølvdamplamper) erstattes ofte af højtryksnatriumdamplamper, der er mindre kraftige og billigere. Der udvikles også hvide dioder og solenergi, der kun forbruger lidt energi. Energibesparende pærer til privat forbrug vinder gradvist indpas på markedet og resulterer i et lavere elforbrug. Visse elforsyningsvirksomheder tilbyder deres kunder gavekort til energibesparende pærer (jf. Italien).

4.3.5 Hvad angår bygninger, skulle direktivet om bygningers energimæssige ydeevne gerne bære frugt. Isoleringsstandarderne har under alle omstændigheder medført betydelige fremskridt inden for al ny bebyggelse og på vinduesområdet.

4.3.6 På det industrielle område har flere store sektorer, som for eksempel bilindustrien, indgået frivillige aftaler om at øge deres produkters energieffektivitet, som i øvrigt er underlagt de europæiske mærkningsbestemmelser. Indførelsen af kraftvarmeværksenheder til industrielt brug er under udvikling. Det bør bemærkes, at visse yderst energiforbrugende sektorer, såsom aluminiumssektoren, sparer megen energi ved anvendelsen af genbrugsprodukter.

4.4 Det fremgår af de nævnte eksempler, at en mere energieffektiv udvikling er gunstig for de økonomiske aktører i lyset af de fortsat stigende energiomkostninger, og man kan derfor konkludere, at frivillige tiltag kan vise sig at være lige så effektive som lovgivning på lang og mellemlang sigt.

5. Grønbogens spørgsmål

5.1 Spørgsmål 1: Hvordan kan de europæiske investeringer i energieffektiv teknologi fremmes?

EØSU mener, at skatteincitamenter effektivt kan fremme investeringerne, og at energieffektive tjenester, der fortsat udvikles, herudover kan øge energieffektiviteten i industrielle anlæg.

Ifølge EØSU findes der dog andre frivillige og ikke-skattemæssige foranstaltninger, der kan være effektive, såsom priser for energibesparelse, udbredelsen af den bedst mulige teknologi, interne kampagner i virksomhederne for at udvikle simple og daglige rutiner (automatisk slukning af lys, elektrisk og elektronisk udstyr på vågeblus m.m.) samt kampagner rettet mod den brede offentlighed. På samme vis kan energiforsyningsvirksomheder tilskynde forbrugerne og kunderne til at blive ansvarlige forbrugere ved for eksempel at udbrede brugen af energibesparende pærer. Det handler også om individuelt og kollektivt ansvar. Ifølge et indisk ordsprog hedder det med rette, at »vi lever i en verden, som vi skal give videre til vores børn«. Det ville ikke være moralsk forsvarligt at indtage en uansvarlig holdning over for de kommende generationer.

Anvendelsen af fonde til forskning vil helt sikkert kunne have en multiplikatoreffekt som led i et samarbejde mellem offentlige og private forskningscentre.

5.2 Spørgsmål 2: Emissionskvotemekanismens relevans set i forhold til energieffektivitet

Denne politik kunne eventuelt benyttes til at opstille projekter i bolig- og transportsektoren, der som bekendt er en stor energiforbruger. Nogle lande har i øvrigt allerede indført energispareattester, som lægger forpligtelser på producenterne, på energispareområdet, og som indirekte påvirker CO2-emissioner. I mangel af en konkret indsats beskattes disse (i Frankrig med 2 eurocents pr. KWH, hvilket foranlediger dem til at lancere initiativer over for deres kunder for at kunne opnå energibesparelser.

Man bør sørge for, at den stigning i energiudgifterne, som kan blive en følge heraf, ikke medfører uheldige socioøkonomiske virkninger (udflytninger), men der bør dog foretages en vurdering af risikoen for større energikriser i fremtiden. Ved at afholde udgifter i dag kan der opnås en vis garanti for gevinster i fremtiden. Ligeledes skal de forskellige mekanismer vedrørende emissionscertifikater og energibesparelser anskues ud fra den tilskyndende virkning, som de kan have for investeringer i rene energispareteknologier.

Med hensyn til planerne om tildeling af CO2-emissionscertifikater, er det beklageligt, at de anlæg, hvor der allerede er investeret i renere og mere energivenlige teknologier, ikke behandles gunstigere end dem, hvor der ikke er gjort en sådan indsats.

Den kraftvarmeproduktion, som EU ønsker at tilskynde til, bør integreres bedre i tildelingsplanerne.

