Udtalelse om Europa-Kommissionens forslag til Rådets afgørelse om indførelse af et EF-handlingsprogram for civilbeskyttelse () (96/C 100/22)

Regionsudvalget besluttede den 8. juli 1995 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 C at udarbejde udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til Underudvalg 4 »Bypolitik«, som udpegede Heiner Berger til ordfører.

Regionsudvalget vedtog på plenarforsamlingen den 20.-21. september 1995, mødet den 20. september 1995, følgende udtalelse.

1. Indledning

Regionsudvalget har med stor interesse stiftet bekendtskab med Rådets hidtidige resolutioner i forbindelse med EF-samarbejdet om civilbeskyttelse, eftersom der er hårdt brug for foranstaltninger, der kan støtte de lokale og regionale myndigheders personalemæssigt og finansielt meget belastende bestræbelser for at afværge farer forårsaget af naturkatastrofer, industriulykker og andre alvorlige ulykker.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Regionsudvalget hilser det velkommen, at Kommissionen har taget initiativ til at forelægge et forslag til Rådets afgørelse om indførelse af et EF-handlingsprogram for civilbeskyttelse.

2.2. RU tager til efterretning, at forslaget baseres på EF-traktatens artikel 235, da der ikke findes et særligt retsgrundlag. RU understreger, at handlingsprogrammet ikke må foregribe beslutninger, der først skal træffes på regeringskonferencen i 1996 og ratificeres af medlemsstaterne.

2.3. RU støtter udtrykkeligt det foreslåede handlingsprograms målsætninger, der er nævnt i Begrundelsens punkt 4. Det hedder her, at programmet skal støtte og ledsage de bestræbelser, der gøres på nationalt, regionalt og lokalt plan for at forbedre beredskabet og civilbeskyttelsen, og skabe en ramme for effektivt og hurtigt samarbejde mellem de nationale civilbeskyttelsesorganer.

2.4. Men denne ligestilling af nationale, regionale og lokale aktiviteter med henblik på effektiv bekæmpelse af farer afspejles ikke i det foreslåede handlingsprogram. Det skyldes, at begrebet civilbeskyttelse ikke klart nok udtrykker den nævnte ansvarsfordeling.

2.5. Det er nødvendigt, at den på lokalt plan praktiserede skelnen mellem »Forebyggelse af farer« og »Afværgelse af farer« overføres til de større katastrofer. Der bør her skelnes mellem »Forebyggende civilbeskyttelse« og »Afværgende civilbeskyttelse«. Medens den forebyggende civilbeskyttelse i vidt omfang kan gennemføres administrativt og på nationalt plan via lovgivning, placering af kompetence og fastlæggelse af rammebetingelser for borgernes beskyttelse, må den afværgende civilbeskyttelse, der som regel er organiseret på lokalt (regionalt) plan, koncentrere sig om i praksis at reagere så hurtigt og så effektivt som muligt på en pludseligt opstået fare (omgående hjælp). Erfaringen viser, at de enheder, der til daglig tager sig af brandslukning, medicinske nødsituationer og teknik- eller naturforårsagede ulykker, er bedst egnede til at sørge for hastende afværgelse af farer.

Der må endvidere skelnes mellem farlige situationer, som kan imødegås med

a) lokale og regionale kræfter,

og andre, der kræver indsats af

b) lokale, regionale og ekstraregionale kræfter.

Normalt omfattes farlige situationer, hvor der kun sættes lokale og regionale kræfter ind, ikke af katastrofebegrebet, men oversvømmelserne for nylig i Maastricht-området er et godt eksempel på, at sådanne situationer alligevel kan være af europæisk betydning. Her ydede regionale kræfter på effektiv vis grænseoverskridende hjælp. Det blev dermed demonstreret over for de oversvømmelsestruede borgere, at det er af stor betydning, at hjælpeforanstaltninger koordineres på tværs af grænserne i europæisk solidaritet. De skovbrande, der for nylig hærgede i omegnen af Athen, krævede indsats af et stort antal slukningsfly og -helikoptere. Her var der med kort varsel brug for ekstraregional hjælp, f.eks. fra Tyskland. I dette tilfælde var det ikke typisk civilbeskyttelsespersonale, der var brug for, men speciel teknik og særligt uddannede folk.

2.6. På baggrund af disse erfaringer anser RU det for nødvendigt, at handlingsprogrammet i højere grad udformes med henblik på

»beskyttelse mod farer, der overstiger de lokale instansers kræfter og kun kan klares med hjælp fra regionale eller ekstraregionale instanser.«

2.7. RU anser det endvidere for nødvendigt, at aktionsprogrammet både fremmer grænseoverskridende regionalt samarbejde mellem hjælpeorganisationerne f.eks. i Euroregio-området Maas-Rhinen, og opbygning af og samarbejde mellem forskellige specialenheder, der hurtigt kan sættes ind ekstraregionalt.

