Nr. C 159/4 De Europæiske Fællesskabers Tidende 26. 6. 89 
1.2. Af hensyn til den internationale handel foreslår 
Kommissionen i øvrigt tilføjet enheden troy ounce, som 
herefter bliver godkendt som måleenhed i hele EF. 
1.3. Hvad angår de specifikke anvendelser i pkt. 2 
(bilagets kapitel II), er det klart, at vejskiltene ikke 
skaber problemer for de øvrige medlemsstater. Kongerige eller Irland reklameres til salg uden for disse 
lande. 
1.5. Hvad angår måleenhederne i pkt. 3 (bilagets 
kapitel IV), er der helt klart ingen problemer med 
fathom og tberm, når man betænker dels de internatio­
nale og dels de nationale traditioner. 
1.4. Hvad i øvrigt angår pkt. 2 (kapitel II), må man 
dog, når det gælder mælk, for pint'ens vedkommende 
sørge for, at også den omtrentlige værdi kommer til at 
figurere på emballagen ved eksport til andre medlems­
stater. 
Med hensyn til acren må den omtrentlige værdi også 
nævnes i salgsreklamerne, hvis jord i Det Forenede 1.6. Med hensyn til pint eller fluid ounce må værdien 
efter SI (det internationale system) derimod angives ved 
eksport. 
1.7. For ouncens vedkommende er der tale om pro­
dukter, som sælges i løs vægt, således at der må være 
tale om rent lokalt salg. 
Bryssel, den 26. april 1989. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om forslaget til Rådets forordning (EØF) om sikkerhed stillet af kreditinstitutter 
eller forsikringsvirksomheder (*) 
(89/C 159/03) 
Rådet for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 24. januar 1989 under henvisning til 
EØF-traktatens artikel 100 A at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse 
om det ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for industri, handel, håndværk og 
tjenesteydelser, som udpegede Klaus Meyer-Horn til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse 
den 5. april 1989. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 265. plenarforsamling (mødet den 26. april 
1989) enstemmigt følgende udtalelse. 
1. Indledning 
1.1. Med den foreslåede forordning forpligtes alle 
offentlige myndigheder til at acceptere sikkerhedsstillel­
se fra samtlige godkendte kreditinstitutter og forsik­
ringsvirksomheder i et hvilket som helst EF-land. Det 
EFT nr. C 51 af 28. 2. 1989, s. 6. skal altså ikke mere overlades til offentlige myndigheder 
at vurdere kreditværdigheden af sikkerhedsstillende 
kreditinstitutter og forsikringsvirksomheder fra andre 
lande. Regler, som ikke stemmer overens med dette 
princip, skal afskaffes. Følgelig skal navnlig forordnin­
gen fra 1977 om fællesskabsforsendelse ændres, så selv­
skyldnerkaution fra alle tilladte kreditinstitutter eller 
forsikringsvirksomheder i et EF-land accepteres, og ikke 
26. 6. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 159/5 
kun fra godkendte kautionister i det pågældende med­
lemsland. 
1.2. Det princip, som nævnes i pkt. 1.1, revideres 
med den foreslåede forordning, selv om der inden for 
EF i øjeblikket stadig gælder forskellige tilsynsregier 
for kreditinstitutter (f.eks. med hensyn til solvens og 
egenkapital) og forsikringsvirksomheder, og selv om 
kompetencen endnu ikke ligger hos værtslandets myn­
digheder alene. Offentlige organer vil således blive for­
pligtet til at acceptere sikkerhedsstillelse uden samtidig 
at være underrettet om, på hvilke tilsynsretlige betingel­
ser sikkerhedsstillelsen er ydet i de enkelte lande i EF. 
2. Generelle bemærkninger 
2.1. ØSU udtrykker principielt tilfredshed med Kom­
missionens initiativ; den foreslåede forordning (KOM 
(88) 805) skal således sikre, at vurderingen af kreditinsti­
tutters og forsikringsvirksomheders kreditværdighed 
udelukkende foretages af de relevante tilsynsmyn­
digheder og ikke overlades til offentlige myndigheders 
skøn i andre lande. 