5.3 Spørgsmål 3: Det betimelige i årlige energieffektivitetsprogrammer i de enkelte medlemsstater og sammenligning af disse programmer

Hvis der indføres sådanne planer, bør de være konsekvente med investeringscyklusserne. I praksis afskrives investeringerne ikke over et enkelt år; derfor bør eventuelle planer tage højde for de frister, som er nødvendige for iværksættelse og afskrivning.

Disse planer er ikke afgørende for fastlæggelsen af målsætninger, men en sammenligning kan være til gavn, da den vil være et værktøj til formidling af effektiv praksis.

5.4 Spørgsmål 4: Det betimelige i at udvikle skattepolitiske instrumenter

Skattepolitiske instrumenter kan være effektive, forudsat de udvælges fornuftigt og er målrettede. Dog er det klart, at gennemførelsen af skattepolitiske instrumenter er et ømtåleligt anliggende og hovedsagelig henhører under nationale beføjelser, ligesom man bør overholde subsidiaritetsprincippet og princippet om de lokale myndigheders frie forvaltningsret. Med hensyn til momssatser kræves der enstemmighed i Rådet for at kunne ændre dem.

Til gengæld er systematisk anvendelse af økomærkning lettere og kan være effektiv.

5.5 Spørgsmål 5: Udarbejdelse af en statsstøtteordning, som tager større hensyn til miljøet ved at fremme miljøinnovation og produktivitetsgevinster

På dette område bør opmærksomheden rettes mod energiforbrugende sektorer: boliger og transport. Dog bør man påse, at eventuel statsstøtte ikke forvrider konkurrencen.

5.6 Spørgsmål 6: De offentlige myndigheder som forbillede

EØSU vurderer, at indføjelse af energieffektivitetskriterier i forbindelse med offentlige indkøb bør fremmes, ligesom energieffektivitetsopgørelser i offentlige bygninger bør fremmes. Måske burde man yderligere udvikle begrebet energieffektivitet i forbindelse med udbud.

I alle tilfælde er en evaluering af forsøg, som er gennemført i offentlige bygninger, nødvendige for at kunne vurdere cost/benefit-forholdet.

5.7 Spørgsmål 7: Energieffektivitetsfondes relevans

Energieffektivitetsfonde kan udgøre vigtige instrumenter til mere effektiv energianvendelse og større energibesparelser. Ved hjælp af energieffektivitetsfonde kan der lettere foretages private investeringer og man kan hjælpe energiselskaberne med at give deres kunder alternativer med henblik på lavere energianvendelse; de ville også fremskynde udviklingen af energieffektivitetstjenester og stimulere F&U og hurtig markedsintroduktion af energieffektive produkter. De udgør derfor et nyttigt supplement til indførelsen af emissionshandel.

Imidlertid bør det overvejes at tage mere konsekvent hensyn til energieffektiviteten i forbindelse med samhørighedsfonden og regionaludviklingsfonden.

Man bør snarest øge bevillingerne til forskning og udvikling i stil med USA, som lægger store budgetmæssige bestræbelser for dagen på det energiteknologiske område.

5.8 Spørgsmål 8: Bygningers energieffektivitet

Sektoren har strategisk betydning og energieffektivitetsgevinsterne kan være betydelige; dog må man passe på ikke at pålægge ejere, som lejer deres ejendom ud, og ejere, som selv bebor deres ejendom, byrder, som ligger uden for deres muligheder, og ej heller pålægge alt for tunge eller komplekse administrative byrder. Her bør der sørges for, at medlemsstaterne ikke udformer bestemmelser, hvis overholdelse er vanskelig at kontrollere, fordi de er for indviklede, og som ikke overholdes af visse virksomheder, mens andre bestræber sig på at efterleve dem, da dette ville skabe konkurrenceforvridninger. Med hensyn til bygninger er energieffektiviteten et overordnet anliggende, men statslige organer intervenerer på individuelt grundlag. En struktureret tilgang er derfor påkrævet. I praksis er det arkitekten, bistået af et rådgivende firma, der står for iværksættelsen af energistandarder, hvorfor der er behov for klare og enkle bestemmelser af hensyn til overholdelsen.

Enhver udvidelse af direktivets anvendelsesområde må eventuelt først overvejes, når der er gjort status over 2001-direktivet, herunder en eventuel nedsættelse af den nugældende tærskel på 1 000 m2. Det skal understreges, at revision af termiske regelsæt hvert femte år kun giver kort tid til gennemførelsen i en sektor, hvor virksomhederne ofte er små. En frist på syv år ville nok være mere realistisk, så de reelt får tid til at gennemføre reglerne, uden at være tvunget til at anvende nye regler, selv om de foregående næsten kun lige er trådt i kraft.

En statusopgørelse over medlemsstaternes foranstaltninger og udveksling af god praksis ville være en god ide.

5.9 Spørgsmål 9: Bygningsejeres incitamenter til at forbedre energieffektiviteten

Der bør nok satses på skattepolitiske incitamenter, f.eks. nedsættelse af ejeres ejendomsskat alt efter hvor meget de investerer i energieffektivitet. I alle tilfælde bør tiltag være et nationalt anliggende.

Under alle omstændigheder ville det være en stor fordel, om der blev udviklet et marked for energitjenester, sådan som det allerede findes i nogle EU-lande, bl.a. de nordiske lande og Frankrig.

5.10 Spørgsmål 10: Forbedring af energiforbrugende husholdningsapparaters ydelse

Der bør tages afsæt i erfaringerne fra den integrerede produktpolitik:

— der bør foretages en sammenkobling med gennemførelsen af direktivet om miljøvenlig design af energiforbrugende produkter:

— der bør gøres status over den igangværende indførelse af frivillige forpligtelser i industrien.

Energimærket er obligatorisk for visse husholdningsapparater (køleskabe, frysere, vaskemaskiner, opvaskemaskiner, el-pærer). Det kunne udvides til at omfatte flere apparater (f.eks. el-ovne og mikrobølgeovne til husholdningsbrug). Det kunne ligeledes omfatte udstyr på andre områder med et stort energiforbrug som f.eks. opvarmning og klimaanlæg (f.eks. gaskedler, cirkulationspumper og split klimaanlæg til husholdningsbrug).

5.11 Spørgsmål 11: Forbedring af bilers energieffektivitet

Man bør afvente resultaterne af bilindustriens frivillige aftaler med Kommissionen.

I alle tilfælde indfører bilindustrien løbende og gradvist nyskabelser med hensyn til bilers energieffektivitet, motorudvikling og brændstofforbrug.

Tilbage står spørgsmålet om den ældre bilpark, som undertiden rummer et socialt aspekt. Både af hensyn til energieffektivitet og sikkerhed bør der dog tilskyndes til udskiftning af bilparken. Måske bør der overvejes særlige tiltag for billån for ikke at ramme personer med små indtægter.

Endelig er beskatningen af transportmidler meget ulige og går derfor ud over visse transportformer, hvilket EØSU har understreget i sin rapport om bæredygtig transport.

5.12 Spørgsmål 12: Folkeoplysningskampagner

Af effektivitetshensyn bør der foretrækkes nationale eller regionale kampagner frem for EU-kampagner rettet mod husholdninger. Særlige bevidstgørelseskampagner for børn kan være gavnlige, så de tidligt indpodes gode energisparevaner (f.eks. blot at slukke lyset, når et rum forlades). Passende forbrugeroplysning vil også være meget gavnlig, så forbrugerne vælger at købe det mest energivenlige udstyr.

Da der allerede er gennemført nationale kampagner, kunne der foretages en erfaringsudveksling.

5.13 Spørgsmål 13: Effektiviteten ved eltransmission og –distribution, fremme af kraftvarme

Elproduktionen rammes af tab ved omdannelsen (ca. 30 %) og transporten (ca. 10 %). Transporttabene kan reduceres ved at gøre transporten kortere.

Der kan også opnås besparelser ved at styre efterspørgslen bedre, især for store energiforbrugere. Det er derfor ønskeligt at udforme aftaler mellem disse og producenterne af hensyn til bedre efterspørgselsstyring.

Markedsåbningen skulle muliggøre en større effektivitet takket være konkurrence mellem distributørerne, men det er for tidligt at gøre status.

Med hensyn til kraftvarme bør man nøje fastlægge reglerne for elektricitet stammende fra kraftvarmeproduktion; endvidere forekommer parametrene i kraftvarmedirektivet at være vanskelige at nå, bl.a. fordi de udlægges forskelligt i de forskellige lande.

5.14 Spørgsmål 14 og 15: Energileverandørernes rolle i forbindelse med levering af energitjenester og indførelse af hvide attester

Man kan stille det spørgsmål, om det nu også er i energiproducentens/leverandørens interesse at reducere forbruget? Det er årsagen til, at nogle medlemsstater har indført energispareattester.

Hele kæden af aktører bør inddrages, når energiforbruget skal sænkes. En frivillig adfærdskodeks ville være en fordel.

Det bør nok defineres bedre, hvad der skal forstås ved energieffektivitetstjeneste og energiydeevnekontrakt.

Med hensyn til hvide attester bør der gøres status over deres anvendelse i de lande, hvor de benyttes, inden de udvides til hele EU.