2.8. EU bør oprette en fond til at finansiere ekstraregional indsats og EU-indsats i lande uden for EU (tredjelande).

2.9. RU henstiller kraftigt, at tyngdepunktet i handlingsprogrammet lægges på praksis. På grund af forskellene mellem de nationale hjælpesystemer og under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet vil det være meget vanskeligt at påvirke den administrative del af civilbeskyttelsen, så teoretiske diskussioner er næppe nogen nytte til.

Katastrofer vil være sjældne undtagelsestilfælde i Fællesskabet. Så meget desto vigtigere er det at træne håndteringen af større skadetilfælde i Fællesskabet. De erfaringer, der herunder gøres, vil være af stor nytte i forbindelse med bekæmpelse af en katastrofe i Fællesskabet. Af praktisk betydning er det navnlig

a) at proceduren i forbindelse med rekvirering af mandskab fra samme region, men af anden nationalitet, forenkles,

b) at kommunikationen mellem hjælpetjenesterne forbedres, herunder at den forhåndenværende teknik koordineres, og at sprogvanskeligheder overvindes ved hjælp af intelligente systemer,

c) at udvikle ledernes evne til med deres i hjemlandet tilegnede ledelsesorganisation at tilpasse sig ledelsesorganisationen i andre medlemsstater.

2.10. Særlig ved organisationen af den regionale fareafværgelse er de ikke-statslige, respektive lokale fareafværgelsesorganisationers erfaringer af stor betydning. RU ønsker, at Kommissionen ved planlægningen og gennemførelsen af de foreslåede aktioner udnytter disse organisationers erfaringer, så man sikrer størst mulig hensyntagen til praksis.

3. Særlige bemærkninger

Under henvisning til ovenstående betragtninger foreslår RU, at artikel 1, 3 og 4 og bilagets punkt A og B. affattes således:

»Artikel 1

Der etableres et EF-handlingsprogram til beskyttelse mod farer, der overstiger de lokale hjælpeorganisationers kræfter og kun kan bekæmpes ved andre lokale, regionale eller ekstraregionale instansers hjælp (store skadetilfælde).

Artikel 3

1. Hver særforanstaltning, der iværksættes i forbindelse med handlingsprogrammet, skal sigte mod at støtte, ledsage og supplere den indsats, der gøres i medlemsstaterne for civilbeskyttelse.

2. Valget af foranstaltninger baseres navnlig på følgende kriterier:

a) bidrag til at forbedre katastrofeplanlægningsinstansernes og hjælpeorganisationernes forberedelse, så de bedre kan udnytte deres interventionsmuligheder,

b) bidrag til forbedring af interventionsteknikker og -metoder: pilotprojekter,

c) bidrag til oplysning, uddannelse og bevidstgørelse af borgerne for at øge deres selvbeskyttelse.

3. Hver særforanstaltning gennemføres i nært samarbejde med de berørte nationale, regionale og lokale myndigheder og med de organisationer og foreninger i medlemsstaterne, der beskæftiger sig med afværgelse af farlige situationer.

4. Hver foranstaltning tager hensyn til resultaterne af Fællesskabets og medlemsstaternes forskning på relevante områder.

5. Kommissionen og medlemsstaterne tilskynder til, at dette program og handlingsprogrammet til gennemførelse af en politik for erhvervsuddannelse i Det Europæiske Fællesskab i praksis supplerer hinanden.

Artikel 4

Til programmets iværksættelse bistås Kommissionen af et rådgivende udvalg for civilbeskyttelse, der består af repræsentanter for medlemsstaterne og en repræsentant for Regionsudvalget, og som har Kommissionens repræsentant som formand.

I forbindelse med forberedelsen af de foranstaltninger, der skal træffes, udnytter Kommissionen de ikke-statslige, respektive de lokale fareafværgende organisationers erfaringer.

Kommissionens repræsentant forelægger udvalget et udkast til de foranstaltninger, der skal træffes. Udvalget afgiver en udtalelse om dette udkast inden for en frist, som formanden kan fastsætte under hensyn til, hvor meget det pågældende spørgsmål haster, i givet fald ved afstemning.

Udtalelsen optages i mødeprotokollen; derudover har hver medlemsstat ret til at anmode om, at dens holdning indføres i mødeprotokollen.

Kommissionen tager størst muligt hensyn til udvalgets udtalelse. Den underretter udvalget om, hvorledes den har taget hensyn til dets udtalelse.

Kommissionen kan desuden konsultere det rådgivende udvalg for civilbeskyttelse i alle andre civilbeskyttelsesspørgsmål.

>TABELPOSITION>

«

4. Konklusioner

Afsluttende giver RU endnu en gang udtryk for sin tilslutning til det foreliggende forslag til handlingsprogram. Det forventer, at der vil ske en klar forbedring af mulighederne for grænseoverskridende hjælp, hvis man følger dets forslag om at inddrage de hjælpeorganisationer, der til daglig beskæftiger sig med at afværge faresituationer i medlemsstaterne.

Bruxelles, den 20. september 1995.

Jacques BLANC

Formand for Regionsudvalget

() EFT

nr. C 142 af 8. 6. 1995, s. 19.