Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Grønbog om EF-patentet og det europæiske patentsystem - Patentering som innovationsfremme« (98/C 129/03)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 25. juni 1997 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Grønbog om EF-patentet og det europæiske patentsystem - Patentering som innovationsfremme«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser, som udpegede Giannino Bernabei til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 6. februar 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 352. plenarforsamling af 25. og 26. februar 1998, mødet den 25. februar 1998, med 128 stemmer for, 1 imod og 1 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. ØSU vil ud fra følgende betragtninger:

1.1. Patentsystemet er et vigtigt instrument til fremme af investeringer i forskning og teknologi. En sammenhængende og effektiv europæisk patentret er derfor af stor betydning for EU-industriens konkurrenceevne.

1.2. Et fuldt ud integreret europæisk marked for innovation kræver et enhedsbeskyttelsessystem for industriel ejendomsret med et EF-patent, der er tilgængelig for især de innovative, højteknologiske små og mellemstore virksomheder eller »pionerer« som understreget i ØSU's udtalelse CES 986/97 af 1. oktober 1997 om følgerne for SMV af det stadige, generelle fald i de midler, der afsættes til forskning og teknologisk udvikling i EU.

1.3. EF-patentsystemet, som blev indført med Luxembourg-konventionen fra 1975 og Aftalen om EF-patenter fra 1989, der aldrig er trådt i kraft, synes ikke længere egnet til at sikre en sådan enhedsbeskyttelse.

1.4. Der bør hurtigst muligt tages fat på spørgsmålet om EF-patentet, som må gives topprioritet pga. dets konsekvenser for økonomien, konkurrenceevnen og den teknologiske og industrielle udvikling på et globalt marked.

1.5. Patentsystemet bør derfor snarest tages op til fornyet overvejelse og relanceres på et effektivt grundlag før en yderligere udvidelse af EU.

fremsætte følgende henstillinger til Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet:

1.6. EF-patentet bør vedtages gennem en EU-forordning med traktatens artikel 235 som retsgrundlag.

1.7. EF-patentet bør have enhedskarakter og således dække hele EU. Et EF-patent »à la carte« eller »med variabel geometri« vil være uacceptabelt, fordi det strider mod de krav, det indre marked stiller.

1.8. EF-patentsystemet bør eksistere side om side med nationale patenter og det europæiske patent. En ansøger om EF-patent skal - i perioden forud for bevillingen - have mulighed for at ændre sin EF-patentansøgning til en ansøgning om europæisk patent.

1.9. EF-patentet bør kunne betales, dvs. at de dermed forbundne udgifter skal ligge på linje med udgifterne til et europæisk patent, der ansøges om for et begrænset antal lande. Især bør startudgifterne være lave.

1.10. For at nedbringe udgifterne bør oversættelsesproblemet gribes an ud fra den »globale løsning«, som Den Europæiske Patentmyndighed har undersøgt, og som går ud på følgende:

1.10.1. Patentansøgningen kan indgives på et hvilket som helst fællesskabssprog, men skal dog oversættes til ét af behandlingssprogene (engelsk, fransk eller tysk).

1.10.2. Den Europæiske Patentmyndighed udarbejder og offentliggør på behandlingssproget, samtidig med offentliggørelse af ansøgningen, et udførligt, teknisk sammendrag af ansøgningen. Den sørger for oversættelse til de andre to officielle sprog og offentliggørelse af teksten på de tre sprog via Internet. Desuden oversender den straks de pågældende tekster til den tjenestegren i Kommissionen, der er ansvarlig for udnyttelse og formidling af forskningsresultater (GD XIII), og som så sørger for oversættelse til alle de øvrige fællesskabssprog og offentliggørelse via databanken CORDIS. Oversættelsesudgifterne afholdes af EU som udgifter til udnyttelse og formidling af forskningsresultater. Kommissionen bør generelt vurdere udgifterne til den vedtagne sprogordning i forbindelse med et udvidet EU.

1.10.3. Når patentet er udstedt, bør ansøgeren for egen regning sørge for oversættelse udelukkende af patentkravene.

1.10.4. Forud for ethvert søgsmål bør patenthaveren, igen for egen regning, sørge for oversættelse af hele patentet.

1.11. Retssystemet bør være baseret på et begrænset antal nationale førsteinstansretter, som har kompetence til at træffe afgørelse i søgsmål om krænkelse og om modkrav om ugyldighedskendelse. De bør dog kun have kompetence til at kende patentet ugyldigt i forhold til den (formodede) patentretovertræder for den særlige type (formodede) krænkelse (dvs. udelukkende med virkning for de involverede parter). En alternativ løsning kunne være, at også de nationale domstole - som har kompetence til at træffe afgørelse i krænkelsessager - kan kende et EF-patent (hvortil der fremsættes modkrav) ugyldigt, men med den præcisering, at ugyldighedskendelsen stilles i bero, indtil den bekræftes i appelinstansen.

1.11.1. Kompetencen til at kende et patent ugyldigt med »erga omnes« effekt bør selv i første instans være forbeholdt Den Europæiske Patentmyndigheds annullationsafdeling eller snarere en ny domstol, der skal oprettes (med forbehold af, hvad der er nævnt som alternativ løsning).

1.11.2. En særlig afdeling under EU's Førsteinstansret bør fungere som ret i anden instans.

1.12. Hvad afgifter angår bør SMV, universiteter og non-profit-forskningscentre nyde godt af favorable vilkår. Desuden bør der igangsættes en resolut politik for SMV, som omfatter oprettelse af patentrådgivningsafdelinger i de repræsentative organisationer.

1.13. Der bør anstilles overvejelser over harmonisering af retten til forudgående anvendelse.

1.14. Artikel 52, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Patentkonvention bør ændres, således at edb-programmer bliver patenterbare.

2. Indledning - Resumé af grønbogen

2.1. Grønbogen om EF-patentet og det europæiske patentsystem føjer sig til en række initiativer til fremme af innovationen i Europa, som ØSU allerede ved flere lejligheder har udtalt sig om ().

2.2. Kommissionen anerkender, at patenter spiller en stor rolle for beskyttelsen af innovationer, og fremhæver samtidig, at det nuværende system i Europa er indviklet og forbundet med en række ulemper, idet der både findes »nationale patenter«, »det europæiske patent« (et system med enhedsansøgning og -bevilling af patenter, som resulterer i en vifte af nationale patenter) og - omend kun på papiret - EF-patentet (et patent, hvor ansøgningen indgives og behandles centralt, lige som det er tilfældet med det europæiske patent, men som skulle resultere i ét enkelt beskyttelsescertifikat, som gælder for hele EU-området).

2.3. Grønbogen består af fem dele: i indledningen behandles forholdet mellem innovation og patenter generelt; i anden del redegøres der for det europæiske patents og EF-patentets historiske tilblivelse, og Kommissionen forklarer, hvorfor en ny EU-foranstaltning vedrørende EF-patentet kunne være hensigtsmæssig på nuværende tidspunkt også med henblik på den kommende udvidelse; i tredje del analyseres EF-patentet, idet der ses dels på systemets fordele, dels på dets alt for store omkostninger og andre potentielle ulemper; i fjerde del diskuteres det, hvorvidt det vil være hensigtsmæssigt at foretage en EU-harmonisering af visse materielle aspekter (ikke mindst edb-programmers patenterbarhed) samt visse procedureretlige aspekter; i femte og sidste del drøftes en række problemer ved det europæiske patents funktionsmåde og visse kritiske aspekter af dette patent, ikke mindst på omkostningsplanet.

2.4. Grønbogen tager udgangspunkt i de fordele og begrænsninger, der kendetegner det europæiske patent, som blev indført med München-konventionen fra 1973.

Det nye system var uden tvivl et stort fremskridt for patentbeskyttelsen i Europa, idet der indførtes en centraliseret procedure (i München) for indgivelse og behandling af patentansøgninger, hvormed patenthaverne med én enkelt ansøgning og en enhedsprocedure kunne beskytte deres opfindelser i ét eller flere af München-konventionens medlemslande.

Systemet er i øvrigt sådan indrettet, at det patent, der udstedes af Den Europæiske Patentmyndighed, svarer til en vifte af nationale patenter, som kræver oversættelse til de pågældende landes sprog og i sagens natur begrænser beskyttelsesområdet til de pågældende landes respektive områder. Desuden kan hvert enkelt af disse nationale patenter kun gøres til genstand for søgsmål ved de pågældende nationale domstole.

2.5. EF-patentet adskiller sig markant herfra. Med dette patent, der blev indført med Luxembourg-konventionen fra 1975 og ændret og ajourført med Aftalen om EF-patenter fra 1989, der ligeledes blev vedtaget i Luxembourg, kan ansøgeren med en centraliseret ansøgningsprocedure opnå en enhedsbeskyttelse, som dækker alle EU-lande, og ansøgeren kan i hvert fald til en vis grad nyde godt af centrale retsorganer, som har kompetence til at udtale sig om EF-patentets indhold og gyldighed.

2.6. I grønbogen erkendes det (i hvert fald indirekte), at den første og største hindring for EF-patentets gennembrud (aftalen fra 1989 er den dag i dag endnu ikke ratificeret) er de massive omkostninger til oversættelse til de forskellige sprog, som systemet kræver.

Kommissionen anfører en række potentielle løsninger på dette problem.

2.7. I grønbogen peger Kommissionen på endnu en væsentlig hindring, nemlig appelproceduren for EF-patentet, dels i forbindelse med dets eget »retssystem«, men også og ikke mindst det forhold, at patentet kan kendes ugyldigt ikke alene af den centrale instans (Den Europæiske Patentmyndighed), men også af en national domstol, som behandler et »modkrav om ugyldighedskendelse« i forbindelse med en (formodet) krænkelse, som er indklaget for den nationale domstol.

I grønbogen foreslås der også mulige løsninger på problemet vedrørende domstolskompetencen.

2.8. Grønbogen behandler endvidere problemet med omfanget af afgifter i forbindelse med EF-patentet og muligheden for at indføre og/eller forbedre en ordning, som gør det muligt at sammenkæde EF-patentet med det europæiske patent (og omvendt).

2.9. Som led i overvejelserne om en eventuel yderligere EU-harmonisering af patentretten rejser grønbogen først og fremmest det spørgsmål, om det ville være hensigtsmæssigt at ændre artikel 52, stk. 2, litra c), i München-konventionen, ifølge hvilken edb-programmer i sig selv ikke er patenterbare.

Derudover behandles spørgsmålet om en eventuel harmonisering på områder som arbejdstageres opfindelser, formaliteter og anerkendelse af patentagenters faglige kvalifikationer.

2.10. Endelig overvejer Kommissionen en række mulige forbedringer, som (bortset fra EF-patentet) kunne foretages inden for rammerne af det eksisterende europæiske patent, især hvad angår afgifterne og oversættelsesudgifterne.

3. Innovationer og patenter - Europa, USA og Japan

3.1. Hvis det europæiske system sammenholdes med systemerne hos hovedkonkurrenterne, USA og Japan, fremstår ulemperne ved det europæiske system lysende klart.

3.2. I USA og Japan kan virksomhederne drage fordel af et system, som muliggør en enhedsbeskyttelse af teknologiske innovationer, som gælder i hele området og kun kræver begrænsede omkostninger, mens beskyttelsen i Europa fortsat er fragmentarisk og samtidig dyrere.

3.3. En europæisk virksomhed, som ønsker at få et europæisk patent med gyldighed i 8 medlemsstater - dvs. et marked, der i store træk kan sammenlignes med USA - skal afholde omkostninger på ca. DEM 36 000, mens omkostningerne kun beløber til sig DEM 3 000 i USA og DEM 2 200 i Japan ().

3.4. Sammenligner man omkostningerne ved at opnå et europæisk patent og opretholde det i hele gyldighedsperioden (i 8 stater som nævnt ovenfor) med de tilsvarende omkostninger i USA, bliver resultatet om muligt endnu mere ufordelagtigt ().

3.5. I øvrigt nyder små og mellemstore virksomheder i Europa ikke godt af nogen særlige lempelser, mens SMV i USA drager fordel af en afgiftsnedsættelse på 50 % i henhold til art. 41 (h) (1) i US Patent Act (). Dette forhold kunne - i hvert fald delvist - forklare, hvorfor skønsmæssigt ca. to tredjedele af de innovative europæiske SMV (ca. 170 000 virksomheder) ikke indgiver nogen patentansøgninger (), og som understreget i ØSU's udtalelse 986/97 () vil fænomenet blive særlig udtalt, hvis der anlægges en ny indfaldsvinkel, hvor der sondres mellem teknologiintensive, mindre virksomheder, »pionerer«, som besidder uudnyttet kapacitet med hensyn til anvendt forskning, og de virksomheder, som blot anvender de endelige FTU-produkter.

4. Grønbogens centrale spørgsmål

Den problematik, der tages op i grønbogen, omfatter forskellige spørgsmål, hvoraf de vigtigste opregnes nedenfor. ØSU vil forsøge at besvare disse og andre spørgsmål i udtalelsens punkt 5 ff.

a) Er det nødvendigt at sætte EF-patentet i kraft?

b) Hvordan kan sprog- og oversættelsesproblemet løses?

c) Kan man forestille sig et EF-patent, der er »geometrisk variabelt« (»à la carte«)?

d) Er det nødvendigt at åbne mulighed for at sammenkæde EF-patentet med det europæiske patent (og omvendt)?

e) Er det muligt og ønskeligt at fratage de nationale domstole muligheden for at erklære et EF-patent ugyldigt?

f) Er det nødvendigt, at forvalteren af EF-patentsystemet er fuldstændig selvfinansierende via patentafgifterne?

5. Generelle bemærkninger

ØSU vil lægge følgende kriterier til grund for sin vurdering af problematikken i Kommissionens grønbog og de centrale spørgsmål:

5.1. Patenter og det indre marked

ØSU har allerede ved andre lejligheder understreget, at det er nødvendigt at harmonisere patentretten i EU for at konsolidere det indre marked ().

Visse materielle bestemmelser i de nationale patentlovgivninger synes imidlertid heller ikke at være tilstrækkeligt ensartede til at sikre en fuld gennemførelse af det indre marked. Det synes derfor påkrævet at indføre et enhedsbeskyttelsescertifikat, dvs. EF-patentet.

5.2. Systemets fuldstændighed og sammenhæng

EF-patentet ville blive en af tre grundsøjler i EU's beskyttelse af industriel ejendomsret:

- EF-patentet;

- EF-varemærket, der allerede er indført og fungerer ();

- EF-mønsteret, der er under forberedelse ().

Disse tre søjler kunne med fordel suppleres med brugsmodeller () via en enkel harmonisering af de nationale lovgivninger.

5.3. EF-patentet og EU-industriens konkurrenceevne

5.3.1. Indførelsen af et europæisk patentsystem, som omfatter EF-patentet, er afgørende for en vellykket industriel og kommerciel omsætning af forskningsresultaterne og den nye teknologisk-videnskabelige viden, således at man kan komme det »europæiske innovationsparadoks« til livs samt fremme private investeringer i forskning og teknologisk udvikling, som for øjeblikket er meget mindre i EU end i USA og Japan.

5.3.2. Forordningen om EF-patentet skal i øvrigt ses i lyset af traktatens artikel 130, stk. 1, 4. led, hvor det er fastsat, at Fællesskabet og medlemsstaternes indsats for at sikre EU-industriens konkurrenceevne skal tage sigte på »at fremme udnyttelsen af det industrielle potentiale i politikkerne for innovation, forskning og teknologisk udvikling« ().

5.4. EF-patentet og innovationsovervågning

Det er alment anerkendt, at patentering er en vigtig indikator for evnen til at sikre en vellykket omsætning af F& U-aktiviteter ().

Hvis EF-patentet kommer til at fungere effektivt og med begrænsede omkostninger, vil EU-virksomhedernes anvendelse af patentet også være en målestok for deres produktivitet i form af innovationer og brugbare F& U-resultater.

5.5. Kravet om konkurrencedygtige omkostninger

Det fremgår med al ønskelig tydelighed af ovennævnte data (), at europæiske virksomheder, især SMV, der ønsker at beskytte deres innovationer på deres eget »hjemmemarked« (dvs. hele EU-området) har store ulemper på omkostningssiden i forhold til virksomheder i de store konkurrerende lande (USA og Japan), der ønsker beskyttelse på deres respektive hjemmemarkeder.

Omkostningsbegrænsning er derfor et centralt krav, som EF-patentet må og skal opfylde.

5.6. Krav om fremlæggelse af forslag snarest

Ud over de bemærkninger om økonomi og konkurrenceevne, der er fremsat under pkt. 5.1 og 5.3.1, understreger ØSU, at det er vigtigt at få vedtaget et forordningsforslag om EF-patentet inden foråret 1999, således at EU kan råde over et sådant instrument til forbedring af konkurrenceevnen, før den kommende ønskede udvidelse finder sted.

6. Særlige bemærkninger

Under hensyntagen til bl.a. ovennævnte faktorer, bemærker ØSU følgende til de nævnte centrale spørgsmål i grønbogen:

6.1. Behovet for EF-patentet

Selv om visse kredse mener, at det nuværende system med dels nationale patenter og dels det centraliserede ansøgnings- og bevillingssystem (det europæiske patent) hidtil har fungeret ganske godt, forekommer EF-patentet alligevel nødvendigt i lyset af de krav, det indre marked stiller.

En sammenligning med de store konkurrenter (USA og Japan, se punkt 3) viser det bizarre i et »europæisk system«, som giver sig i kast med at forberede en fælles valuta, men endnu ikke råder over et fælles system til beskyttelse af innovationer.

Man bør også holde sig for øje, at EF-varemærket er ved at blive en succes, som overstiger selv de mest optimistiske forventninger. Selv om varemærker og patenter er vidt forskellige, tyder denne succes på, at virksomheder vil være villige til anvende et beskyttelsescertifikat med gyldighed i hele EU.

Der er altså behov for EF-patentet, men også for at bibeholde de nationale patenter og det europæiske patent.

EF-patentet bør indføres (eller »genindføres«) gennem vedtagelse af en EU-forordning med EF-traktatens artikel 235 som retsgrundlag.

Det er vigtigt for SMV, at der fortsat er nationale patentmyndigheder, ikke mindst for de virksomheder, der kun opererer på det indenlandske marked. Disse myndigheder er også vigtige for udbredelsen af teknologi og for at bevare patentudstedelseskompetence i landet.

6.2. Sprogproblemet

Ved tacklingen af dette vigtige og måske største problem i forbindelse med indførelsen af EF-patentet bør der tages højde for følgende:

6.2.1. Medlemsstaternes ønske om ikke a priori at give afkald på at anvende deres nationale sprog er helt legitimt. Men der må i den forbindelse tages hensyn til patentets tostrengede karakter: på den ene side er det et instrument for tilvejebringelse af information om det aktuelle tekniske niveau, og på den anden side er det et teknisk/juridisk instrument til beskyttelse af opfindelser.

6.2.2. Det kan betragtes som nødvendigt, at patentet foreligger på det nationale sprog, når det fungerer som et juridisk instrument, mens andre løsninger kan overvejes, når det fungerer som et instrument til oplysning om det aktuelle tekniske niveau.

6.2.3. Ifølge pålidelige vurderinger konsulteres rent faktisk kun en ringe procentdel (1-3 %) af oversættelserne af patenter udstedt af Den Europæiske Patentmyndighed ().

6.2.4. Problemet med oversættelser til de nationale sprog har også en politisk dimension, som berettiger, at der træffes beslutninger på politisk niveau.

6.2.5. Blandt de løsninger, der foreslås i grønbogen, bør der ses nærmere på Den Europæiske Patentmyndigheds »globale løsning«, som efter sektionens mening kunne udformes således:

6.2.5.1. Efter reglerne for det europæiske patent () indgives ansøgninger om EF-patenter på et af de tre officielle behandlingssprog (engelsk, fransk, tysk), eller de kan som hidtil indgives på sproget i den EU-medlemsstat, hvor ansøgeren har bopæl, dog med en forpligtelse til at indsende en oversættelse på et af de ovennævnte tre officielle behandlingssprog inden den frist, der er fastsat i forordningen ().

6.2.5.2. Den Europæiske Patentmyndighed udarbejder et udførligt sammendrag (enhanced abstract) af patentansøgningen på behandlingssproget, hvor opfindelsen beskrives klart og teknisk. Dette sammendrag offentliggøres samtidig med offentliggørelsen af ansøgningen. Den Europæiske Patentmyndighed sørger også for oversættelse til de to andre officielle sprog og offentliggørelse af teksten på de tre sprog via Internet. Desuden oversender den straks de pågældende tekster til den tjenestegren i Kommissionen, der er ansvarlig for udnyttelse og formidling af forskningsresultater (GD XIII), og som så sørger for oversættelse til alle de øvrige fællesskabssprog og offentliggørelse via databanken CORDIS. Der sikres således en hurtig formidling af oplysninger om tekniske fremskridt.

6.2.5.3. Eftersom oversættelsen af sammendraget til de nationale sprog er af stor betydning for formidlingen af teknisk-videnskabelig viden, afholdes oversættelsesomkostningerne ikke af patentansøgeren, men af EU som omkostninger til udnyttelse og formidling af forskningsresultater.

6.2.5.4. Ved patentets udstedelse oversættes kun patentkravene til medlemsstaternes nationale sprog. Patentansøgeren sørger for og afholder udgifterne til disse oversættelser.

6.2.5.5. Før ethvert søgsmål, en patenthaver måtte ønske at anlægge for at gøre sine rettigheder gældende, oversættes hele patentskriftet til sproget i det berørte land. Patenthaveren sørger også for denne oversættelse og afholder udgifterne hertil.

6.2.6. Fordelen ved at lade Den Europæiske Patentmyndighed udarbejde et udførligt sammendrag er, at der vil blive anvendt ensartede kriterier.

En anden mulighed vil dog være, at Den Europæiske Patentmyndighed - på eget ansvar - lader de nationale patentmyndigheder forestå oversættelsen af dette sammendrag til de nationale sprog, hvis de ønsker det og er i stand til det. I så tilfælde skal de nationale patentmyndigheder indsende de pågældende oversættelser til den relevante tjenestegren i Kommissionen (jf. pkt. 6.2.5.2), som videreformidler dem.

6.2.7. I forbindelse med EU's udvidelse kunne Kommissionen finde andre løsninger inden for rammerne af EU's generelle sprogordning, især på grund af konsekvenserne for den europæiske industris patentomkostninger og konkurrenceevne.

6.3. Et EF-patent »à la carte« er uacceptabelt

6.3.1. Et EF-patent à la carte er en løsning, der synes at nyde en vis opbakning i nogle erhvervskredse, hvor behovet for et »fleksibelt« system understreges.

6.3.2. I realiteten forekommer denne løsning, hvor patentansøgeren på et bestemt stadium i proceduren stadig har mulighed for at vælge et europæisk patent (jf. pkt. 6.4), at være i modstrid med fundamentale krav på det indre marked og bør derfor afvises på det kraftigste.

6.4. Mulighed for at ændre en ansøgning om EF-patent til en ansøgning om europæisk patent

6.4.1. Som nævnt ovenfor bør dette problem holdes adskilt fra muligheden for indførelse af et EF-patent à la carte, også selv om de praktiske konsekvenser i visse henseender kunne ligne hinanden.

6.4.2. På et tidspunkt, hvor EU forbereder sig på en yderligere udvidelse, synes det rimeligt, at en EF-patentansøger kan ændre sin ansøgning - før bevillingsproceduren er afsluttet - til en ansøgning om europæisk patent, som - hvis det bevilges - resulterer i en vifte af nationale patenter for de designerede lande.

6.4.3. Af samme grunde som anført i det foregående afsnit om et EF-patent »à la carte« forekommer det dog ikke at være foreneligt med det indre markeds krav at give mulighed for at ændre et én gang udstedt EF-patent til et europæisk patent, dvs. til en vifte af nationale patenter.

6.4.4. Heller ikke muligheden for at ændre en ansøgning om europæisk patent til en ansøgning om EF-patent synes realistisk, bortset fra det tilfælde, hvor man i ansøgningen om europæisk patent har designeret alle EU's medlemsstater.

6.4.5. Man bør derfor støtte idéen om at gøre det muligt at ændre en EF-patentansøgning til en ansøgning om europæisk patent, hvis anmodningen herom indgives, før patentet udstedes.

6.5. Juridiske spørgsmål

Til løsningen af det delikate spørgsmål om de nationale domstole og EU-instansernes respektive kompetence forekommer det fornuftigt at tage udgangspunkt i det system, der indførtes med forordningen om EF-varemærker (), for så vidt angår krænkelse og gyldighed af EF-mærker.

Et lignende system kunne indføres for EF-patentet. Der måtte dog foretages visse justeringer for at tage hensyn til EF-patentets særlige karakter og i særdeles til det høje juridiske og tekniske kvalifikationsniveau, der kræves af en instans, som får kompetence til at erklære et sådant patent ugyldigt i hele EU-området.

I lyset heraf er følgende løsning en mulighed:

6.5.1. Hver medlemsstat udpeger for sit område et begrænset antal nationale domstole - maksimalt fem pr. medlemsstat () - som har kompetence til at træffe afgørelse som første instans i:

6.5.1.1. alle søgsmål om krænkelse af EF-patenter;

6.5.1.2. søgsmål til godtgørelse af, at der ikke foreligger krænkelse af EF-patenter;

6.5.1.3. »modkrav« om tilbagekaldelse af et EF-patents gyldighed, indgivet af den (formodede) patentretovertræder under et søgsmål om krænkelse.

Nedenunder foreslås to løsninger på det spørgsmål, der er omtalt i pkt. 6.5.1.3. De bygger begge på det kriterium, at de domstole, der behandler krænkelsessager, også skal have kompetence i gyldighedssager, men at rækkevidden af deres afgørelser begrænses (for at undgå uoprettelige skader i tilfælde af en forkert afgørelse).

Den første løsning går ud på, at en eventuel ugyldighedskendelse af et EF-patent ikke vil betyde, at patentet er ugyldigt overalt i EU (»erga omnes«). Tværtimod erklærer en sådan afgørelse blot det pågældende patent ugyldigt over for den påståede patentretovertræder, og afgørelsen gælder udelukkende for det specifikke søgsmål og den særlige form for (formodet) krænkelse. (Fordelen ved denne løsning er, at det straks - og med umiddelbar retskraft - bliver klarlagt, om patentet er gyldigt eller ej. Da afgørelsen kun gælder for de pågældende parter, kan det betyde et voldsomt stort antal sagsanlæg om ét og samme patent.)

En alternativ løsning kunne være, at de nationale domstole, der udpeges jf. pkt. 6.5.1, får kompetence til at kende et EF-patent (når der foreligger et modkrav) ugyldigt med »erga omnes« effekt, men med den præcisering, at ugyldighedskendelsen stilles i bero, indtil den bekræftes i appelinstansen. (Fordelen ved denne løsning er, at man undgår en mængde sagsanlæg, netop fordi afgørelsen får »erga omnes« effekt. Ulempen er til gengæld, at afgørelsen ikke har umiddelbar retskraft, da den først skal bekræftes i appelinstansen.

6.5.2. De ovennævnte nationale domstole vil følgelig ikke have kompetence til at kende EF-patenter ugyldige »erga omnes« (medmindre der vælges den alternative løsning, som er skitseret i pkt. 6.5.1.3). En sådan kompetence vil udelukkende ligge hos:

6.5.2.1. I første instans: en særlig annullationsafdeling under Den Europæiske Patentmyndighed eller - hvilket er at foretrække - en ny særlig ad hoc-domstol.

6.5.2.2. I anden instans: en særlig afdeling under De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans.

6.5.3. Den særlige afdeling under Førsteinstansretten skal også fungere som domstol i anden instans for søgsmål om krænkelse, der indgives for de nationale domstole.

6.5.4. De afgørelser, Førsteinstansrettens særlige afdeling træffer, vil i sidste instans kunne påklages ved De Europæiske Fællesskabers Domstol, men denne klagemulighed er begrænset til retsspørgsmål.

6.5.5. De nationale domstole med kompetence som anført i pkt. 6.5.1 vil under alle omstændigheder kunne træffe hasteafgørelser til fordel for patenthaveren, hvis dette anses for hensigtsmæssigt, og de vil gælde for hele EU-området.

6.6. De nationale patentmyndigheders rolle

6.6.1. I det overordnede system, der er under overvejelse, skal de nationale patentmyndigheder vedblive med at spille den rolle, de har nu i forbindelse med udstedelse af nationale patenter og europæiske patenter.

6.6.2. De skal også have til opgave at formidle oplysninger om og fremme patentsystemet samt viden om patenter, herunder EF-patenter, især til SMV - navnlig via en styrkelse af det generelle samarbejde med SMV'ernes samt mikro- og håndværksvirksomhedernes repræsentative organisationer - konsulentvirksomheder og selvstændige opfindere.

6.6.3. Til varetagelsen af denne funktion bør de modtage passende midler fra Den Europæiske Patentmyndighed, eventuelt i form af en andel af opretholdelsesafgifterne på EF-patenter.

6.7. Afgifter

6.7.1. I et EF-patentsystem, der er baseret på en EF-forordning (), vil det være meningsløst at fordele afgifterne på medlemsstaterne nøjagtigt som foreskrevet i Den Europæiske Patentkonvention og Aftalen om EF-patenter ().

6.7.2. Tværtimod bør de afgifter, brugerne af EF-patentsystemet betaler, i princippet gå til forvalteren af systemet, dvs. Den Europæiske Patentmyndighed som EU-organ, forudsat at denne myndighed forpligter sig til at tilkende de nationale patentmyndigheder et passende vederlag for de aktiviteter, der er nævnt under punkt 6.6.

6.7.3. For at gøre EF-patentsystemet attraktivt må opretholdelsesafgifterne være betydeligt lavere end de tilsvarende afgifter for europæiske patenter, der dækker hele Fællesskabet.

6.8. Gunstige vilkår for SMV

6.8.1. Ligesom i det amerikanske system bør der i EF-patentsystemet opereres med lavere afgifter for SMV (der bør defineres som i Kommissionens henstilling 96/280 af 3. april 1996), universiteter og non-profit-forskningscentre (f.eks. en reduktion på 50 %).

6.8.2. Hvad specielt angår SMV'erne, herunder mikro- og håndværksvirksomheder, bør der igangsættes en resolut politik med henblik på at bevare og styrke disse virksomheders innovationsevne. I dette øjemed bør man dels nedsætte skatterne og dels lade de repræsentative organisationer (brancheorganisationer, handelskamre osv.) omfatte konsulenter, som skal have til opgave at holde virksomhederne direkte informeret og bistå dem i innovationsindsatsen helt til patent- og markedsføringsstadiet. Denne foranstaltning kunne finansieres over det 5. rammeprogram for teknologisk forskning og udvikling.

6.9. Andre mulige harmoniseringstiltag på EU-plan

6.9.1. Edb-programmers patenterbarhed

6.9.1.1. ØSU understreger generelt, at beskyttelsen af edb-programmer via ophavsretten er sikret med direktiv 91/250/EØF ().6.9.1.2. ØSU finder det dog på sin plads at ændre artikel 52, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Patentkonvention, som udelukker edb-programmer fra patenterbare opfindelser, men fremhæver, at software-relaterede opfindelser bør udgøre en løsning på et teknisk problem for at være patenterbare.

6.9.2. Retten til forudgående anvendelse

Det bør ligeledes overvejes, om retten til forudgående anvendelse bør harmoniseres.

6.9.2.1. Dette betyder, at man via egnede og harmoniserede regler fastsætter, i hvilket omfang en tredjepart som er begyndt at anvende opfindelsen i god tro (eller har truffet seriøse og effektive forberedelser til at anvende den kommercielt) kan fortsætte hermed, uagtet at EF-patentet er bevilget en anden part.

6.9.3. Arbejdstageres opfindelser

6.9.3.1. De eksisterende forskelle mellem medlemsstaternes love om arbejdstageres opfindelser berettiger efter ØSU's mening ikke til en harmonisering på EU-plan.

6.9.3.2. I overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet bør dette spørgsmål fortsat reguleres via de forskellige nationale lovgivninger.

6.9.4. Behovet for en harmonisering på det bioteknologiske område

Det er på høje tid at få vedtaget direktivet om harmonisering af patentretten på det bioteknologiske område for at undgå, at de europæiske virksomheder kommer til at stå betydeligt dårligere end deres ikke-europæiske konkurrenter (især i USA).

Bruxelles, den 25. februar 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Udtalelser: Udtalelse CES 700/96 om Grønbogen om innovation, punkt 1.5 (EFT C 212 af 22.7.1996). Udtalelse CES 987/97 af 1. oktober 1997 om Kommissionens arbejdsdokument »Henimod det femte rammeprogram - videnskabelige og teknologiske mål«, EFT C 355 af 21.11.1997. Udtalelse CES 986/97 af 2. oktober 1997 om følgerne for SMV af det stadige, generelle fald i de midler, der afsættes til forskning og teknologisk udvikling i EU, EFT C 355 af 21.11.1997.

() J. Strauss, »The present state of the patent system in the European Union«, EC, 1997.

() For det europæiske patent er omkostningerne beregnet til USD 120 000 mod kun USD 13 000 for et patent i USA, jf. J. Strauss, ibidem.

() Jf. Kommissionens grønbog om innovation fra 1995.

() ØSU's udtalelse CES 878/96 om Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser, se konklusionerne, punkt 5 (EFT C 295 af 7.10.1996).

() Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993.

() Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om EF-mønstre (KOM(93) 342 endelig udg. - EFT C 29 af 31.1.1994).

() Jf. ØSU's udtalelse CES 408/96 af 27. marts 1996 om Kommissionens grønbog om brugsmodelbeskyttelse i det indre marked, EFT C 174 af 17.6.1996.

() Jf. ØSU's udtalelse CES 700/96 om Kommissionens grønbog om innovation, punkt 1.5 (EFT nr. C 212 af 22.7.1996).

() Jf. Z. Griliches o.a. »R& D, Patents and Productivity«, Chicago 1984.

() Jf. punkt 3.

() Oplysninger givet af præsidenten for Den Europæiske Patentmyndighed på den årlige »Epidos-konference« 1996, og medtaget i referatet fra konferencen.

() EPK, artikel 14.

() Jf. gennemførelsesbestemmelserne for Den Europæiske Patentkonvention, kapitel 1.

() Forordning (EF) nr. 40/94, artikel 91 ff.

() Det foreslåede antal (5) er naturligvis i et vist omfang vilkårligt. Det er imidlertid altid bedre at angive et præcist tal (hvor vilkårligt det så end er) end at anvende den for vage formulering i artikel 91 i forordningen om EF-varemærker, nemlig »det mindst mulige antal«. Idéen om i hver medlemsstat blot at udpege en førsteinstansret forekommer først og fremmest at være til ulempe for SMV, som stadig har stærke rødder i regionen.

() Jf. punkt 6.1.

() Jf. Aftale om EF-patenter, artikel 20 »Finansielle forpligtelser og indtægter«.

() Direktiv 91/250/EØF af 14. maj 1991 om retlig beskyttelse af edb-programmer.