ØSU godkender altså dette princip fuldt ud, men rejser 
dog det spørgsmål, om man har været helt klar over de 
praktiske, retlige konsekvenser af et sådant regelsæt, 
når det gælder spørgsmålet om, hvilken national lovgiv­
ning der finder anvendelse, og ved hvilken ret strids­
spørgsmål skal afgøres (jf. pkt. 3.2). 
2.2. ØSU godkender også, at der som retsinstrument 
foreslås en forordning, som bygger på EØF-traktatens 
artikel 100 A, og som direkte regulerer det retlige for­
hold mellem dem, der stiller sikkerhed, og dem, som 
sikkerhedsstillelsen omfatter, i samtlige EF-lande. 
3. Bemærkninger til de enkelte artikler 
3.1. Ifølge artikel 1 er forordningen direkte henvendt 
til »en myndighed«. I begrundelsen for artikel 1 påpeger 
Kommissionen, at man som »myndighed« skal betragte 
enhver »enhed«, som en medlemsstat (eller EF) er an­
svarlig for. Som eksempler nævner Kommissionen i 
begrundelsen lokale myndigheder, sociale sikkerhedsin­
stitutioner og domstole samt disse myndigheders diplo­
matiske repræsentationer i tredjelande. ØSU rejser det 
spørgsmål, om begrebet »myndigheder« ikke kan gøres 
endnu bredere end disse eksempler. Man kunne forestil­
le sig, at f.eks. notarer med offentlige opgaver samt 
visse kreditinstitutter ville falde ind under artikel 1, hvis 
begrebet »myndighed« ikke defineres mere entydigt i 
forordningen. ØSU går ud fra, at forordningen i alle 
tilfælde gælder for myndigheder, som, hvis forordnin­
gen ikke havde fandtes, kunne påberåbe sig deres status som myndigheder eller deres offentlige funktion for 
i givet fald at kræve, at der stilles sikkerhed af et 
kreditinstitut eller en forsikringsvirksomhed i samme 
land. 
3.2. Artikel 1 omhandler forpligtelsen til at acceptere 
sikkerhed stillet af alle kreditinstitutter i en EF-med-
lemsstat, der i henhold til direktiv 77/780/EØF eller 73/ 
239/EØF har tilladelse til at udøve krediteller forsik­
ringsvirksomhed. Det fastsættes dog ikke i selve for­
ordningen, hvilken lovgivning der gælder, og ved hvil­
ken ret stridsspørgsmål skal afgøres. Åbenbart går man 
ud fra, at der som hovedregel vil blive anvendt den 
nationale lovgivning i hjemlandet for den offentlige 
myndighed, som har accepteret sikkerhedsstillelsen, at 
denne myndighed vil placere værnetinget i sit hjemland, 
og at også brugen og håndhævelsen af sikkerheden vil 
ske efter lovreglerne i den pågældende myndigheds 
hjemland. 
3.2.1. Reglerne for retternes kompetence er nedfæl­
det i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968. Der 
består dog tvivl: Er denne konvention ikraftsat uden 
forbehold i samtlige medlemsstater? Hvilke konsekven­
ser har det, at denne konvention blev ændret med 
artikel 3 i konventionen af 9. oktober 1978, som blev 
indgået efter Storbritanniens, Danmarks og Irlands EF-
tiltrædelse, og som udrykkeligt udelukker skatte-, told-
og administrative spørgsmål? Hvornår kan konventio­
nen forventes at finde anvendelse i Grækenland (under­
tegnet 25. oktober 1982) og hvornår i Spanien og Portu­
gal (endnu ikke undertegnet)? 
3.2.2. Hvilken national lovgivning, der skal anven­
des, vil tydeligvis bero på Rom-konventionen af 19. 
juni 1980. Konventionen er endnu ikke ratificeret, men 
kodificerer den internationale privatret, som anvendes 
i alle medlemsstater. Er andet ikke aftalt, vil det da 
være lovgivningen i kautionistens hjemland, der gælder, 
dersom denne må træde til med betaling? 