5.15 Spørgsmål 16: Tilskynde industrien til at anvende en mere energieffektiv teknologi

De eksisterende foranstaltningers effektivitet (kul, frivillige forpligtelser).

Frivillige forpligtelser frem for tvang er at foretrække. I alle tilfælde er der allerede i mange europæiske lande truffet foranstaltninger, hvor sådanne er økonomisk og finansielt rentable. En eventuel indsats bør derfor koncentreres om foranstaltninger, som har behov for incitamenter eller støtte, i modsat fald bliver der tale om tilfældigheder.

5.16 Spørgsmål 17: Ligevægt mellem de forskellige transportformer og mere bane-, sø- og flodtransport

Jernbanesektoren er ofte ufleksibel og mangler alternativer og vandvejsnettet er endnu ikke tilstrækkelig udviklet og har for mange flaskehalse. Der bør investeres i interoperabilitet mellem de forskellige transportformer, de eksterne omkostninger bør indregnes og man bør opvurdere de former, som muliggør en bedre energieffektivitet. Indførelse af muligheden for reguleret konkurrence snarere end ren og hård konkurrence svarer bedre til sektorens karakteristika og vil kunne puste nyt liv i den.

5.17 Spørgsmål 18: Finansiering af infrastrukturer i det transeuropæiske transportnet (6)

Visse store transeuropæiske net lader længe vente på sig. Krisen i de offentlige finanser overalt i Europa har ofte sinket deres gennemførelse. EØSU henstiller, at EU især sætter penge i udbygningen af de trafikmidler, som har vist sig at være særligt energieffektive.

Forhåbentlig vil der også blive tilskyndet til offentlig-private partnerskaber.

5.18 Spørgsmål 19: Standarder og lovforskrifter i transportsektoren

Hovedvægten bør lægges på teknologiske nyskabelser og udformning af standarder i samarbejde mellem industrien og de offentlige myndigheder.

5.19 Spørgsmål 20: Bør myndighederne forpligtes til at indkøbe miljørene biler?

Princippet om de lokale myndigheders frie forvaltningsret og subsidiaritetsprincippet taler imod en sådan forpligtelse. Dog indkøber mange offentlige myndigheder allerede i dag rene biler. Reglerne om offentlige indkøb kan fremme denne praksis.

Herudover sigter direktivforslaget om fremme af renere vejtransportkøretøjer (KOM(2005) 634) mod at udbrede denne praksis ved at indføre en kvote for »rene« biler i de offentlige myndigheders udbud.

5.20 Spørgsmål 21: Betaling for transportinfrastrukturudgifter og eksterne omkostninger (forurening, ulykker m.v.)

EØSU har flere gange henstillet, at der tages hensyn til de eksterne omkostninger og har anmodet Kommissionen om at komme med et oplæg hertil. Man bør derfor gøre status over de hidtidige tiltag i visse lande, så effektiviteten kan måles nøjagtigt.

5.21 Spørgsmål 22: Program for energieffektivitetsforetagenders finansiering af energieffektivitetsprojekter

Hvis initiativerne har været vellykkede, bør deres udbredelse og opbakningen herom fremmes i EU.

5.22 Spørgsmål 23: Energieffektivitet og forbindelserne med tredjelande

Energiudgiften gør spørgsmålet om energieffektivitet mere følsomt end tidligere. De internationale finansieringsinstitutioner bør medtænke denne problemstilling i deres tekniske og finansielle bistand.

5.23 Spørgsmål 24: Udnyttelse af EU's knowhow i udviklingslandene

De eksisterende foranstaltninger (Clean Development Mecanism, Joint Implementation) bør forenkles og gøres mere effektive.

5.24 Spørgsmål 25: Muligheden for at forhandle toldmæssige fordele for energieffektive produkter i WTO

Det forekommer lidet sandsynligt, at EU vil kunne få accepteret sådanne foranstaltninger i WTO, fordi de ville kunne opfattes som værende til skade for udviklingslandenes produktion.

Bruxelles, den 14. februar 2006 Anne-Marie SIGMUND Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Forordning (EF) nr. 2422/2001, EFT L 332 af 15.12.2001.

(2) Direktiv 2002/91/EF, EFT L 1 af 4.1.2003.

(3) Direktiv 2004/8/EF, EUT L 52 af 21.2.2004.

(4) KOM(2003) 739.

(5) Direktiv 2003/96/EF, EFT L 283 af 31.10.2003, omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet.

(6) Se EUT C 108 af 30.4.2004»Fremtidige transportinfrastrukturer«.