Indledning

Den Europæiske Union, Det Europæiske Atomenergifællesskab (i det følgende benævnt "Euratom") og 26 medlemsstater er kontraherende parter i energichartertraktaten (i det følgende benævnt "ECT") . Et stort antal voldgiftsretter har fortolket artikel 26 i ECT således, at den finder anvendelse på tvister mellem en investor fra en EU-medlemsstat og en anden EU-medlemsstat. Herved har de afvist Kommissionens modsatte holdning i den første sag af denne type og i alle lignende sager til dato.

Den Europæiske Unions Domstol (i det følgende benævnt "EU-Domstolen") har nu på en bindende og autoritativ måde bekræftet, at EU-intern voldgift i henhold til artikel 26 i ECT er uforenelig med EU-traktaterne. I deres faste og næsten enstemmige beslutningspraksis er voldgiftsretterne dog fortsat af den opfattelse, at artikel 26 i ECT finder anvendelse inden for EU. Ifølge EU-Domstolen skal en sådan voldgiftskendelse anses for at være uforenelig med EU-retten, navnlig artikel 267 og 344 i TEUF. En sådan kendelse kan derfor ikke have nogen retsvirkning og kan således ikke fuldbyrdes med henblik på at betale den erstatning, som tilkendes herved.

Artikel 26 i ECT giver mulighed for voldgift efter ICSID's bestemmelser. Dette skaber en risiko for, at tredjelande vil anerkende og fuldbyrde disse voldgiftskendelser, uden at en EU-domstol har mulighed for at erklære dem ugyldige. Rent faktisk er der ved artikel 54 i ICSID-konventionen indført en forenklet anerkendelses- og fuldbyrdelsesmekanisme. Hidtil har de australske domstole været af den opfattelse, at denne mekanisme ikke giver en medlemsstat mulighed for at påberåbe manglen på gyldig voldgiftsaftale, når først voldgiftsretten har afvist dette argument. Der verserer også en anmodning om at tage stilling hertil ved de amerikanske domstole og domstolene i Det Forenede Kongerige. Selv i sager, der er underlagt UNCITRAL-reglerne eller Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstituts regler, beslutter voldgiftsmændene ofte at placere voldgiftsrettens hjemsted uden for Den Europæiske Union og på den måde undgå kontrol ved medlemsstaternes domstole og dermed ved EU-Domstolen.

Der er derfor en risiko for konflikt mellem EU-traktaterne og ECT, således som de fortolkes af en række voldgiftsretter, hvilket, hvis det bekræftes af domstolene i et tredjeland, i praksis ville føre til en retlig konflikt, fordi voldgiftskendelser, der er i strid med EU-retten, ville indgå i tredjelandes retsordener.

Ifølge Domstolens praksis kan risikoen for retlige konflikter medføre, at en international aftale er uforenelig med EU-retten . For at ECT kan være forenelig med EU-traktaterne, er det efter Kommissionens opfattelse nødvendigt at fjerne enhver risiko for konflikt. Det er også vigtigt, at risikoen imødegås ud fra et folkeretligt perspektiv, hvis det skal have den ønskede virkning for voldgiftsretternes beslutningspraksis. Kommissionen er derfor af den opfattelse, at det rette svar er at vedtage et instrument, der er en "efterfølgende aftale mellem parterne vedrørende traktatens fortolkning eller anvendelsen af dens bestemmelser", jf. artikel 31, stk. 3, litra a), i Wienerkonventionen om traktatretten.

Faktiske omstændigheder

ECT er en handels- og investeringsaftale for energisektoren med 53 kontraherende parter, herunder EU, Euratom og 26 EU-medlemsstater, som blev undertegnet i 1994 og trådte i kraft i 1998. Den indeholder regler for handel med og transit af energiprodukter samt for beskyttelse af energiinvesteringer.

Eftersom ECT ikke er blevet opdateret væsentligt siden 1990'erne, er den blevet stadig mere forældet, mens EU samtidig har udviklet sin tilgang betydeligt med hensyn til de materielle standarder for investeringsbeskyttelse, som er defineret i senere aftaler med henblik på at sikre, at beskyttelsen af investeringer ikke påvirker EU's ret til at regulere. Den blev også en af de mest omstridte investeringstraktater i verden, hvor EU-medlemsstater var det primære mål for krav fra investorer, hvoraf de fleste var baseret i andre EU-medlemsstater.

I lyset af de kontraherende parters og civilsamfundets voksende utilfredshed blev der i november 2018 indledt en moderniseringsproces drevet af EU og dets medlemsstater, som primært fokuserede på investeringsbeskyttelsesstandarder samt på begrænsning af beskyttelsen af fossile brændstoffer og på fremme af en bæredygtig udvikling.

Forhandlingerne fandt sted mellem 2019 og 2022. Der blev opnået "principiel enighed" om forslaget til modernisering af ECT den 24. juni 2022. Ved denne lejlighed underrettede medlemsstaterne, Den Europæiske Union og Euratom de øvrige kontraherende parter i ECT om, at de ønskede at indgå en efterfølgende aftale om fortolkningen af ECT. Den 22. november 2022 vil Energicharterkonferencen ("konferencen") blive opfordret til formelt at godkende de forhandlede ændringer af ECT og bilagene hertil.

Den moderniserede energichartertraktat vil fremme bæredygtige investeringer i energisektoren ved at skabe en sammenhængende og ajourført ramme. Den vil skabe retssikkerhed ved at sikre et højt niveau af investeringsbeskyttelse, samtidig med at den afspejler målsætningerne for omstillingen til ren energi og bidrager til opfyldelsen af Parisaftalens mål.

ECT vil sikre en investeringsbeskyttelse, som afspejler de reformerede og moderniserede standarder, som EU har udviklet i sine seneste handels- og investeringsaftaler, og samtidig bevare regeringernes ret til at forfølge deres offentlige politiske målsætninger, bl.a. i forbindelse med modvirkning af og tilpasning til klimaændringer. Den vil styrke forfølgelsen af EU's klimapolitikker. Den moderniserede energichartertraktat vil også gøre det muligt for de kontraherende parter, herunder EU og Euratom, at udelukke nye investeringer, der vedrører fossile brændstoffer, fra investeringsbeskyttelse og at udfase beskyttelsen for eksisterende investeringer.

Endelig indeholder den moderniserede energichartertraktat af hensyn til klarheden en klausul, der bekræfter, at en investor fra en kontraherende part, der er medlem af en regional organisation for økonomisk integration (REIO), såsom EU, ikke kan rejse et krav om tvistbilæggelse mellem investorer og stater (ISDS) over for en anden kontraherende part, der er medlem af samme REIO.

Retlige rammer

I Achmea-sagen fastslog EU-Domstolen, at investor-stat-voldgiftsklausuler i internationale aftaler indgået mellem Den Europæiske Unions medlemsstater strider mod EU-traktaterne, og at de som et resultat af denne uforenelighed ikke kan anvendes efter den dato, hvorpå den sidste af parterne i en bilateral investeringsaftale inden for EU blev medlem af Den Europæiske Union, Under anvendelse af de samme principper fastslog EU-Domstolen i Komstroy-sagen , at artikel 26, stk. 2, litra c), i ECT skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på tvister mellem en medlemsstat og en investor fra en anden medlemsstat vedrørende en investering foretaget af sidstnævnte i den første medlemsstat. Det er fast retspraksis, at EU-Domstolens domme finder anvendelse ex tunc. I PL Holdings-sagen afviste EU-Domstolen en anmodning om tidsbegrænsning af anvendelsen af Achmea-dommen. I Romatsa-sagen fastslog EU-Domstolen, at enhver EU-intern voldgiftskendelse, herunder en ICSID-kendelse, der er afsagt i strid med disse konklusioner, skal ophæves og derfor under alle omstændigheder ikke kan fuldbyrdes for at gøre det muligt for modtagerne at opnå betaling af den erstatning, de fik tilkendt ved voldgiftskendelsen.

Procedure for vedtagelse

Den 22. november 2022 skal Energicharterkonferencen på sit 33. møde træffe fire beslutninger vedrørende moderniseringen af ECT. Disse beslutninger vil blive truffet samtidigt og har til formål at: 1) vedtage de foreslåede ændringer af teksten til ECT (CC 760), 2) vedtage de foreslåede ændringer og tilpasninger af bilagene til ECT (CC 761), 3) godkende de foreslåede ændringer af forståelser, erklæringer og afgørelser (CC 762) og 4) godkende afgørelsen om ikrafttræden og midlertidig anvendelse af ændringer af teksten til ECT og ændringer/tilpasninger af bilagene hertil (CC 763). Disse afgørelser vil blive vedtaget med enstemmighed. Hvis afstemningen lykkes, dvs. hvis ingen kontraherende part gør indsigelse, vil afgørelserne om modernisering af ECT blive betragtet som "vedtaget" af Energicharterkonferencen. Denne vedtagelse vil udløse efterfølgende processer med henblik på ratifikation, midlertidig anvendelse og senere ikrafttræden af de forskellige elementer i reformpakken.

I den forbindelse fremsætter Kommissionen et forslag til Rådets afgørelse i henhold til artikel 218, stk. 9, i TEUF om fastlæggelse af den holdning, der skal indtages på Unionens vegne på Charterkonferencen med henblik på at støtte og godkende de fire afgørelser vedrørende moderniseringen af ECT. Kommissionen fremsætter også et parallelt forslag til Rådets afgørelse i henhold til artikel 101, stk. 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab om fastlæggelse af samme holdning på Euratoms vegne.