3.2.3. I betragtning af de spørgsmål, som opstår i 
denne forbindelse, bør det sikres, 
— at forpligtelsen til at acceptere sikkerhedsstillelse 
i henhold til artikel 1 ikke fører til, at kreditor 
underkastes en anden lovgivning end den, der gæl­
der for hovedforpligtelsen, og 
— at kreditor for så vidt angår sikkerhed fra et andet 
EF-land kan træffe aftale om indenlandsk værneting 
og evt. opnå fuldbyrdelse i en forenklet form i 
henhold til Bruxelles-konventionen af 27. september 
1968. 
3.3. Forpligtelsen til at acceptere sikkerhed beror på 
det forhold, at der i de tilsynsregler, som eksisterer i 
alle EF-lande, og som tilnærmes hinanden og videreud­
vikles, ligger en garanti for, at alle kreditinstitutters og 
forsikringsvirksomheders sikkerhedsstillelser kontrolle­
res. I Kommissionens begrundelse hedder det herom, at 
et kreditinstitut eller en forsikringsvirksomhed, som 
ifølge de harmoniserede EF-ordninger har tilladelse til 
at udøve virksomhed, har al grund til at overholde disse 
Nr. C 159/6 De Europæiske Fællesskabers Tidende 26. 6. 89 
tilsynsretlige begrænsninger, idet de ellers risikerer, at 
tilladelsen trækkes tilbage. ØSU stiller det spørgsmål, 
om denne passus tilvejebringer den ønskede retssikker­
hed. Denne retssikkerhed forudsætter nemlig, at kredit­
institutters og forsikringsvirksomheders sikkerhedsstil­
lelse ydes på sammenlignelige tilsynsbetingelser, ikke 
mindst inden for rammerne af de tilsynsretlige regler 
(som skal tilnærmes hinanden) om bestemte forhold 
såsom egenkapital, solvensnøgletal, statusbeløb og defi­
nitionen på store kreditter. ØSU henstiller, at den for­
nødne retssikkerhed især garanteres for det tilfælde, at 
forordningen får umiddelbar retsgyldighed langt tidlige­
re end de forskellige, endnu udestående direktiver om 
tilnærmelse af tilsynsreglerne for kreditinstitutter og 
forsikringsvirksomheder, som forventes at træde i kraft 
i 1992. Hvad kravet om tidsmæssig parallelitet mellem 
retsreglerne angår, henvider ØSU til sin udtalelse (*) om 
forslaget til 2. direktiv om samordning af lovgivningen 
(!) EFT nr. C 318 af 12. 12. 1988, s. 42 (pkt. 1.4.2). 
Bryssel, den 26. april 1989. om adgang til at optage og udøve virksomhed som 
kreditinstitut. 
3.4. Ifølge forordningsforslagets artikel 2 skal for­
ordning (EØF) nr. 222/77 om fællesskabsforsendelse 
omformuleres, så man også tillader sikkerhedsstillelse 
fra kautionister, som ikke er godkendt i samme med­
lemsstat, herunder især sikkerhedsstillelse fra kreditin­
stitutter og forsikringsvirksomheder, der er godkendt i 
andre medlemsstater i henhold til direktiv 77/780/EØF 
og 73/239/EØF. ØSU stiller det spørgsmål, om man 
ikke i forordningsforslaget bør tage klarere stilling til 
spørgsmålet om myndighedernes mulighed for at udvise 
et vist skøn, idet en sådan mulighed er hjemlet i andre 
EF-regler om sikkerhedsstillelse. Ifølge Kommissionens 
begrundelse for artikel 2 (i pkt. 3) behøver disse regler 
ikke at blive ændret, fordi skønnet, når det gælder 
kreditinstitutters og forsikringsvirksomheders sikker­
hedsstillelse, »begrænses«. Også i den 6. betragtning 
tales der om en »begrænsning« i myndighedernes mulig­
hed for at udøve et skøn. ØSU går ud fra, at der på det 
af forordningen omhandlede område slet ikke skal være 
mulighed for at udøve et skøn, således at diskriminering 
over for kautionister fra andre EF-lande udelukkes, 
hvilket jo netop er sigtet med den foreslåede forordning. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg