KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 27.03.1995 
KOM(95) 94 endelig udg. 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
ENDELIG RAPPORT 
om gennemførelsen af Fællesskabets Program 
for Økonomisk og Social Integration 
af de Økonomisk og Socialt Dårligt Stillede Befolkningsgrupper 
"DET TREDJE FATTIGDOMSPROGRAM" (1989-94) 
Rådets afgørelse 89/457/EØF af 18. juli 1989 
(EFT L 224 af 2.8.1989) 
INDHOLDSFORTEGNELSE 
INDLEDNING 
Første afsnit - HOVEDMÅLSÆTNINGERNE FOR DET TREDJE FATTIGDOMS­
PROGRAM 
1. Udfordringen fra fattigdom og social marginalisering 
2. Fællesskabsaktionen 
3. Særprogrammernes rolle 
4. De specifikke mål for Det Tredje Fattigdomsprogram 
Andet afsnit - GENNEMFØRELSEN AF DET TREDJE FATTIGDOMSPROGRAM 
1. Programmets beslutnings-, forvaltnings- og styringsstrukturer 
2. Tidsplan for gennemførelsen af programmet 
3. Gradvis gennemførelse 
Tredje afsnit-PROJEKTERNE UNDER DETTE PROGRAM 
1. Overblik over projekterne 
2. Projekternes udvikling 
3. Gradvis tilpasning af principperne i Det Tredje Fattigdomsprogram 
Fjerde afsnit - HVILKE VIRKNINGER HAR PROGRAMMET HAFT? 
1. Evaluering inden for rammerne af programmet: statusopgørelsesresultater 
2. Integrering af de dårligst stillede grupper 
3. Forsøg og overførsel af knowhow 
KONKLUSION 
1. Validering af principperne og dets fremgangsmåde 
2. Styrke og svagheder i retningslinjerne for gennemførelse af programmet 
3. Et specifikt programs merværdi 
Bilag 1: Kortfattede statistiske oplysninger om projekterne under Det Tredje 
Fattigdomsprogram 
Bilag 2: Statistiske arbejder gennemført inden for rammerne af Det Tredje Fattig­
domsprogram 
\ ) 
INDLEDNING 
I henhold til Rådets afgørelse af 18. juli 19891 har Kommissionen gennemført et "EF-
handlingsprogram for økonomisk og social integration af de økonomisk og socialt dårligt 
stillede befolkningsgrupper", det såkaldte "Tredje Fattigdomsprogram". 
Dette program, som var fastsat for en periode på fem år (1989-94), var tænkt som en 
forlængelse og udvidelse af de tidligere fællesskabsinitiativer - det første og det andet 
europæiske program til bekæmpelse af fattigdom (1975-80 og 1985-1989)2, som allerede 
var et bevis på Fællesskabets vilje til, inden for rammerne af de til rådighed stående 
midler og Fællesskabets kompetence, at bidrage til den indsats til bekæmpelse af 
fattigdom, der var indledt i medlemsstaterne. 
Det Tredje Fattigdomsprogram blev udformet som et led i dette bidrag til 
medlemsstaternes bestræbelser. Som i forbindelse med de to tidligere programmer er der 
ydet finansiel bistand og støtte til pilotforanstaltninger med henblik på at fremme 
nyskabelser i forbindelse med de metoder, der anvendes, og den politik, der føres for at 
forebygge og bekæmpe fattigdom og udelukkelse. Med henblik herpå var der afsat et 
samlet budget til programmet på 55 mi o. ECU for de fem år, det varede. Det er et meget 
beskedent beløb efter Fællesskabets målestok, men en kraftig forøgelse i forhold til de 
to tidligere programmer, som havde henholdsvis 20 mio. ECU og 29 mio. ECU til 
rådighed. 
Det Tredje Fattigdomsprogram skulle imidlertid ikke blot fungere som et middel til 
finansiering af projekter, det skulle også, og først og fremmest være et sammenhængende 
program, dvs. omfatte en række foranstaltninger og aktører, som skulle henholde sig til 
fælles principper og mål. Under hensyntagen til erfaringerne fra de tidligere programmer 
var Det Tredje Fattigdomsprogram derfor straks fra begyndelsen helt klart orienteret i 
retning af en multidimensional fremgangsmåde i forbindelse med social udstødelse, og 
i overensstemmelse hermed blev hovedvægten lagt på strategier, der tjener til at fremme 
både den økonomiske og sociale integration af de dårligst stillede befolkningsgrupper, 
byggende på et partnerskab mellem offentlige institutioner og private, med aktiv 
deltagelse fra de berørte befolkningsgruppers side. 
Det påhviler hovedsagelig medlemsstaterne og de nationale, regionale og lokale 
myndigheder at bekæmpe fattigdom og udstødelse. Et specifikt program som Det Tredje 
Fattigdomsprogram har således hverken til opgave, ej heller midlerne til at finde løsninger 
på alle former for fattigdom og udstødelse i Unionen. Programmets målsætning er at 
fremme forsøg med nyskabende strategier til bekæmpelse af fattigdom og således at 
bidrage til identifikation af relevant praksis, fremme af politikkerne samt til udviklingen 
af en debat i offentligheden vedrørende dette område. På denne baggrund blev Det Tredje 
Rådets afgorclsc 89/457/EØF af IS. juli 1989 om iværksættelse af et EF-handlingsprogram på 
mellemlang sigt for okonomisk og social integration af de økonomisk og socialt dårligt stillede 
befolkningsgrupper, EFT L 224 ar 2.8.1989. 
Rådets afgørelse 75/458/EØF af 22. juli 1975 (EFT L 199 af 30.7.1975) og 85/8/EØF af 18. 
december 1984 (EFT L 2 af 3.1.1985). 
Fattigdomsprograms midler koncentreret om ca. fyrre lokale projekter fordelt på 
Fællesskabets medlemsstater og forenet i en europæisk dynamik via et tværnationalt 
samarbejde, der blev udformet specielt til dette formål. En meget lille del af programmets 
budget gik endvidere til at støtte forskningsarbejder og statistiske undersøgelser, der tjener 
til at fremme en bedre forståelse af mekanismerne i forbindelse med social udstødelse. 
Den konkrete erfaring, der blev indhøstet ved disse projekter, styringsaktionerne og 
forskellige publikationer som led i programmet har bidraget til at gøre Det Tredje 
Fattigdomsprogram synligt og til at samordne indsatsen under dette program med det 
arbejde, der i øvrigt udføres på nationalt plan og på fællesskabsplan. Programmets 
dynamik har bl.a medvirket til at mobilisere aktører, som deltager i bekæmpelsen af 
fattigdom og social udstødelse, samt til at sikre anerkendelse af fællesskabsindsatsens 
bidrag hertil, hvilket blev fremhævet i hvidbogen om europæisk social- og 
arbejdsmarkedspolitik3. 
De lokale projekter blev vedtaget af Kommissionen ved udgangen af 1989 på grundlag 
af medlemsstaternes forslag. Projekterne modtog finansiel støtte fra Fællesskabet i 
programmets fem år under forudsætning af, at der var tale om samfinansiering med 
offentlige myndigheder og/eller private organisationer på nationalt, regionalt og/eller 
lokalt niveau. Repræsentanter for disse projekter har regelmæssigt deltaget i møder på 
nationalt og tværnationalt plan for at lette udvekslingen af erfaringer og sammenligne 
disse. De har modtaget teknisk bistand fra team af medarbejdere, der har til opgave at yde 
en relevant støtte med hensyn til udvikling og evaluering. 
I forbindelse med Det Tredje Fattigdomsprogram er der ydet støtte til to former for 
projekter. Ca. tredive projekter, de såkaldte "aktionsmodeller", var af et betydeligt 
omfang, disse projekter har på lokalt plan forenet offentlige og private samarbejds­
partnere, som var fast besluttet på i fællesskab at gennemføre en sammenhængende og 
samordnet strategi til bekæmpelse af fattigdom. Hvert af disse projekter har fra 
Fællesskabet modtaget en årlig støtte på gennemsnitlig 250 til 300 000 ECU, eller næsten 
1,5 mio. ECU i løbet af programmets varighed. En halv snes projekter, de såkaldte 
nyskabende initiativer, var af et mere beskedent omfang: der var tale om m i kroprojekter, 
som har tjent til at søge relevante løsninger for grupper, der er udsat for særlige former 
for isolering, og hvert af disse initiativer har fra Fællesskabet modtaget en gennemsnitlig 
årlig støtte på 50 000 ECU, eller næsten 250 000 ECU i løbet af programmets varighed. 
Disse projekter er meget forskelligartede. De har imidlertid det til fælles, at de bygger på 
programmets bærende principper - en multidimensional fremgangsmåde i forbindelse med 
social udstødelse, et partnerskab, der er forankret i et områdes dynamiske udvikling, 
deltagelse af de dårligst stillede i projektet - og man har forsøgt at lade disse komme 
konkret og varigt til udtryk på lokalt plan. Projekterne har ligeledes det til fælles, at de 
indgår i et europæisk perspektiv, især via deltagelsen i den dynamiske tværnationale 
udveksling, der er blevet gennemført som led i styringen af dette program. De er således 
en afspejling af programmets væsentligste mål, som går ud på - via støtte til søgen efter 
nyskabende svar på social udstødelse - at fremme debatten og nationale samt 
"Europæisk social- og arbejdsmarkedspolitik - En vej frem for Unionen", KOM(94)333 af 27. juli 
1994. 
Fællesskabets politikker på dette område og således styrke solidariteten med de dårligst 
stillede grupper. 
Det Tredje Fattigdomsprogram blev helt konkret indledt den 1. marts 1990. Den 22. 
september 1993 fremlagde Kommissionen en foreløbig rapport om gennemførelsen af 
programmet4 med en midtvejsopgørelse over fordele og ulemper. Med rapporten fulgte 
et forslag til et nyt program for bekæmpelse af udstødelse og fremme af solidaritet (1994-
1999), udarbejdet på grundlag af denne midtvejsopgørelse. Forslaget er under drøftelse 
i Rådet. 
Nærværende er Kommissionens endelige rapport om gennemførelsen af Det Tredje 
Fattigdomsprogram. Det er Kommissionens håb, at denne evaluering, som således 
fremlægges til drøftelse, vil medvirke til at få Rådet til at godkende Kommissionens 
forslag til et nyt program. 
Kommissionen har i forbindelse med udarbejdelsen af rapporten baseret sig på hele det 
evalueringsarbejde, der er udført løbende under programmets gennemførelse, og særlig 
på den interne evaluering, der er udført i forbindelse med de enkelte projekter, samt de 
bilag, der er udarbejdet i forbindelse med den overordnede opfølgning og styring af 
programmet. I rapporten er der endvidere taget hensyn til de drøftelser, der fandt sted 
inden udarbejdelsen af midtvejsrapporten vedrørende de fordele og ulemper, der blev 
konstateret midtvejs, samt de drøftelser, der for nylig har været ført på foranledning af 
flere medlemsstater omkring den lære, der kan drages af programmet. 
Endelig har Kommission i høj grad været opmærksom på de uafhængige evalueringer, der 
er foretaget i de seneste måneder, og særlig på den rapport, Overhuset i Det Forenede 
Kongerige udarbejdede om programmet i foråret 19945 på grundlag af mange høringer 
og på besøg på stedet - en positiv samlet opgørelse over Det Tredje Fattigdomsprogram. 
"Handlingsprogram på mellemlang sigt for bekæmpelse af social udstødning og fremme af 
solidaritet: cl nyt program til støtte og fremme af nyskabelser 1994-1999", KOM(93) 435, endelig 
udg. af 22.9.1993. 
"The Poverty Programme" House of Lords, Select Committee on the European Communities, 9th 
Report, HMSO, 1994. 
Første afsnit - HOVEDMÅLSÆTNINGERNE FOR DET TREDJE FATTIGDOMS­
PROGRAM 
52 mio. lavtlønnede, 3-5 mio., som er hjemløse eller lever under dårlige boligforhold, 17 
mio. arbejdsløse, heraf over halvdelen i mere end 1 år ... Disse tal er kun vejledende, men 
de er tilstrækkelige til at vise omfanget af den fattigdom og udstødelse, der findes i Den 
Europæiske Union, og den store udfordring, der ligger heri for medlemsstaterne, Unionen 
og samtlige unionsborgere (§1). Skal denne udfordring tages op, forudsætter det en stor 
solidarisk indsats, som Unionen kan bidrage til, uden at det indskrænker det ansvar, der 
påhviler medlemsstaterne og deres nationale, regionale og lokale myndigheder (§2). 
Gennemførelse af særlige programmer er en af mulighederne i denne fællesskabsaktion, 
som tager sigte på at fremme nytænkning og offentlig debat (§ 3). De særlige 
målsætninger for Det Tredje Fattigdomsprogram er et konkret udtryk for, at det skal virke 
fremmende i forbindelse med bekæmpelsen af fattigdom (§4). 
1. Udfordringen fra fattigdom og social udstødelse 
1.1. Fattigdom er ikke et nyt fænomen og har allerede længe givet anledning til talrige 
overvejelser på det videnskabelige og det politiske plan og til adskillige initiativer, 
både offentlige og private. Imidlertid har offentlighedens opmærksomhed og den 
offentlige debat omkring disse spørgsmål ændret sig dybtgående i løbet af de 
seneste femten år i hovedparten af medlemsstaterne i takt med, at realiteterne i 
forbindelse med fattigdom har ændret sig og således også den udfordring, som de 
stiller samfundet overfor i Europa. 
Kriserne i storbyernes forstæder, de stadig flere hjemløse, spændingerne mellem 
etniske grupper, udviklingen med hensyn til langtidsledighed, udstødelse af unge, 
som aldrig har haft mulighed for at blive integreret på arbejdsmarkedet, den 
vedvarende fattigdom i visse landdistrikter, forgældede husholdninger, som kastes 
ud i elendighed ... det er de nye fænomer, som optræder tydeligere og i større 
omfang end tidligere, og som har fostret den omtålte ændring i den offentlige 
debat om fattigdom og social udstødelse. 
Fattigdom kan ikke længere i dag betragtes som et levn fra fortiden, der vil 
forsvinde på grund af økonomisk fremgang og vækst. Fattigdom kan ej heller 
betragtes blot som mangel på eller utilstrækkelige finansielle ressourcer hos de 
berørte personer. Tværtimod er man nødt til at anerkende fattigdommens struk­
turelle karakter og de mekanismer, der fremkalder denne situation. Ligeledes må 
man anerkende den multidimensionale karakter af de processer, der bevirker, at 
personer eller grupper og undertiden by- eller landområder udelukkes fra at 
deltage i de udvekslinger, den praksis og de sociale rettigheder, der udgør 
grundlaget for økonomisk og social integration. 
Dette er forklaringen på, at man i stadig større grad både i hovedparten af 
medlemsstaterne og på fællesskabsplan6 erstatter betegnelsen fattigdom med 
Resolution vedtaget af Rådet og socialministrene, forsamlet i Rådet, den 29. september 1989, om 
kampen for at undgå sociale tabere, EFT C 277 af 31.10.1989. 
betegnelsen social udstødelse. Når man taler om social udstødelse, er dette en 
understregning af, at dette problem ikke kun er ulighed mellem øverst og nederst 
på den sociale rangstige (up/down), men også et spørgsmål om afstanden i 
befolkningen som sådan, mellem de grupper, der deltager i den dynamiske 
udvikling, og de grupper, der udstødes (in/out). Det er endvidere en 
understregning af virkningerne af samfundsudviklingen og risikoen for afbrydelse 
af den sociale samhørighed, som er en konsekvens heraf; det er endelig en 
markering af, at der her er tale om processer, både for de berørte enkeltpersoner 
og for den sociale struktur, og ikke om fastlåste situationer og statistikker. 
1.2. Kommissionen vedtog den 23. december 1992 en meddelelse om den udfordring, 
som social udstødelse udgør både for medlemsstaterne og for Fællesskabet7. I den 
meddelelse understreges det, at situationer og processer med social udstødelse i 
høj grad skyldes de strukturelle ændringer, som kendetegner den økonmiske 
situation og samfundene i Europa (teknologiske ændringer, strukturændringer på 
arbejdsmarkedet, opløsning af de familiemæssige strukturer, tendens til social 
opsplitning, udviklingen af bevægelserne på tværs af grænserne, ændringer i 
værdinormerne ...). I meddelelsen gøres der opmærksom på den øgede risiko, som 
denne udvikling medfører for en stor del af befolkningen, der er udsat for social 
udstødelse primært på grund af udviklingen på beskæftigelsesmarkedet og 
udviklingen i de familiemæssige og sociale strukturer: der findes ikke kun en 
samlet - i øvrigt begrænset - gruppe af personer, der er udsat for varig fattigdom 
eller udstødelse, men også en voksende - og i øvrigt blandet - gruppe af personer, 
hvis økonomiske og sociale integration er truet, og som enten momentant eller 
tilbagevendende gennemlever perioder med fattigdom, og som er truet på grund 
af det tab af sociale bånd, der er et ledsagefænomen ved social udstødelse. 
Dette falder i tråd med den konkrete erfaring, som de aktører har indhøstet, der 
er mest direkte involveret i bekæmpelsen af social udstødelse - især forvaltninger, 
lokale myndigheder, ikke-statslige organisationer - som også fremhæver risikoen 
for en forværring af denne situation og af disse processer. Det er tilstrækkeligt, 
uden at tage hensyn til forskellene i de lokale og nationale situationer, til at 
overbevise om omfanget af denne udfordring, dens europæiske dimension og det 
ekko, som den møder i offentligheden. 
2. Fællesskabsaktionen 
Bekæmpelsen af social udstødelse henhører primært under medlemsstaternes 
kompetence og deres nationale, regionale og lokale myndigheders. Fællesskabet 
har imidlertid ved flere lejligheder givet udtryk for sin vilje til inden for 
rammerne af sine kompetenceområder og midler at yde et bidrag til denne indsats: 
Fællesskabets initiativer er således beskedne, men dog et tydeligt udtryk for en 
voksende bekymring; udviklingen af disse initiativer viser, hvorledes man gradvis 
har identificeret og erkendt hvilke former for fællesskabsaktioner, der bedst - i 
Mod cl solidaritetens Europa - Intensivering af kampen mod social udstødelse, fremme af 
integrationen, KOM(92) 542. endelig udg. af 23. december 1992. 
overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet - tilføjer denne aktion en særlig 
merværdi. 
2.1. Fællesskabet har især været optaget af social udstødelse siden midten af 1970'erne. 
Der har naturligvis ikke været tale om en egentlig politik på dette område, men 
snarere om et begrænset bidrag med signal virkning for at vise, hvilken betydning 
man i opbygningen af Europa tillægger solidariteten med de dårligst stillede. Det 
hyppigst anvendte instrument, og i lang tid det eneste, har været gennemførelsen 
af særlige programmer med begrænsede midler, der skulle tjene som støtte for 
nytænkning og udveksling af erfaringer. 
Konkret indledte Fællesskabet således i 1975 et første program til bekæmpelse af 
fattigdom ( 1975-80), der tjente som grundlag for pilotprojekter i alle Fællesskabets 
daværende ni medlemsstater. Programmet blev udformet i en periode med økono­
misk vækst og gennemført under krisen ved udgangen af 1970'erne og har i 
hovedparten af medlemsstaterne bidraget til overvejelser på administrativt og 
politisk plan om den ændring af fattigdomsproblematikken, som denne nye 
situation medførte. Dette program blev fulgt op af et andet program (1985-1989), 
der bevidst var koncentreret om tværnational udveksling af den gennemførelses-
praksis, der blev anvendt i næsten 100 lokale mikroprojekter. Det Tredje Fattig­
domsprogram ( 1989-94) er fortsættelsen af de to tidligere programmer, men i dette 
program er midlerne koncentreret om et begrænset antal projekter af mere 
ambitiøs karakter med det formål at overgå fra den tidligere undersøgende fase 
til en fase med selektiv udvikling, dvs. forsøg i "naturlig størrelse" med de 
aktionsprincipper, der blev fastlagt i forbindelse med de tidligere programmer. 
2.2. Fællesskabsaktionen blev gradvis styrket og udvidet især i slutningen af 1980'erne. 
Denne udvikling skete samtidig med de forskellige initiativer, som havde til 
formål at sikre gennemførelsen af det indre markeds sociale dimension og den 
europæiske integration. Udviklingen blev fremmet af den øgede bevidsthed hos 
offentligheden om vigtigheden af dette problem med udstødelse, blandt andet fordi 
der blev mobiliseret mange aktører på baggrund af udviklingen af en omfattende 
fattigdom. 
Kommissionen har således parallelt med iværksættelsen af Det Tredje Fattig­
domsprogram og afhjælpende foranstaltninger, som f.eks. tildeling af føde­
vareoverskud, udviklet en række initiativer, der både var mere ambitiøse og med 
en højere grad af indbyrdes sammenhæng. Kommissionen har som led i gennem­
førelsen af Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmar­
kedsmæssige og Sociale Rettigheder fremsat forslag om en henstilling om fælles 
kriterier i forbindelse med sikring af tilstrækkelige indtægter og ydelser fra 
socialbeskyttelsesordninger. Denne henstilling blev vedtaget af Rådet den 24. juni 
1992x, og heri bekræftes ikke kun retten til tilstrækkelige indtægter for at kunne 
føre et menneskeværdigt liv. I henstillingen fremhæves det ligeledes, at det er 
nødvendigt at indføje denne ret i et globalt perspektiv i bekæmpelsen af social 
udstødelse, og at den således i henhold til resolutionen vedtaget af Rådet og 
Rådets henstilling 92/441/EØF af 24. juni 1992 om fælles kriterier i forbindelse med sikring af 
tilstrækkelige indtægter og ydelser fra socialbcskyttclsesordninger, EFT nr. L 245 af 26.8.92. 
socialministrene, forsamlet i Rådet, den 29. september 1989, skal ledsages af 
egnede foranstaltninger til integration inden for områderne sundhed, bolig, 
undervisning, beskæftigelse og erhvervsuddannelse, osv. ...9 
Kommissionen har endvidere iværksat undersøgelser og evalueringer. I medfør af 
omtalte resolution vedtaget af Rådet og socialministrene, forsamlet i Rådet, har 
Kommissionen således oprettet ét observatorium vedrørende medlemsstaternes 
politik til bekæmpelse af social udstødelse. Kommissionen har endvidere iværksat 
forskellige undersøgelser af den sociale udvikling i byområder. 
Kommissionen har også intensiveret sin støtte til ikke-statslige organisationer, især 
til deres møder i et europæisk net10, som Kommissionen hører regelmæssigt. 
Kommissionen har endvidere indledt et frugtbart samarbejde med 
arbejdsmarkedets parter, de lokale myndigheder, de europæiske organisationer 
samt med bynettene og boligorganisationerne. Kommissionen har ligeledes 
generelt fremmet samordning af initiativer inden for de forskellige netværk af 
aktører, som indgår i bekæmpelsen af social udstødelse i Fællesskabet, særlig ved 
at tilrettelægge en seminarrække, som skulle give anledning til overvejelser og 
forslag med henblik på at skabe en sammenhængende indsats på europæisk niveau 
(Rotterdam i 1991, Porto og Bruxelles i 1992, København i 1993). 
Med henblik på indføre bekæmpelse af social udstødelse i samtlige fælles­
skabspolitikker har Kommissionen i eget regi oprettet en arbejdsgruppe på tværs 
af tjenestegrenene, som især har haft til opgave at undersøge mulighederne for 
intervention via strukturpolitikken, først og fremmest gennem deres initiativer i 
forbindelse med kriseramte områder (EFRU), udviklingen i landdistrikter 
(LEADER) og særligt udsatte grupper (HORIZON og NOW), og dernæst ved en 
omdefinering af målene for de pågældende politikker. Der har endvidere været 
tale om en aktiv samordning mellem de forskellige tjenestegrene på 
forskningsområdet, særlig med henblik på at definere retningslinjerne for det 
fjerde rammeprogram for forskning-udvikling. 
2.3. 1 Kommissionens meddelelse af 23. december 1992 er der taget hensyn til den 
gradvise udbygning af Fællesskabets initiativer, Og der foreslås en udvidelse af 
disse for i endnu højere grad at kunne tage hensyn til spørgsmålet om social 
udstødelse i Fællesskabets generelle politikker og strukturpolitikker. De 
pågældende forslag blev drøftet på den vigtige europæiske konference, som blev 
afholdt i København den 2.-3. juni 1993. De blev endvidere drøftet i forbindelse 
med de høringer, der fulgte af grønbogen om fremtiden for den europæiske 
socialpolitik. I hvidbogen om socialpolitikken blev det fremhævet, at det er 
vigtigt, at samtlige berørte aktører mobiliseres, og at der med udgangspunkt i 
aktionens resultater sker en spredning inden for de fremtidige initiativer. Det er 
10 Resolution vedlaget af Rådet og socialministrene, forsamlet i Rådet, den 29. september 1989 om 
kampen for at undgå sociale tabere, EFT C 277 af 31.10.1989. 
EAPN, European Anli-Povcrty Network, net af ikke-statslige europæiske organisationer og 
frivillige grupperinger, der deltager i bekæmpelsen af fattigdom. 
i en sådan kontekst, man skal se særlige programmer, som f.eks. Det Tredje 
Fattigdomsprogram. 
3. Særprogrammernes rolle 
3.1. Gennemførelsen af særprogrammer tjener tre forskellige formål. 
Alene eksistensen af disse programmer bar en værdi j sig selv, idet de er et tegn 
på den opmærksomhed, som Fællesskabet tildeler dette problem, og programmerne 
virker således indirekte fremmende for andre fællesskabsinitiativer og: også for 
nationale initiativer på dette område (dette er forklaringen på, at Kommissionen 
tillægger det så stor betydning, at disse programmer skal være synlige både på 
nationalt plan og på europæisk plan, da dette er en af betingelserne for 
programmernes virkning som stimulerende faktorer). 
Programmerne har også en selvstændig værdi på grund af deres eksperimentelle 
indhold: programmernes første målsætning er ikke at yde støtte via en fond til 
spredte aktioner, hvor nyttige disse end måtte være; tværtimod er målsætningen 
for disse programmer at bidrage til identifikation og nyttiggørelse af metoder og 
politikker, der er tilpasset de nuværende former for social udstødelse, og især dette 
fænomens multidimensionale karakter (dette er forklaringen på den betydning, 
Kommissionen tillægger disse projekters modelkarakter og deres evaluering). 
Endelig tjener disse programmer til at bidrage til overførsel af viden og relevant 
praksis og til en strukturering af de net af aktører, der deltager i de tværnationale 
udvekslinger, på grundlag af relativt sammenlignelige konkrete erfaringer (dette 
er forklaringen på, at Kommissionen tillægger den indbyrdes sammenhæng 
mellem alle programmerne og den europæiske programstvring en så stor 
betydning) 
3.2. På grund af disse målsætninger adskiller særprogrammerne sig klart fra fondene. 
Disse programmer indebærer, at Kommissionen er aktivt til stede blandt aktørerne 
i marken ud fra en forudsætning om partnerskab og især for at vise Fællesskabets 
engagement, for at bekræfte den ønskede indbyrdes sammenhæng mellem alle 
aktioner og for at bistå ved den praktiske anvendelse af den enkeltes erfaringer. 
De indebærer ligeledes udarbejdelse af særlige strukturer for styring og teknisk 
bistand, især for at fremme projekternes modelkarakter, kvaliteten af forvaltningen 
af disse projekter^ den omhyggelige evaluering og en relevant udveksling af 
oplysninger på tværs af grænserne 
Særprogrammerne indebærer endelig et vedvarende samarbejde med medlems* 
staterne, ikke blot for at fremme den bedst mulige udvikling af projekterne, men 
også for i så høj grad som muligt at multiplicere virkningen af disse projekter og 
programmér som stimulerende faktorer for de forskellige politikker og for over­
førslen af relevant praksis. 
Betydningen af disse programmer kan således ikke måles på grundlag af de 
anvendte midler, som er af meget beskedent omfang, og som på ingen måde står 
i forhold til midlerne under strukturfondene. Programmernes betydning skaj søges 
i det bidrag, de giver med hensyn til metode og politik, hvilket også er årsagen 
'•'•..'. 8 
til, at de personer, der deltager i disse programmer, alle har fælles forpligtelser, 
og alle nærer et udpræget ønske om kvalitet. 
4. De specifikke mål for Det Tredje Fattigdomsprogram 
4.1. De to første fællesskabsprogrammer til bekæmpelse af fattigdom havde frem for 
alt en sonderende karakter: de bestod i al væsentlighed af en række lokale 
m i kroprojekter, der var meget heterogene og forskelligartede, og dette til trods for, 
at de indgik i et nationalt (det første program) eller tværnationalt (det andet 
program) samarbejde. 
Det Tredje Fattigdomsprogram blev udformet med henblik på at overgå fra denne 
sonderende fase til en fase med selektiv udvikling, dvs. til anerkendelse af 
effektiviteten af de aktionsprincipper, der blev identificeret under de forudgående 
forsøg. Disse aktionsprincipper består i en multidimensional fremgangsmåde over 
for fattigdomsproblemet, partnerskab mellem institutioner og aktører samt 
deltagelse af de berørte befolkningsgrupper. Programmet har tjent til at 
gennemføre disse principper på lokalt niveau i forbindelse med pilotprojekter af 
betydeligt omfang, forankret i den dynamiske udvikling af et område. For at Det 
Tredje Fattigdomsprogram skulle kunne bidrage til fastsættelse af relevante 
metoder og politikker, skulle det bevises, at programmets aktionsprincipper var 
effektive, hvilket derfor afhang af de vedtagne projekters værdi som demonstra­
tionsprojekter. 
Svarende til denne grundlæggende retningslinje koncentreredes midlerne i Det 
Tredje Fattigdomsprogram om et begrænset antal projekter. Denne beslutning var 
i tråd med, at man havde valgt at omsætte fællesskabsinitiativet til en fase med 
selektiv udvikling. Denne beslutning var også en tillidserklæring til det lokale 
initiativ, og især til de lokale aktørers evne til at opbygge et effektivt partnerskab, 
til at udarbejde en sammenhængende strategi, til omhyggeligt at forvalte et ret 
betydeligt budget og endelig til at tjene som et eksempel med signalfunktion på 
nationalt plan. 
Fællesskabets initiativ med partnerskaber med de lokale og nationale myndigheder 
illustrerer denne indsats. Det er naturligvis en forudsætning, at aktørerne ikke 
betragter programmet blot som en mulighed for at finansiere lokale aktioner, men 
at de tværtimod gør en indsats for via deres erfaring at bidrage til at uddybe 
overvejelserne på nationalt plan og på fællesskabsplan og til at uddybe program­
mets principper som sådan. 
4.2. De tre bærende principper i Det Tredje Fattigdomsprogram er følgende. 
- multidimensional fremgangsmåde: dette princip bygger på, at fattigdom og 
social udstødelse er et multidimensionalt fænomen, som ikke kun skyldes 
utilstrækkelige finansielle midler, men som også afspejler sig i boligsituationen, 
erhvervsuddannelse, beskæftigelse, undervisning, sundhedstilstand, adgang til 
tjenesteydelser osv. Denne fremgangsmåde indebærer gennemførelse af 
indbyrdes sammenhængende og samordnede strategier, der er tilpasset de særlige 
lokale eller nationale forhold, og ikke blot en kaotisk sammenstilling eller 
sammenkædning af* isolerede aktioner, der er uden indbyrdes sammenhæng; 
- partnerskab: dette princip er det institutionelle udtryk for den multidimensionale 
fremgangsmåde, og denne fremgangsmådes praktiske værktøj : denne fremgangs­
måde kan kun iværksættes, såfremt alle de vigtigste aktører i en intervention 
vedrørende et af de nævnte områder indgår i et fælles initiativ. Partnerskabet 
indebærer medansvar for de berørte aktører med hensyn til hele aktionens 
succes, og endvidere er det underforstået i partnerskabet, at aktørerne er i stand 
til, uden hensyntagen til deres specifikke interesser og eventuelle divergerende 
opfattelser, at udforme og blive enige om en fælles strategi; 
- deltagelse: dette princip bygger på den kendsgerning, at social udstødelse også 
vil sige afhængighed af, eller passivitet i forhold til institutionerne, og mere 
generelt i forhold til de beslutninger, der træffes af andre. Samtidig er dette 
princip et bevis for, at aktiv inddragelse af de berørte befolkningsgrupper i 
integrationsprocessen både er en forudsætning for og et udtryk for succes; set 
mere generelt indgår dette princip i aspektet med at fremme statsborgerskab og 
demokrati, hvor det er en forudsætning, at de berørte befolkningsgrupper fuldt 
ud er aktører og partnere i de førte politikker. 
Disse tre principper genfindes i forskellige former og i forskellig intensitet i en 
række af de nyskabende socialpolitikker, der gennemføres i medlemsstaterne. 
Relevansen af disse politikker fremhæves i resolutionen vedtaget af Rådet og 
socialministrene, forsamlet i Rådet, den 29. september 1989. Det Tredje Fattig­
domsprogram har således ikke monopol på disse politikker. Til gengæld er dette 
program udtryk for bestræbelsen på at systematisere gennemførelsen på lokalt 
plan, uden at vanskelighederne dog undervurderes: dette er årsagen til, at der 
under dette program ikke kun blev tildelt finansielle midler, men også teknisk 
bistand og støtte til aktionens udvikling, evaluering og indhold. Dette er ligeledes 
årsagen til, at programmet skulle gøre det muligt at identificere relevant praksis, 
dvs de konkrete procedurer, der skal anvendes, for at disse principper kan 
gennemføres varigt og effektivt og for at fremme overførsel af viden både på 
nationalt plan og på EF-plan. 
Andet afsnit- GENNEMFØRELSEN AF DET TREDJE FATTIGDOMSPROGRAM 
Det Tredje Fattigdomsprogram er gennemført under Kommissionens ansvar (§1) på 
grundlag af en tidsplan, der i så høj grad som muligt sikrede kontinuitet mellem 
afslutningen af det andet program (november 1989) og iværksættelsen af det tredje 
program (marts 1990) (§ 2). Kommissionen har bestræbt sig på at fremme en gradvis 
gennemførelse af aktiviteterne inden for de begrænsninger af administrativ og finansiel 
karakter, som har gjort sig gældende for programmet, særlig i den indledende fase (§3). 
1. Programmets beslutnings-, forvaltnings- og styringsstrukturer 
1.1. I overensstemmelse med Rådets afgørelse blev det pålagt Kommissionen at 
gennemføre programmet. Kommissionen har været bistået af et rådgivende udvalg 
med repræsentanter, som var udnævnt af de enkelte medlemsstater for at sikre 
opfølgningen af programmet (oftest repræsentanter for de nationale 
socialministerier). 
Kommissionen har faet teknisk bistand fra et internationalt konsulentteam i 
forbindelse med forvaltningen og styringen af programmet. Dette team har efter 
Kommissionens instrukser udført alle tekniske arbejdsopgaver i forbindelse med 
administrativ og finansiel forvaltning af den støtte, der er ydet som led. i dette 
program. Teamet har endvidere varetaget koordineringen på europæisk plan af 
styringen af programmet, især med hensyn til tværnationale udvekslinger, 
evaluering, publikationer og forskning. Styringsenheden for dette team var placeret 
i Lille (Frankrig). Teamets medlemmer, med en tidsbegrænset ansættelseskontrakt, 
var placeret i Tyskland, Frankrig, Irland og Portugal. Det pågældende team 
udgjorde programmets centrale styringsenhed (C.S.). 
Den centrale styringsenhed har koordineret et net af nationale konsulenter, som 
skulle yde teknisk bistand til projekterne, bidrage til national dynamik i 
programmet og deltage i program sty ringen på fællesskabsplan. I de fleste tilfælde 
var der tale om to deltidsansatte nationale konsulenter pr. medlemsstat, hvis 
arbejdsopgaver var af vekslende omfang alt efter landets størrelse og antallet af 
berørte projekter. Disse konsulenter udgjorde programmets "forsknings- og 
udvikl i ngsenheder" (F.U.)11. 
Kommissionen og C.S. har arbejdet meget tæt sammen. Kommissionen, C.S. og 
samtlige F.U.-enheder har tre gange årligt afholdt workshopper af to dages 
varighed. Der har været tale om bilaterale kontakter mellem de forskellige aktører 
i det omfang, det har været nødvendigt. Der har været afholdt mange møder i 
forbindelse med styringen af programmet, og årlige seminarer og tværnationale 
møder med bestemte temaer har samlet de pågældende aktører og medvirket til 
at fremme den interne kommunikation inden for programmet. 
1.2. 
u Den strategi, der ligger til grund for udformningen af styringen af dette program 
bygger på to principper: 
Det første princip er, at det er nødvendigt at fremme projekternes værdi som 
demonstrationsprojekter og dermed at sikre en omfattende teknisk støtte til disse 
projekter med støtte til projektintern evaluering, støtte til fastlæggelse af strategi, 
til programmering, til styring af aktiviteterne samt støtte til information og 
kommunikation med henblik på at sikre projekternes og programmets synlighed 
på nationalt plan. 
Medlemmerne af F.U.-enhederne blev udnævnt af Kommissionen i samrad med den pågældende 
mcdlcmssslal. I visse tilfælde var medlemmerne ansat ved samme institut, i andre tilfælde tilhørte 
de forskellige institutioner. 
Dette har været F.U.-enhedernes primære funktion; det er grunden til, at F.U.-
enhederne blev defineret som enheder, som forener kompetence og teoretiske 
erfaringer (forskning, evaluering) med praksis (udvikling, forvaltning). 
- Det andet princip er, at det er nødvendigt at fremme sammenhængen i pro­
grammet som sådan og dermed at gøre den europæiske dimension i dette 
program til et fælles anliggende for alle aktører. 
Kommissionen har lagt stor vægt på den indre sammenhæng i programmet som 
sådan, dvs. på at strukturere programmet som netværk af initiativer, erfaringer og 
aktører. Det er i den forbindelse, den har planlagt tværnationale udvekslinger 
projekterne imellem, årlige seminarer, publikationer og mere generelt de aktivi­
teter, der skal fremme kommunikationen i forbindelse med programmet og få 
programmet til at fremtræde som et europæisk program; de pågældende aktiviteter 
blev koordineret af C.S. i samarbejde med F.U.-enhederne. 
1.3. Strukturerne til gennemførelsen af programmet har rent faktisk været stærkt 
decentraliseret med hensyn til midler til trods for, at beslutningsstrukturerne har 
været centraliseret på kommissionsniveau. Bevillingerne til programmet har været 
fordelt således (foreløbigt budget): 
Lokale projekter 41,05 mio. ECU 
Undersøgelser og forskning 4,95 mio. ECU 
Forvaltning, styring, publikationer 9,00 mio. ECU 
(heraf C.S. 3 mio. ECU, F U.-enhederne 
3,5 mio. ECU, aktiviteter 2,5 mio. ECU) 55,00 mio. ECU 
2. Tidsplan for gennemførelsen af programmet. 
Kommissionen og medlemsstaterne bestræbte sig i 1989 på at undgå en afbrydelse 
mellem afslutningen af det andet program og iværksættelsen af det tredje. Denne 
bestræbelse skyldtes ikke kun et ønske om at undgå, at en række projekter, der var 
vedtaget under det andet program og medtaget i det tredje program i en periode 
ikke længere ville modtage fællesskabsstøtte (på grund af forskellen mellem de 
to programmer fandtes der i øvrigt kun få af disse projekter). Denne bestræbelse 
skyldtes også et ønske om at demonstrere kontinuiteten i Fællesskabets indsats til 
fordel for de dårligst stillede og imødekom således Parlamentets forventninger i 
den forbindelse. 
Kommissionen havde allerede parallelt med udviklingen i drøftelserne i Rådet 
indledt den konkrete forberedelse af dette program. Det var derfor muligt, så snart 
Rådet havde truffet sin afgørelse, samtidig at indlede proceduren for forelæggelse 
og udvælgelse af projekter og udformningen af programmets forvaltningsstruktur. 
2.1. I Rådets afgørelse bestemmes det, at projekter forelægges Kommissionen af 
medlemsstaterne, og at projekterne skal være udarbejdet i snævert samarbejde 
mellem den pågældende medlemsstat og de pågældende offentlige eller private 
organer, der udpeges af denne medlemsstat (artikel 5). Kommissionen stillede 
12 
derfor i juli 1989 en detaljeret vejledning til rådighed for medlemsstaterne, hvori 
der blev gjort rede for retningslinjerne for programmet og de oplysninger, man 
ønskede i i forbindelse med ansøgninger om projektdeltagelse under dette 
program. Det var aftalt, at hver enkelt medlemsstat under anvendelse af 
medlemsstatens egne procedurer skulle iværksætte en foreløbig udvælgelse af 
projekterne og således kun forelægge Kommissionen et mindre antal, højst seks 
til otte projekter, idet det samlede antal projekter for hvert enkelt land blev fastsat 
under hensyntagen til landets størrelse og behovet for en ekstra indsats i de mindst 
udviklede lande. 
Dels på baggrund af datoen for afgørelsen og dels på baggrund af de nødvendige 
tidsfrister for de interne udvælgelsesprocedurer og drøftelser i medlemsstaterne 
modtog Kommissionen medlemsstaternes forslag i løbet af oktober 1989. 
Kommissionen behandlede disse forslag med bistand fra uafhængige eksperter i 
november 1989. Efter høring af medlemsstaterne i begyndelsen af december 1989 
vedtog Kommissionen den endelige udvælgelse. Ved udgangen af december 1989 
fremsendte Kommissionen meddelelse til de udvalgte projekter, oplyste, at 
kontrakterne om fællesskabsstøtte ville blive udarbejdet med virkning fra 
begyndelsen af marts 1990, og anførte samtlige nødvendige oplysninger om de 
finansielle aspekter ved støtten fra Fællesskabet. 
Den endelige udvælgelse omfattede 39 projekter med en anslået støtteramme på 
i alt 41 mio. ECU og fordelt således: 
land B DK D EL ES FR IRL IT LUX NL P UK I ALT 
aktions- 2 1 3 3 3 3 2 3 - 1 3 3 27 
modeller 
nyskabende 111111 111 1 11 12 
initiativer 
På kortet nedenfor vises den geografiske placering af disse projekter (som følge af 
Tysklands forening blev programmet i 1992 udvidet til også at omfatte tre projekter 
fra de nye delstater, som ligeledes er markeret på kortet). 
Kommissionen havde foreslået medlemsstaterne ved deres udvælgelse af projekterne 
at tage hensyn til den mulige interaktion mellem disse projekter og de nationale 
politikker. I adskillige lande var den nationale projektudvælgelse således en 
afspejling af retningslinjerne for visse nationale programmer (f eks. i Danmark, 
Spanien, Frankrig, Nederlandene og i Portugal). 
2.2. Opbygningen af sty ri ngsstrukturerne for dette program blev gennemført i løbet af 
sidste halvdel af 1989 ved hjælp af to indbyrdes supplerende initiativer. For det 
første offentliggjorde Kommissionen i De Europæiske Fællesskabers Tidende et 
udbud om teknisk bistand af generel karakter til gennemførelse af programmet på 
europæisk plan; man kunne således ansætte medlemmerne af C S. i december 1989, 
og styringsenheden kunne påbegynde det indledende arbejde forud for den konkrete 
13 

iværksættelse af programmet (administrative og aftalemæssige procedurer, 
afholdelse af et seminar i forbindelse med iværksættelsen af de vedtagne projekter 
osv. ...). For det andet udpegede Kommissionen i samarbejde med hver enkelt 
medlemsstat konsulenterne i F.U-enhederne, som påbegyndte deres arbejde i marts 
1990, dvs. samtidig med påbegyndelsen af støtten til projekterne. 
2.3. Det Tredje Fattigdomsprogram er først og fremmest et handlingsprogram; det 
indeholder imidlertid også et "forsknings"-element med et beskedent budget (under 
9% af det samlede budget). "Forsknings"-elementet blev gennemført efter en anden 
tidsplan end den, der gjaldt for gennemførelsen af "handlings"-elementet. Kommis­
sionen indledte allerede ved udgangen af 1989 fastsættelsen af et statistisk 
arbejdsprogram, som blev drøftet med de nationale statistiske kontorer (Noordwijk-
seminaret, Nederlandene, november 1989); Kommissionen udarbejdede ligeledes 
et tværnationalt soci o-økonom i sk forskningsprogram, hvis retningslinjer blev drøftet 
med medlemsstaterne og med de berørte nationale forskningsinstitutioner (Bath-
seminaret, oktober 1990). 
2.4. Den officielle iværksættelse af programmet fandt sted på et vigtigt seminar i 
Bruxelles i slutningen af marts 1990, som forenede projektdeltagere, C.S., F.U-
enhederne, Det Rådgivende Udvalg og Kommissionen. 
Seminaret spillede en stor rolle for bekræftelsen af Det Tredje Fattigdomsprograms 
egen identitet. Det blev derfor straks aftalt årligt at forene projektdeltagerne, Det 
Rådgivende Udvalg, F.U-enhederne, C.S. og Kommissionen på stort anlagte 
seminarer, hvor der skulle behandles en række hovedpunkter i programmet. Som 
temaer blev i 1991 den lokale udvikling behandlet, i 1992 inddragelsen af 
arbejdsmarkedets parter, i 1993 partnerskab og multidimensional karakter og i 1994 
erfaringerne fra programmet. 
Ud over afholdelsen af disse årlige møder (med ca. 150 til 250 deltagere hver gang) 
og et særligt møde vedrørende de nyskabende initiativer er styringen af programmet 
blevet konkretiseret via forskellige initiativer: 
- udgivelse af en intern bulletin (på to sprog) og et magasin stilet mod en stor 
læserkreds (på fem sprog), hvis oplag og antal udgivelseslånde er steget 
regelmæssigt (bulletinen distribueres i 2000 eksemplarer, magasinet i 5000 
eksemplarer) samt diverse andre publikationer (fortegnelse over projekter (på 
tre sprog), årsrapporter om programmets udvikling (på to sprog), beskrivelse af 
de årlige seminarer, temaarbejder) og en film til præsentation af programmet; 
- afholdelse af møder af mere teknisk karakter, og især tværnationale møder, hvor 
projektdeltagerne behandler et specifikt emne (bolig, fattigdom i landdistrikter, 
deltagelse, økonomisk integration osv. ...) eventuelt forbundet med bilaterale 
besøg mellem projektdeltagerne; 
- afholdelse af nationale møder på initiativ af projektdeltagerne, medlemmerne af 
de pågældende F.U.-enheder og undertiden det pågældende medlem af det 
rådgivende udvalg med henblik på gradvis at udbygge programmets nationale 
dimension og synlighed på nationalt plan. 
14 
3. Gradvis gen nem førelse. 
Det Tredje Fattigdomsprogram er et ambitiøst program, og derfor var det rimeligt at 
fastsætte en gradvis gennemførelse af programmet. Det har Kommissionen forsøgt at 
gøre, dog ikke uden vanskeligheder på grund af de administrative procedurer og den 
tidsplan, Kommissionen har været undergivet. 
3 1. Uanset hvor stor vægt medlemsstaterne og Kommissionen tillagde kvaliteten af 
disse projekter, var det naturligvis umuligt at forvente, at samtlige projekter med 
det samme kunne være fuldt ud operationelle, dvs. at de allerede i marts 1990 
skulle råde over konsoliderede strukturer med hensyn til partnerskab, relevante 
strategier og nyskabelser, kvalificerede team, varige aftaler om samfinansiering, osv. 
Derfor blev det aftalt med medlemsstaterne, at det første år under dette program for 
projekternes vedkommende skulle være en definitionsfase. Tidsplanen for 
budgetforpligtelserne greb forstyrrende ind i denne definitionsfase, og 
konsekvenserne blev forværret af, at de fleste projektdeltagere havde undervurderet, 
hvor vanskeligt det er at oprette de strukturer, der er nødvendige for at kunne træffe 
beslutninger og sikre administrativ og finansiel forvaltning af betydelige bevillinger 
samt imødekomme kravet om at råde over samfinansiering. 
3.2. Den første kontraktperiode var af kort varighed, og det medførte for visse projekter, 
at bevillingerne ikke blev udnyttet fuldt ud. Det var særlig tilfældet for de projekter, 
hvor det operationelle team blev ansat for sent, eller hvor man ikke kunne få 
udbetalt de lovede samfinansieringsmidler inden for de givne frister, eller hvor 
budgetteringen var ret urealistisk. I øvrigt anså flere projektaktører fælles­
skabsreglerne om samfinansiering, anvendelse af bevillingerne, f.eks. stramme 
begrænsninger med hensyn til investeringer, for at være meget eller for restriktive. 
Det medførte i programmets første fase frustrationer og manglende forståelse i 
forhold til fællesskabsbestemmelserne. Problemerne blev dog løst efterhånden, dels 
ved at slække på visse forvaltningsbestemmelser, dels ved at gøre en indsats for at 
forklare de gældende regler. Projektaktørerne sørgede endvidere for at forbedre 
forvaltningen, særlig ved at ansætte personale med tilstrækkelige kvalifikationer til 
at varetage forvaltningen. 
Kommissionen fulgte, med bistand fra CE., projekternes strukturering nøje. Den 
har i så høj grad som muligt tilpasset procedurerne for den administrative og 
finansielle forvaltning af programmet til de givne situationer og til de 
vanskeligheder, man har kunnet konstatere. Endvidere har Kommissionen besøgt 
hvert enkelt projekt for at bistå ved løsningen af eventuelle administrative eller 
finansielle problemer samt for at forklare programmets målsætninger og bistå ved 
gennemførelsen på europæisk plan. 
3.3. F.U.-enhederne fik til opgave at spille en afgørende rolle som hjælper ved denne 
strukturering, især med henblik på at sikre, at projekterne rådede over relevante 
beslutningsstrukturer samt relevante forvaltnings- og evalueringsstrukturer, med 
forpligtelse til en så realistisk som mulig programmering af deres aktiviteter. F.U.-
enhederne havde dog en svær opgave som mellemled mellem projektaktørerne på 
deri ene side og CE. og Kommissionen på den anden og på grund af de 
15 
modstridende forventninger eller påvirkninger, de derfor var udsat for. Det var 
vanskeligt at opbygge gensidig tillid på grund af den store udskiftning i 
projekternes operationelle team i de første atten måneder og på grund af den lange 
tid, det i forbindelse med visse projekter tog for at fa indført effektive beslutnings-, 
forvaltnings- og interne evalueringsprocedurer. Disse vanskeligheder fik Kommis­
sionen og CE. til at gennemføre uddannelses- og informationsmøder både for at 
overvinde de første misforståeler og for at gøre de operationelle team mere 
professionelle, men de pågældende møder blev desværre iværksat for sent. 
Tredje afsnit - PROJEKTERNE UNDER PETTE PROGRAM 
Projekterne er det væsentligste element i programmet og dækker mange forskellige 
områder (§ I). De har udviklet sig gradvis på grundlag af principperne i programmet. 
1. Overblik over projekterne 
1.1. Det Tredje Fattigdomsprogram omfatter 42 lokale projekter, hvoraf 30 er 
aktionsmodeller (aktiviteterne i forbindelse med en af dem blev indstillet, inden 
programmet blev afsluttet) og 12 nyskabende initiativer: 
a) I hver aktionsmodel deltog en række aktører og institutioner, som sammen på 
et relativt afgrænset geografisk område søgte at definere og gennemføre en 
sammenhængende strategi for økonomisk og social integration af de dårligt 
stillede grupper inden for det pågældende område. 
Konkret ledes en aktionsmodel af en "styringsgruppe", hvori deltager en eller 
flere lokale eller regionale myndigheder, et eller flere offentlige eller 
halvoffentlige organer, der er aktive inden for uddannelsessektoren, 
boligsektoren, sundhedssektoren osv. samt en eller flere ikke-statslige 
organisationer. I mere sjældne tilfælde deltager ligeledes fagforeninger og 
arbejdsgiversammenslutninger i den lokale aktion. Under ledelse af styrings­
gruppen varetager et operationelt team med 10-15 medlemmer, undertiden flere, 
gennemførelsen af strategien for projektet. 
Dette partnerskab er ikke blot et abstrakt princip: den løbende evaluering af 
aktionerne under disse projekter har vist, at styringsgrupperne for aktions­
modellerne har samlet mere end 300 lokale partnere, dvs. i gennemsnit 10 pr. 
aktionsmodel: styrelsesstrukturerne for projekterne under dette program har 
således medført mobilisering af ca. 100 repræsentanter for lokale og regionale 
myndigheder, og ca. 100 repræsentanter for ikke-statslige organisationer (jf. 
bilag 1). 
b) De nyskabende initiativer udgår normalt fra en offentlig institution eller fra en 
særlig privat organisation, og de er ofte rettet mod et særlig socialt problem 
eller en særlig befolkningsgruppe; adskillige af disse nyskabende initiativer 
benytter imidlertid partnerskabet, der er et af de afgørende principper i dette 
16 
program, og disse initiativer minder på mange punkter, om end i reduceret 
målestok og med et mere beskedent budget, om aktionsmodellerne. 
17 
I -Projekterne I 
Modclaklioncmc 
BF:LC;IKN 
AM01 Antwerpen: Seks myndigheders fælles initiativ til oprettelse af en distriktsudviklingsorganisation (BOM) i den nordøstlige 
del af byen. Vilje til at gennemføre en bedre samlet losning af dette distrikts problemer. Aktioner inden forfølgende tre områder: 
økonomi, boligsituation og fritidsaktiviteter. 
AM02 Charlcroi: Kommune og ikke-statslige organisationer i samarbejde om et projekt, der skal tjene som rettesnor for byens 
nye socialpolitik. Over 60 kommunale myndigheder og forskellige organisationer er involveret i en snes projekter, der bæres frem 
af følgende tre grundprincipper: partnerskab, beboernes medbestemmelse og en samlet strategi. 
DANMARK 
AM03 Samiko-projektct: Tre zoner (by/land). Statslige og lokale myndigheder samt ikke-statslige organisationer koordineret 
af en styringskomite. Målsætninger: at integrere de dårligt stillede befolkningsgrupper i lokalsamfundet og at styrke fællesskabs­
følelsen, med udgangspunkt i en partnerskabsaktion vedrørende beskæftigelse, dagligdagen og inddragelse af de udstødte i 
beslutningsprocessen. 
TYSKLAND 
AM04 Hamburg: Initiativ laget af Fimsbutlcl-områdcts sociale myndigheder med vægten lagt på dårligt stillede kvarterer. Ny 
form for inddragelse af samfundsaktørerne i netværk i samarbejde med forskellige befolkningsgrupper i lokalsamfundet. Aktioner 
med forskelligt sigte, hovedsagelig møntet på kvinder, indvandrere og unge. 
AM06 Miinchcn: Forslag fra Forum Habitat-gruppen gående ud på boligløsninger, der er tilpasset Munchens dårligst stillede 
befolkningsgrupper, baseret på renoveringsarbejder til lave omkostninger, hvor lejerne selv deltager. Bestræbelser på at få disse 
metoder anerkendt og al la andre til al benytte dem. 
AM40 Bautzen: Projekt med henblik på at oprette en sammenslutning mellem indbyggerne i denne mellemstore by i samarbejde 
med de lokale myndigheder. Målsætning om at oprette el socialt netværk i byen for bedre at tilrettelægge og forny nærmiljøets 
traditionelle hjælp. Målgruppe: hyungdom, indsatte i fængsler, tidligere indsatte og hjemløse. 
AM41 Berlin: Bydelen Fridrichsain. hvor der bor særligt mange fattige. Målgrupper: langtidsledige, førtidspensionister og 
pensionister, enlige mødre: Aktionerne tager specielt sigte på at fremme relationerne til disse grupper i form af kommunikation, 
information og forhandling. 
AM42 Weimar: I ,ille kvarter i den gamle bydel, som har meget store boligproblemer: huslejestigninger, usunde boliger, udsigter 
til ekspropriering. lin projektgruppe fungerer som mægler mellem beboerne og kommunen via en strategi, der går ud på at skabe 
el levende kvarter med en renoveret boligmasse gennemført af beboerne, for beboerne. 
GRÆKKNLAND 
AM07 Agyroupolis: Miljø i Athens periferi. Kratlig befolkningstilvækst. Manglende infrastrukturer og ringe social samhørighed. 
Oprettelse af et center med mange funktioner, for at koordinere de forskellige aktioner til integrering af ledige på arbejdsmarkedet 
hjælp til ældre, støtte til handicappedes familier. 
AM08 Thessaloniki: Forstadsområde uden for Thessaloniki. Nyt partnerskab mellem myndighederne med det formål at skabe 
en social modelaktion, der skal fremme forebyggelsen af fattigdom. Udpegning af fire målgrupper, der skal inddrages i aktionerne: 
familier med eneforsørger, flygtninge fra det tidligere Sovjetunionen, zigøjnere, familier med særlige behov. 
AM09 Pcrama: Byzone i nærheden af Athen med mange fattige indbyggere og store boligproblemer. De offentlige myndigheder 
har besvær med at koordinere deres indsats. Oprettelse af en jobservice og et medborgercenter, der tilbyder nye tjenesteydelser 
inden for flere forskellige områder til en befolkning, der hidtil har måttet leve uden. 
SPANIKN 
A MIO Burgos: landdistrikt prægel af tilbagegang i "Comerca Montes de Oca", bestående af 54 landsbyer. Målsætningen er en 
samlet solidarisk udvikling af landdistriktet solidt forankret i el bredt anlagt partnerskab, hvori hjemstavnsfølelsen dyrkes, og hvor 
der tages udgangspunkt i en strategi, der kombinerer økonomisk, kulturel og social udvikling. 
AM11 Cirona: Nye meloder til social indsats i to områder af byen, hvor fattigdommen ytrer sig forskelligt. Indførelse af en 
ordning (socialt indslusningsforløb) i centrum for aktioner (il fremme af den sociale integration af familierne og en gradvis 
mobilisering af befolkningen i kampen for at forsvare dens interesser. 
\* 
3 
AM12 Iluelva: Den fattige og marginaliserede bydel i Iluelva - Marismas del Odicl - har store byplanlægningsproblemer. Et 
større partnerskab (offentlige institutioner, arbejdsmarkedcis parter, foreninger og beboere) arbejder sammen om et projekt 
vedrørende skolemiljø, beskæftigelse, boligsituation, information til beboere og støtte til foreninger. 
FRANKRIG 
AM13 Calais: Forsøg med at inddrage de traditionelle metoder i byens sociale arbejde, således at der satses på den enkelte 
udstødte, der på denne måde lår hjælp til al opbygge et livsprojekt. Aktioner møntet på familier med større børn, unge og arbejds­
løse, som er næsten uden kontakt med arbejdsmarkedet. 
AM14 Mantois-Val de Seine: Borgmestrene i en ugunstigt stillet zone i Paris-området er gået sammen om en aktion med det 
formål at fastlægge en overordnet social samhørighedspolitik. Strategien består i at oprette nye tjenester, der skal tage sig af 
beskæftigelse, uddannelse, boligspørgsmål, børnevenlig politik med vægt på udbytterig skolegang for at forebygge social 
udstødelse. 
AM15 Doubs: Folkevalgte og statslige myndigheder i et stort område er gået sammen om et fælles projekt. Bestræbelser på at 
skabe større sammenhæng mellem samtlige samfundsaktørers praksis via et forbedret kendskab til de mest presserende behov 
hos dårligt stillede befolkningsgrupper og på at opfylde disse behov ved hjælp af et koordineret tilbud af tjenesteydelser. 
IRLAND 
AM16 Linierick: Projekt, der målrettet tager sigte på den fattige befolkning i Limerick. Partnerskab mellem offentlige 
institutioner og organisationer i lokalsamfundet centreret om følgende seks emner: adgang til beskæftigelse, lokal udvikling, 
tjenesteydelser til gavn for befolkningen, lokale infrastrukturer, hjælp til særligt udsatte familier, information til beboerne. 
AM17 Comiemara: Allblkct landzone, meget afsides beliggende og afhængig af offentlige tilskud. Bredt anlagt og velstruktureret 
partnerskab, der skal iværksætte en samlet og koordineret egnsudviklingsplan, der inddrager samtlige beboere aktivt i arbejdet 
med at gennemføre et langsigtet projekt Forskellige cmncspccifikkc aktioner. 
ITALIICN 
AM18 Roma: Forstadskvarteret "Tor Bella Monaca" uden for Rom, som mangler infrastrukturer og fremstillingsvirksomhed. 
De lokale organisationer, der har taget initiativ til projektet satser i sidste instans på at oprette el lokalt udviklingsagentur. Bred 
vide af aktiviteter, der omfatter de tre dimensioner af fattigdomsproblemet, nemlig det økonomiske, det kulturelle og det sociale 
aspekt 
AM19 Managio (Fiiuli): Bucaneve-projcktet er udsprunget af et initiativ i offentligt regi med det formål at eksperimentere med 
en intcrvenlionsmodel til modernisering af et bjergrigt landdistrikt, der i højere grad imødekommer befolkningens behov, og som 
gør det muligt at genskabe et dynamisk samfund. Gradvis inddragelse af de lokale samfundsaktører i partnerskabet. 
AM20 Alto Bclicc: I .andzone i nærheden af Palermo, der omfatter otte kommuner. Initiativet kommer fra en offentlig myndighed 
og en fagforening med stolte fra kommunerne for at fremme nye aktiviteter, ved hjælp af hvilke alle ressourcerne i området kan 
udnyttes. Oprettelse af el hcskwlligclscsagcntiir. som koordinerer disse udviklingsaktioner. 
NKDKRLANDKNK 
AM21 Den Melder, Eindhoven, Hengelo: Det Nationale Instilut for Sundhed og Social Sikring, NIZW, har i samarbejde med 
kommunerne samordnet denne aktion, der gennemføres i tre byer med forskellige sociale strukturer. En praktisk anvendelse af 
programmets principper om at ændre samfundsaktørernes normale praksis. 
PORTUGAL 
AM22 Almeida: Projekt i en landzone med mange landsbyer, der i høj grad præges af affolkning. Vilje til at kombinere et 
generelt udviklingsprojekt til gavn for hele befolkningen, hvor man styrker de strukturer, der egner sig til at koordinere de lokale 
initiativer, med specifikke tiltag koncentreret om de fattigste. 
AM23 Aldcias de Montanha: Fit lille bjergsamfund, som uden at have ret mange midler til rådighed skal løse problemet med 
et landbrug og en tekstilindustri, som ikke er fuldt med udviklingen. Offentligt/privat partnerskab om gennemførelsen af en 
koordineret politik vedrørende nye nicher, uddannelse af befolkningen samt infrastrukturer. 
AM24 Porto: Den historiske bydel i Portos centrum, som har problemer med en boligmasse i forfald, og hvor en del af 
befolkningen er marginaliseret. Det er det regionale center for social sikring, som står bag projektet, der er koncentreret om by­
fornyelse, undervisning og uddannelse, socio-kulturellc aktiviteter, samarbejde med lokale institutioner. 
DUT FORMNKDF1 KONGKRIGK 
AM25 Liverpool: Kvarter i Livcq>ools centrum, hvis vanskeligheder endnu ikke er blevet løst gennem tidligere lokale 
programmer. Vilje til at gøre projektet til et bindeled mellem institutionerne og kvarterets sorte befolkning, der i stadig stigende 
grad inddrages i partnerskabet Hovedmålsætningen er at bekæmpe forskellige former for racisme. 
AM26 C.'raigavoii: Projekt, der køres af Brownlow Community Trust, og hvori deltager repræsentanter for regering, lokale 
myndigheder og beboere i denne nye og ufærdige by i Nordirland. Vigtigste målsætning: at organisere de mest udsatte befolk­
ningsgrupper indbyrdes og at give dem forudsætningerne for at kunne forhandle med myndighederne. 
AM27 Edinburgh: Partnerskab mellem institutioner og beboere i Pilton-kvarteret. Strategisk målsætning: at starte en 
ændringsproces i Pilton, baseret på en bedre organisering af beboerne og med videreførelse af projektet også efter programmets 
udløb. Metode: påvisning af mangler og forslag til forbedrede tilbud. 
Nytænkning 
IN28 Kupen (Belgien): To tiltag, som Association des Maisons de jeunes og den offentlige institution FOREM står bag: et "åbent 
værksted" til forberedende uddannelse al unge, som har vanskeligheder med at komme ind på arbejdsmarkedet, samt en 
"udviklingsgruppe" for langtidsledige kvinder, navnlig med del formål at motivere dem. 
IN29 Ålborg (Danmark): Kvarter i Ålborg, som er isoleret fra resten af byen. Den vigtigste målsætning l'or BIK-projektet: at 
involvere beboerne mere direkte i arbejdet på al skabe nyt liv i kvarteret at gøre den jævne borger fortrolig med nærdemokratiet 
ved at vedkommende motiveres lil at gå aktivt ind i det eksisterende foreningsarbejde. 
IN30 Berlin (Tyskland): XFlNION-projektet er et center for psykiatrisk konsultation og behandling. Psykisk og social bistand 
lil politiske llygtninge (som enkeltpersoner, familier eller gnipper), som har hall traumatiske oplevelser, og som har store 
vanskeligheder med al blive integreret, eller al de er kommet til Tyskland. 
IN31 Kallithea (Grækenland): Projektet indgår i et samlet initiativ mod narkotikamisbrug i en by i Athen-området Foregår i 
nært samarbejde med hospitalsafdelinger. Tre hovedmålsætninger: forebyggelse af tilbagefald, revalidering, økonomisk og social 
reintegration. 
IN32 Madrid (Spanien): Projekt gående ud på revalidering og social integrering af personer med kroniske psykiske lidelser og 
hjemløse, ledet af Madrids offentlige socialforsorg. Vilje til at Unde frem til nye måder at imødekomme en befolkning på, hvis 
behov er meget lidt kcndl og dårligt varelaget 
IN33 Paris (Frankrig): ADIFl-projektel (Association pour le Droit à l'Initiative). Forslag om lån- og rådgivning til ubemidlede, 
som ønsker at etablere sig som selvstændige, men som ikke har mulighed for at optage banklån. Aktionen breder sig gradvist 
lil mange andre byer. 
IN34 Dublin (Irland): Dublin 'I ravellers Education & Development (îroup (DTEIXJ) er en non profit-forening for folk uden 
fast opholdssted og for fastboende i den nordlige del af Dublin. Målsætning: at være et værested for folk uden fast opholdssted 
og at styrke deres rettigheder og deres identitetsfølelse. 
IN35 Bologna (Italien): Målet med projektet: at løse problemerne med at sluse tidligere indsatte i fængsler tilbage i 
samfundslivet Aktioner i og uden for fængslet, baseret på de indsattes muligheder for at klare sig selv, med sigte på at nå videre 
end de traditionelle bistandsformer. 
IN36 Luxembourg: Projektet ASBI.Wunnengshellef (non profit-organisation): al finde løsninger på problemet med boligmanglen 
i Luxembourg ved at virke for yderligere socialt boligbyggeri i enhver form og ved at tilbyde folk psykologisk og social 
opfølgning, eflcr de har forladt et optagelseshjem. 
IN37 Limburg (Nederlandene): Projekt baseret på frivilliges indsats, dersom målgruppe har personer; der pludselig konfronteres 
med et handicap og erklæres invalide. For at hjælpe dem over deres følelse af at være unyttige og kasserede, får de via projektet 
tilbud om at indgå i dynamiske netværk; informationsmøder, opfølgningsaktioner, uddannelse. 
IN38 Lissabon (Portugal): Bomehjælpsinstitutionen (I All) har tilrettelagt en aktion møntet på gadebørn fra byens fattigkvarterer. 
Opsøgende arbejde gennemført af socialarbejdere, der tager udgangspunkt i princippet om, at disse børn spiller hovedrollerne 
i den integrationsproces, som man forsøger at gennemføre. 
IN39 Bristol (Det Forenede Kongerige): Single Parent Action Network (SPAN) er en national organisation, der bestræber sig 
på at forbedre tilværelsen for fattige eneforsørgere. Organisationen ledes af forældrene selv uden hensyntagen til hudfarve. Virker 
som pressionsgruppe for al forsvare deres rettigheder og yde dem forskellige former for hjælp. 
h 
AM06 MÎJNCHEN (TYSKLAND) 
To organisationer har laget initiativ til Wohnfomm-projcktcl ud fra den betragtning, at boligpolitikken, 
navnlig i Munchcn med de høje huslejer, ikke gjorde del muligt al opfylde de dårligst stillede 
befolkningsgruppers behov Målet har været at bevise, at det kan lade sig gøre at ændre denne politik 
i retning af at istandsætte boliger lil lave omkostninger, i og med at man lader de dårligt stillede 
gnipper, som disse boliger er beregnet lil, selv tage del i renoveringsarbejdet. 
For at kunne gennemføre disse aktioner har man som led i projektet etableret de helt nødvendige 
partnerskaber mellem forskellige institutioner og har på denne måde skabt nogle utraditionelle 
samarbejdsformer. Til trods for dette er projektet stodt på administrative og finansielle vanskeligheder, 
og man har ikke i en fart kunnet komme i gang med det praktiske arbejde. Nogle af partnerne har 
herefter mistet troen på projektet, og der er opslået uenighed blandt medlemmerne af teamet, som man 
med vilje havde sammensat af folk med forskellig faglig baggrund. 
Efter at det første renoveringsprojekt er kommet i gang, har institutionerne i partnerskabet erkendt, at 
fremgangsmåden er interessant, og projektet har kunnet opfylde sin målsætning nr. 2: andre har fået 
kendskab til erfaringerne og har kunnet overtage metoden, og projektet har været til støtte for andre 
team. 
1 løbet af programmet har Wohnfonim påbegyndt fem rcnovcringsprojektcr beregnet på forskellige 
befolkningsgrupper (250 personer), og otte andre projekter er blevet forberedt. Det har været muligt at 
sørge for, al beboerne af disse boliger har kunnet deltage i arbejdet, selv om målsætningen om at sikre 
de pågældende varig beskæftigelse inden for byggesektoren har vist sig al være noget urealistisk. På 
grund af reglerne for huslejefastsættelse har det i øvrigt ikke været muligt for beboerne at få gavn af 
alle de besparelser, som de lave omkostninger har bevirket. 
En forudsætning for, at projektet kan videreføres efter programmels afslutning, er, at man finder nye 
finansieringskilder, og at man gradvis får fjernet de administrative og juridiske vanskeligheder, hvilket 
ikke er let. 
AM12 HUELVA (SPANIEN) 
Byen Huclva er blevet hårdt ramt af krisen i industrien og af tilbagegangen inden for fiskeriet. Det 
område, hvor projektet foregår - Marismas del Odicl - har alle de problemer, som kendetegner et 
marginaliseret slorbykvartcr, dvs. bolignød, sundhedsproblemer, kriminalitet. 
Projektet har nydt godt af en meget solid lokal opbakning. Lokale og regionale myndigheder samt 
talrige organisationer er gåcl aktivt ind for sagen, hvilket har været lil støtte for projektet, og man har 
således kunnet formalisere dette partnerskab i en række styrende organer og planlægningsgrupper, som 
hurtigt har vist sig effektive. 
I forbindelse med et lokalt renoveringsprojekt omfattende 200 boliger i området har der været 
anledning lil grundige overvejelser omkring social integrering via boligpolitik, hensynet til beboernes 
behov saml om deres medindflydelse i de byfornyelsesprojekter, der berører dem. Ved dagligt at følge 
de familier, som delte projekt berører, har man kunnet afdække, hvilke andre problemer de er oppe 
imod, og hvor komplekse foranstaltninger der er nødvendige. 
På dette rel pragmatiske grundlag har man gennem projektet foreslået en hel række supplerende 
aktioner, og det er lykkedes at inddrage beboerne i gennemførelsen af disse. Ud over at nærmiljøet er 
blevet forbedret, har bestræbelserne på al give kvarterets børn en udbytterig skolegang fået stor 
betydning, hvilket også gælder indsatsen for at hjælpe unge og kvinder ind på arbejdsmarkedet. 
De lokale myndigheder har påskønnet projckttcamcls dygtige og originale arbejde, og metoderne fra 
AM 12 skal udbredes til hele byen efter programmets afslutning. 
n 
AMI 9 M AN I AGO (ITALIEN) 
Bucanavc-projcktct vedrører en bjergrig land/one i Friuli (25 000 indbyggere) især bjerglandsbyer, der 
er karakteristiske på grund af deres afsides beliggenhed, deres aldrende befolkning og udvandringen af 
deres bedste arbejdskraft. At projektet er kommet i gang, skyldes i høj grad nogle offentlige regionale 
myndigheder, som ønskede at afprøve en ny intcrvcnlionsmodcl - cgnsudviklingsagenturet - med det 
formål at skabe synergi mellem deres og lokaladministrationcns aktiviteter. 
Denne overvægt af offentlige myndigheder i projektets styringsgruppe medførte i begyndelsen en 
noget stiv arbejdsgang og især cl beskedent engagement fra de lokale aktørers side på trods af den 
erklærede målsætning bag projektet, nemlig al fremme en aktiv holdning blandt befolkningen og at 
bryde med vaneforestillingen om, at man lever i et udkantsområde. Men i forbindelse med en ændring 
af partnerskabet mellem institutioner er det lykkedes i højere grad at åbne projektet for lokale 
organisationer. 
I evalueringer har man fremhævet nytænkningen og effektiviteten i de aktioner, der er gennemført for 
at fremme den økonomiske udvikling og forbedre social- og sundhedsvæsenet. Ved hjælp af projektet 
har det bl.a. været muligt at foretage en nyorganisering af socialvæsenet og al oprette et center for 
udvikling af turismen, udarbejdelse af en plan for fornyet opsving i fremstillingen af skære- og 
klippcrcdskabcr samt etablering af andre strukturer, som forventes at fortsætte efter programmets 
afslutning. 
AMU DEN HELDER, EINDHOVEN, H EN C, ELO (NEDERLANDENE) 
Denne modclaktion er en af de få, der er gennemført flere steder på en gang: fattigkvarterer i tre byer, 
men hvor den sociale udstødelse antager forskellig form. Aktionen er blevet koordineret af NIWZ, en 
landsdækkende ikkc-slatslig organisation i samarbejde med kommunerne. 
Programmet gennemføres på cl tidspunkt, hvor man cri gang med en større reform af socialpolitikken 
i Nederlandene (en social reformpolitik), hvor man ligesom i Det Tredje Fattigdomsprogram 
fortrinsvis satser på en lokal flerstrenget indsats, hvori beboerne tager del. Projektet har således kunnet 
foregå inden for rammerne af denne reform, og man har kunnet sætte sig som mål al skabe 
overensstemmelse mellem udbuddet af og efterspørgslen på tjenesteydelser og at nedbryde skrankerne 
mellem offentlige myndigheder indbyrdes og nicllem offentlig og privat sektor. Projektet har bygget 
på princippet om medindflydelse, hvilket har bevirket, at man har satset på, at beboerne selv skal 
organisere sig. 
De enkelte steder er aktionen blevet bygget op omkring forskellige støtlcstrukturer. F.eks.: 
Et distriktscenter i Den Hcldcr, som efter at være blevet renoveret af unge arbejdsløse kan tilbyde 
en vifte af tjenesteydelser, så det nu er blevet et værested for de fastboende. 
En opbygning af cl partnerskab mellem institutioner og beboere med sigte på en social 
udviklingsplan for et kvarter i Eindhoven samt åbningen af et informationskontor. 
Oprettelse af netværk i Hcngclo, som skal styrke sammenhængen mellem økonomisk integration 
og social integration. 
Projekticamct anslår, al ca. 80% af de aktiviteter, som er iværksat i forbindelse med Det Tredje 
Fattigdomsprogram, vil fortsætte som permanente ordninger, eller også er de allerede blevet optaget i 
de ordinære programmer. Ved hjælp af modclaktiOncn har det også været muligt at tilpasse de 
eksisterende politikker inden for en lang række omrader. 
n 
AM27 EDINBURGH (DET KORENEDE KONGERIGE) 
Det har ikke været nogen let sag at fastlægge de strategiske målsætninger for projektet Pilton 
Partnership Ltd. i Edinburgh. Spørgsmålet har givet anledning til adskillige diskussioner på forskellige 
niveauer i partnerskabet, og først i begyndelsen af 1992 mundede disse ud i et strategidokument, som 
styringsgruppen har godkendt. Den overordnede målsætning har været, at projektet skal virke som en 
katalysator for iværksættelsen af fællesskabsinitiativer i Greater Pilton. 
Ved at orientere projektet således, har man fastslået, at den struktur, der blev skabt i forbindelse med 
Det Tredje Fattigdomsprogram, er midlertidig, samtidig som man har vist vilje til at påvirke 
udviklingen på længere sigt. Det var nødvendigt både at 
- bidrage lil styrkelsen af bcbocrorganisationcrncs handlekraft i Greater Pilton, at sætte dem i stand 
til al danne sig cl overblik over deres behov og deres rettigheder og al give dem forudsætningerne 
for al gøre disse gældende over for de offentlige myndigheder, 
og at 
- arbejde med de eksisterende sociale strukturer for at udtænke nye løsninger på de problemer, som 
befolkningen har. 
I overensstemmelse med denne strategi har aktiviteterne i forbindelse med projektet drejet sig om at 
løse en række konkrete opgaver, bl.a. oprettelsen af en vuggestue og iværksættelse af 
uddannelsesprogrammer, men også om at støtte lokale organisationer, nærmere betegnet 37, som man 
har hjulpet. 
Man kan ved programmets afslutning konstatere, at et af de vigtigste resultater af projektet bliver, al 
Pilton har fået del i nye finansieringsformer på lokalt og regionalt plan, som vil gøre det muligt at 
videreføre adskillige af de aktiviteter, der er igangsat. Opløsningen af de team, som har stået for det 
praktiske arbejde, er i overensstemmelse med projektets ånd, men det indebærer dog den risiko, at al 
den ekspertise, der er oparbejdet i løbet af programmel, går tabt. 
IN33 ADIE (FRANKRIG) 
Foreningen for Retten til Erhvervsmæssigt Initiativ, ADIE (Association pour le Droit à l'Initiative 
Economique) har sal sig som mål at gøre del muligt for arbejdsløse og marginaliserede personer, som 
ikke kan opnå lån via de gængse kanaler, at optage lån, som sætter dem i stand lil al etablere sig som 
selvstændige i cl ikkc-lonnct erhverv. I den tid, programmet har varet, har foreningen ikke ændret 
strategi, som går ud på 
- gradvis at udvide sin virksomhed til et stadig større område ved hjælp af et nationalt netværk af 
kontakter, 
- al forbedre lovgivningen om jobskabelse via en informationskampagne om værdien af denne 
fremgangsmåde for de socialt udstødte henvendt på offentlige myndigheder og offentligheden. 
ADIE har lige fra starten kunnet basere sig på frivillige med stor erfaring inden for bankvirksomhed 
og jobskabelse, som har været i stand til at udforme specifikke låneordninger og opfølgningsmetoder, 
hvor der tages hensyn til låntagernes økonomiske situation, men også til kulturelle, psykologiske og 
sociale faktorer. Teamet, som har stået for det praktiske arbejde, har således opbygget helt individuelle 
relationer til hver enkelt af låntagerne. 
ADIE har i løbet af programmet udvidet kredsen af partnere betydeligt. Den allerede store oprindelige 
kerne af långivere er blevet udvidet til at omfatte ministerier, andre ikke-statslige organisationer, 
lokale myndigheder og banker. 
Status over de første fem års aktivitet viser et overvejende positivt resultat. Foreningens 
långivningsvirksomhed oges hastigt, samtidig med at lånene afdrages og de støttede erhvervsaktiviteter 
konsolideres på upåklagelig måde. Projektet nyder offentlighedens og også de statslige myndigheders 
bevågenhed takket være talrige reportager i fjernsyn og presse. ADIE vil videreføre og endog udvide 
sine aktiviteter efter afslutningen på Del Tredje Fattigdomsprogram, og planerne for udbygningen 
heraf er ambitiøse (5 000 lån pr. år). 
n 
1.2. Over trefjerdedele af projekterne blev gennemført i byområder. Men et projekt ud 
af fem blev imidlertid gennemført i landdistrikter (eller både i et landområde og i 
de mindre byer i dette område). 
a) Hovedparten af projekterne blev gennemført på et klart afgrænset geografisk 
område, i f.eks. i et kvarter, i en kommune eller i nabolandsbyer. Aktions­
området var mere eller befolket. I et ud af tre tilfælde omfattede det ikke mere 
end 20 000 indbyggere; små bykvarterer eller affolkede landdistrikter; i et ud 
af tre tilfælde omfattede det mere end 50 000 indbyggere. Nogle fa projekter 
blev gennemført i to eller tre klart adskilte egne i relativ stor afstand fra 
hinanden (jf. bilag 1). 
Samtlige interventionsområder var kendetegnet ved store vanskeligheder, især 
i form af arbejdsløshed og økonomisk og social tilbagegang, selv når disse 
områder var beliggende i relativt gunstigt stillede regioner eller storbyområder 
(jf bilag 1). 
b) I byområderne vedrørte projekterne områder, hvor arbejdsløsheden generelt lå 
langt over gennemsnittet i det pågældende land. Hele byer kan rammes af krisen 
inden for de traditionelle industrigrene og tilbagegangen for de små 
virksomheder (Charleroi, Caiais, Limerick, Craigavon, Hengelo...). Men det 
drejede sig i de fleste tilfælde om kvarterer i bycentre og forstæder, hvor der 
sker en koncentration af problemerne i forbindelse med fattigdom. Befolk­
ningens kvalifikationsniveau her er lavt. Boligforholdene er ofte ringe og 
karakteriseret ved forfald og tilbagegang (Weimar, Perama, Huelva Porto.) 
eller ved utilstrækkelige infrastrukturer og hjælpemidler (Antwerpen, 
Argyroupolis, Rom). 
I flere områder var der endvidere tale om koncentration af indvandrere og 
etniske minoritetsgrupper (Girone, Mantois-Val de Seine, Den Helder, 
Liverpool, Dublin.) eller tilstrømning af asylansøgere og flygtninge 
(Thessaloniki, Berlin...). Mange områder var konfronteret med problemer i 
forbindelse med kriminalitet, narkotikamisbrug, alkoholisme og prostitution 
(København, Edinburg, Huelva, Kallithea, Lissabon...). 
På trods af de fælles vanskeligheder vedtog man ikke samme strategi for alle 
byprojekter. I forbindelse med en del valgte man som hovedformål at hjælpe 
med at organisere indbyggerne i et kvarter eller et forstadsområde for på 
mellemlang sigt at gøre dem i stand til at føre en dialog og forhandle med de 
offentlige myndigheder {projekterne i Det Forenede Kongerige, Berlin, 
Limerick, Ålborg...). I forbindelse med andre projekter koncentrerede man 
programmerne om at yde befolkningen nye tjenester i kraft af ny social 
infrastruktur eller nyskabende aktioner på visse områder (Miinchen, de græske 
projekter, Caiais, Rom, Porto, de fleste nyskabende initiativer...). I forbindelse 
med andre ville man, oftest på foranledning af offentlige institutioner, afprøve 
nye og i højere grad integrerede sociale aktionsmodeller på et begrænset område 
for således i større omfang at imødekomme de pågældende befolkningers behov, 
med det håb at anvende modellerne i videre omfang senere (Hamburg, Girone, 
Huelva, le Doubs...). 
b) I landområderne blev projekterne gennemført i lokale rammer, der frem for alt 
var præget af utilstrækkelige lokale udviklingsperspektiver. De traditionelle 
aktivitets- og produktionsstrukturer giver kun ringe økonomisk udbytte og for 
fåbeskæftigelsesmuligheder(Connemara, Aldeias de Montanha...). Affolkningen 
af landdistrikterne, især blandt unge og faglærte arbejdstagere, medfører en 
stadig højere gennemsnitsalder for befolkningen (Burgos, Maniagua...). Land­
områdernes omdannelse til landskaber med ørkenkarakter, isolering, 
tilbagestående udvikling eller tilbagegang for de traditionelle erhvervsaktiviteter 
ledsaget af dårlige boligforhold, infrastrukturer og kommunikationsstrukturer 
samt manglen på eller et ringe niveau for tjenesteydelser på det sociale område, 
det sundhedsmæssige, det uddannelsesmæssige og kulturelle område (Almeida, 
Alto Belice, Ile de Moen...). 
Under disse forhold har man i forbindelse med samtlige projekter i landområder 
forsøgt at kombinere: 
- en indsats for den lokale udvikling med støtte til samtlige initiativer, som 
kunne afføde nye aktiviteter og mindske arbejdsløsheden og fattigdommen i det 
pågældende område generelt; 
- særlige strategier til fordel for de dårligst stillede befolkningsgrupper, som i 
mange tilfælde indebar et bedre udbud af tjenesteydelser og infrastrukturer på 
det sociale område og uddannelsesaktioner. 
Alle rådede dog ikke over de samme midler til dette formål. Nogle kunne støtte 
sig til en ekstern vilje (regionale eller nationale myndigheder) til at 
eksperimentere med nye aktionsformer (Maniago...). Andre måtte først 
mobilisere finansielle og menneskelige ressourcer fra det pågældende område, 
og de var nødvendigvis af begrænset omfang. 
2. Projekternes udvikling 
2.1. Via programmet har man ydet støtte til projekter fra begyndelsen af marts 1990. 
For langt det overvejende antal projekter indebar dette tidspunkt påbegyndelsen af 
en fase med gradvis strukturering: kun meget få projekter eksisterede allerede som 
projekter under programmet, og hovedparten var fuldstændige nyskabelser (ex 
nihilo) (i et tilfælde ud af tre) eller en udvidelse af et allerede eksisterende 
partnerskab til at omfatte nye aktiviteter (i ca. et tilfælde ud af to) (jf. bilag 1). 
Visse projekter hvilede på en eller flere aktører med betydelige erfaringer og stor 
indflydelse inden for et bestemt aktionsområde, hvor de pågældende ønskede at 
udvide deres aktionsområde ved at associere sig med andre aktører. Andre projekter 
indebar allerede fra begyndelsen et samarbejde, inden for en mere eller mindre 
integreret enhed, af aktører og instituioner med hver deres stærke sider, som de 
forsøgte at videreudvikle. 
Hovedparten af projekterne blev indledt, før der var fastsat en præcis overordnet 
strategi; dels kræver det tid at udarbejde en sådan strategi, især når en forudgående 
undersøgelse eller vanskelige forhandlinger mellem parterne er en forudsætning; 
dels gjorde adgangen til finansielle midler det muligt øjeblikkeligt at iværksætte 
talrige aktioner, og en række af samarbejdspartnerne var naturligvis straks parat til 
at videreudvikle visse af deres allerede bestående aktiviteter. 
Procedurerne for samfinansiering af projekterne medførte i begyndelsen ufleksible 
procedurer for udvælgelsen af prioriterede områder: de samfinansieringer, som visse 
projekter rådede over, var allerede af de myndigheder, som tildelte disse, blevet 
n 
10 
afsat til en særlig aktion (f.eks. en uddannelsesaktion), eller der var til dels tale om 
"naturalie"-samfinansieringer (f.eks. udlåning af personale fra et fælles team); 
aktionerne under disse projekter har således måtte tilpasses de menneskelige, 
materielle og finansielle ressourcer, som ikke altid, i det mindste ikke i 
begyndelsen, var fremmende for en integreret strategi. 
I den forbindelse havde mange aktionsmodeller til hovedformål at udvide deres 
anvendelsesområde til mange forskellige aktivitetsområder. Man forsøgte således 
at udbedre manglerne ved den sociale aktion inden for det givne geografiske 
område, men også at vise, at man havde til hensigt at gøre en indsats i forbindelse 
med samtlige dimensioner ved fattigdommen samtidig. I de fleste tilfælde blev der 
under gennemførelsen af programmet vedtaget en udtrykkelig strategi med en reel 
integration, og den blev godkendt af projektets parter. Det medførte i nogle tilfælde 
ændringer inden for partnerskabet eller projektets team og gav sig også i nogle 
tilfælde udtryk i en omdefinering af interventionsområdet i retning af en geografisk 
indsnævring af aktiviteterne eller af en intervention, hvilket medførte, at de givne 
projekter kom til at omfatte færre områder. 
Men da udgangssituationen og betingelserne for projekternes udvikling har været 
så forskellige, er det vanskeligt at sige noget generelt om projekterne. Det synes 
derfor at være hensigtsmæssigt med et par eksempler på den udvikling, forskellige 
projekter har gennemløbet under programmet, og her henvises der til følgende 
indrammede beskrivelser. 
2.2 Det er muligt at udfærdige en opgørelse over de aktioner, der er gennemført via 
projekterne under programmet, og det kan gøres ved hjælp af et fælles 
analyseskema, som naturligvis ikke åbner mulighed for at tage hensyn til samtlige 
aspekter ved de operationer, der er gennemført via projekterne, eller til tilpasningen 
til de lokale forhold, men som har den fordel, at man får en opgørelsen over de 
pågældende intervention som råder og de implicerede parter. 
a) Interventionsområderne er vidt forskellige, hvilket er et udtryk for, at man i 
forbindelse med mange projekter har villet gøre en indsats med henblik på de 
væsentligste aspekter ved fattigdom. Mange nyskabende initiativer var fortsat 
koncentreret om et eller to aktionsemner, som blev defineret oprindelig, men i 
forbindelse med de fleste aktionsmodeller forsøgte man både at udvide 
mulighederne med hensyn til beskæftigelse, erhvervelse af kvalifikationer, 
adgang til sociale rettigheder og at forbedre de ugunstigt stillede befolkningers 
levevilkår med hensyn til bolig, kultur- og fritidstilbud. Prioriterede områder 
som sundhed og bekæmpelse af skolefrafald gjorde sig mindre gældende, men 
kan dog sættes i forbindelse med næsten et ud af hver to projekter: 
Antal projekter pr. interventionsområde (41 projekter) 
Beskæftigelse, erhvervsuddannelse 33 
Sociale aktioner, adgang til rettigheder 30 
Lokal social udvikling 29 
Kultur og fritid 26 
Bolig, byplanlægning 25 
Sundhed 21 
Bekæmpelse af skolefrafald 17 
U 
Il 
b) Temaet "adgang til beskæftigelse og erhvervsuddannelse" var fælles for de 
fleste projekter. Det viser, at mange anser foranstaltninger med henblik på at 
øge beskæftigelsesmulighederne for at være af central betydning for 
bekæmpelsen af fattigdom. Under gennemførelsen af programmet kunne man 
iøvrigt konstatere, at forskellige team, som tidligere snarere var specialiseret i 
den sociale opfølgning i forbindelse med befolkningsgrupper, nu i højere grad 
gjorde sig gældende inden for det omtalte aktivitetsområde. Unge og kvinder 
var i mange tilfælde prioriteret i forbindelse med de omtalte aktioner, hvilket 
er et udtryk deres dårlige vilkår på arbejdsmarkedet. 
Projekterne indebar, at der blev gjort en indsats på det pågældende område på 
tre forskellige måder og i ret vidtrækkende omfang: 
- udvidelse af kvalifikationer ved hjælp af uddannelsesaktioner eller aktioner, 
som indebærer en erhvervsmæssig socialisering med henblik på uddannelse, 
- bedre formidling af informationer til befolkningen om mulighederne for 
beskæftigelse og for adgang hertil (bistand i forbindelse med jobsøgning, 
rådgivnings- og informationsstrukturer...), 
- søgning efter nye beskæftigelsesmuligheder for personer, der er vanskeligt 
stillet. Søgningen blev koncentreret om de sektorer, som åbner mulighed for 
"tjenester i lokalmiljøet" - tjenester, som ofte er prekære eller midlertidige. I 
forbindelse med halvdelen af projekterne lykkedes det dog at mobilisere 
virksomheder og virksomhedssammenslutninger i et forsøg på at iværksætte nye 
regulære aktiviteter. 
c) De mange projekter vedrørende adgang til rettigheder og sociale aktioner var 
i de fleste tilfælde affødt af, at man havde konstateret, at de sociale tjenesters 
almindelige aktioner inden for projektets geografiske område var mangelfulde 
eller uegnede i forbindelse med bestemte befolkningsgrupper eller visse former 
for ydelser. For mange projekter drejede det sig derfor om at "afbøde 
velfærdsstatens mangler" ved at skabe modtagelsessteder eller forskellige sociale 
midler (18 projekter), ved at fremme adgangen til rettigheder på områderne 
bolig, sundhed eller uddannelse (17 projekter) eller ved at opspore 
indtægtskilder for de berørte og dermed sikre dem adgang et eksistensminimum 
(12 projekter). 
De lokale myndigheder og fagfolk på det sociale område har været selvskrevne 
parter i forbindelse med denne form for aktioner, men de beskæftigede sig ikke 
med nøjagtigt de samme aktiviteter Førstnævnte beskæftigede sig i højere grad 
med adgang til rettigheder, mens sidstnævnte snarere har medvirket til at skabe 
modtagelsessteder eller nye tjenesteydelser. 
d) Projekterne blev gennemført som led i den sociale udvikling på lokalt plan, 
hvilket er helt i overensstemmelse med de mål, der via programmet er opstillet 
for aktionsmodellerne med hensyn til partnerskab og multidimensional karakter. 
- tilskynde iværksættere med fælles mål til at samarbejde, oprette grupper, som 
skal gøre sig overvejelser om effektive lokale løsninger (22 projekter), 
- formidle oplysninger om og fremme lokale initiativer over for samtlige lokale 
aktører (19 projekter), 
- organisere erhvervelse af kvalifikationer for det menneskelige potentiale i det 
geografiske område ved hjælp af tilpassede uddannelsesaktioner (16 projekter), 
n 
12 
- foreslå støtte med hensyn til logistikken i forbindelse med andre lokale 
aktørers iværksættelse af projekter (15 projekter), 
- indføre infrastrukturer (14 projekter), etc. 
Partnerne i forbindelse med de pågældende aktioner er først og fremmest de 
lokale myndigheder, men også sammenslutninger fra de enkelte kvarterer, som 
ved at deltage heri kan undgå den risiko, der er for, at deres respektive aktioner 
opsplittes. 
e) De andre intervention som råder var, opstillet efter hvor hyppigt de forekom, 
kultur og fritid, bolig og byplanlægning, sundhed og uddannelse. 
Aktionerne vedrørende kultur-fritid blev gennemført i snævert samarbejde med 
netværket af sammenslutninger, optrådte i stort antal og manifesterede sig ved 
oprettelse af socio-kulturelle strukturer (20 projekter) eller ved støtte til lokale 
sammenslutninger, som er aktive på det pågældende område (16 projekter). 
Denne form for aktioner henvender sig først og fremmest til børn og unge og 
synes i højere grad end andre at åbne mulighed for, at befolkningen kan deltage 
aktivt i aktionernes tilrettelæggelse og gennemførelse. Der er endvidere en reel 
mulighed for at indgå i aktiviteter, som tilfører en merværdi og dissocierer de 
pågældende fra den almindelige stempling af dem. 
Aktiviteterne på området "bolig-byplanlægning" havde til formål at: 
- forbedre boligerne inden for det givne geografiske område og mere generelt 
levevilkårene (en snes projekter). Eksempelvis havde flere aktionsmodeller til 
hovedformål at istandsætte forfaldne boliger, 
- fremme adgangen til boliger for bestemte grupper, som har særlige problemer 
med at få adgang hertil, eller som normalt henhører under institutioner (15 
projekter). 
Kun få udlejningsorganer optræder som partnere i forbindelse med projekterne, 
men det har vist sig at være muligt at mobilisere lokale myndigheder og 
arbejdsmarkedets parter på dette område. 
Aktionerne på sundhedsområdet har i ligeså høj grad været forebyggende som 
helbredende. I forbindelse med flere projekter har man først og fremmest søgt 
at informere befolkningen og bevidstgøre den om, hvordan man lever sundt -
bekæmpelse af alkoholisme og nakotikamisbrug - (13 projekter). Det drejer sig 
her om de lokale myndigheders interventionsområde. Andre projekter, som blev 
iværksat af fagfolk på sundhedsområdet og det sociale område, havde til formål 
at give flere af de fattigste adgang til behandling og at udbrede ideen om, at 
man virkelig har ret til sundhed (15 projekter). 
De fleste aktiviteter omkring bekæmpelse af skolefrafald havde til formål at 
afbøde mangler ved uddannelsessystemerne ved at yde støtte til skoler (12 
projekter) og at give vokse mulighed for ikke længere at være analfabeter (11 
projekter). 
3. Gradvis tilpasning af principperne i Det Tredje Fattigdomsprogram 
n 
13 
3.1 Opremsningen af de aktioner, der er gennemført i forbindelse med projekterne, 
giver mulighed for at forstå de konkrete aktiviteter bedre, men ikke for at vurdere, 
om de imødekommer de dårligst stilledes forventninger, om der er indbyrdes 
sammenhæng, eller om de er relevante i forhold til de øvrige sociale programmer 
inden for de geografiske områder, som projekterne dækker Man kan forsøge at 
besvare disse spørgsmål, dels ved at henholde sig til monografier, dels ved at 
anvende resultaterne af forskellige evalueringer. 
a) Det viser sig først og fremmest, at man i forbindelse med projekterne har 
koncentreret sig om hidtil næsten uberørte aktionsområder inden for de givne 
geografiske områder. Det gælder særlig for aktiviteterne vedrørende sociale 
aktioner/adgang til rettigheder og social udvikling på lokalt plan: i forbindelse 
med 4 ud af 5 projekter vedrørende de omtalte emner blev der gennemført hidtil 
ukendte aktioner. Men det var også tilfældet på andre områder. Man kan således 
konstatere, at projekterne ikke blot har medført en videreudvikling af de 
almindelige aktionsmetoder inden for socialpolitikken, men at de også ofte er 
gennemført der, hvor politikken på nationalt plan har efterladt områder eller 
befolkningsgrupper uden særlig støtte. 
Nyskabelser i forbindelse med indsatsen til fordel for ugunstigt stillede gør sig 
derfor ikke blot gældende med hensyn til de anvendte metoder (udskifte 
uegnede metoder med andre, som man håber er mere effektive). Nyskabelserne 
har i mange tilfælde medvirket til at indføre tjenester på områder, hvor der ikke 
tidligere fandtes noget tilsvarende. De sammenholdelser, der er foretaget af 
projekternes prioriterede aktionsemner og tilstedeværelsen af nationale 
anordninger på det pågældende område viser i øvrigt tydeligt, hvilken funktion 
Det Tredje Fattigdomsprogram har haft med hensyn hertil. De lokale aktører har 
kunnet engagere sig inden for områder, der var nye for dem, og som de 
nationale programmer ikke gav dem nogen særlig tilskyndelse til at beskæftige 
sig med. 
Kun få projekter vedrørte på samme tid alle de syv kategorier af aktiviteter, 
som står anført ovenfor (2.2.a). Fem projekter vedrørte alle kategorier, og syv 
andre vedrørte seks områder. Man kan dog ikke dermed konkludere, at 
indsatsen ikke har været tilstrækkelig global, for der skal tages hensyn til de 
tjenester, som allerede blev udbudt via nationale eller lokale ordninger. 
Med hensyn til de projekter, som kun vedrørte en del af de omtalte områder, 
viser analyserne af de givne oplysninger, at der har været tre hovedformål med 
interventionerne: 
- I forbindelse med nogle få projekter blev der lagt størst vægt på at gøre en 
indsats på boligområdet, eftersom alle de øvrige aktiviteter var direkte knyttet 
til dette område (jf eksemplet AM06 Miinchen); 
- i forbindelse med andre projekter har man søgt en indre sammenhæng i en 
strategi for social udvikling på lokalt plan: vilje til at skabe dynamik på lokalt 
plan ved at tilskynde lokale aktører til at samarbejde, ved at skabe forbindelser, 
som muliggjorde fælles overvejelser, ved at støtte bestemte lokale initiativer (jf. 
eksemplet AM27 Pilton Partnership); 
- i forbindelse med andre igen havde man til hensigt at sikre økonomisk og 
social integration ved at kombinere direkte intervention på flere områder, som 
f) 
14 
man mente burde behandles samtidig for at nå til resultater af betydning (jf. 
eksemplet AM 12 Huelva). 
b) Var de gennemførte aktioner det, programmets målgrupper i befolkningen havde 
mest behov for? For at kunne besvare dette spørgsmål må man dels se på i 
hvilket omfang og hvordan befolkningerne har deltaget i tilrettelæggelsen og 
gennemførelsen af de pågældende aktioner (jf. pkt 3.2), dels på hvilke 
forudsætninger de intervenerende parter på det sociale område havde for at 
analysere de pågældende behov og opstille dem i rangorden. 
Aktivitetsrapporterne om projekterne og de lokale evalueringsrapporter 
indeholder sjældent gennemførte og overbevisende argumenter, som er baseret 
på en analyse af befolkningens behov og gør det klart, hvorfor et givet projekt 
har været koncentreret om en bestemt aktion fremfor en anden. Der findes 
enkelte undtagelser (jf. det indrammede eksempel). I de fleste tilfælde er disse 
valg, som sikkert imødekom et stort reelt behov, truffet hovedsagelig på 
grundlag af den kompetence, de projektansvarlige oprindeligt repræsenterede, 
mulighederne for at oprette partnerskaber eller mulighederne for at finde den 
nødvendige finansiering til aktionen. 
AM 07 Argyroupolis 
Det fremgår af en undersøgelse, som blev iværksat ved programmets begyndelse, at 
fire faktorer fører til social udstødelse i Argyroupol i s-området. 
1. Familierne, herunder de fattige, følger for deres børns skyld en strategi, som går 
ud på at bevæge sig op ad den sociale rangstige, og det medfører store finansielle 
afsavn. De unge ender med at blive overkvalificerede i forhold til de givne job. 
2. De økonomiske aktiviteter er baseret på familiestrukturer og kan ikke forbedre 
produktionskapaciteten, fordi det ikke er muligt at gennemskue markederne og opnå 
finansiering fra bankerne. 
3. Den hastige befolkningstilvækst og de nye indbyggeres vanskeligheder med 
hurtigt at udvikle en ny lokal identitet har sammen med de yderst indadvendte 
familierelationer skabt en "alvorlig lokal fremmedgørelse". 
4. Administrationen er yderst centraliseret, og det giver problemer med hensyn til 
den måde, den sociale sektor fungerer på. Det forværres af den manglende 
investering i sociale strukturer. 
Med en analyse af de økonomiske, demografiske, sociokulturelle, uddannelses­
mæssige og administrative processer har undersøgelsen gjort det muligt at iværk­
sætte hensigtsmæssige aktioner, og særlig at oprette lokale centre med mange flere 
funktioner. 
I de tilfælde, hvor de berørte befolkningsgrupper deltog direkte i projektets 
gennemførelse, er det muligt, at de har kunnet få gennemført deres præferencer, 
selvom der er risiko for, at ikke alle dårligt stillede grupper blev repræsenteret 
på samme måde. I de øvrige tilfælde er det muligt, at de iværksatte aktioner 
ikke altid har dækket de mest presserende behov. Under forhold, hvor der var 
tale om en hurtig forværring af fattigdom og udstødelse, har behovene været så 
store og forskelligarterede og de disponible midler så begrænsede, at det var 
berettiget med en yderst pragmatisk strategi i forbindelse med projekterne. Det 
har under alle omstændigheder været vanskeligt at opstille behovene i en nøje 
15 
rangfølge, og med henblik på at sikre en effektiv aktion kan det have været at 
foretrække at gøre en indsats der, hvor man var sikker på at kunne samle den 
fornødne kompetence og de nødvendige midler. 
3.2 Det lykkedes for de forskellige projekt-team at tydeliggøre deres strategier og at fa 
stort set alle partnere til at godtage dem, og det skete ved gradvis at tilpasse 
principperne i Det Tredje Fattigdomsprogram, partnerskab, multidimensional 
karakter og deltagelse, til de lokale forhold. Disse principper kunne måske nok i 
begyndelsen forekomme alt for abstrakte og generelle til at være effektive 
retningslinjer for aktionen, men løbende overvejelser inden for programmets 
rammer med hensyn til deres konkrete betydning har gjort dem til et solidt grundlag 
for projektstyringen. Der kan opstilles en oversigt over, hvordan principperne er 
anvendt i forbindelse med projekterne, og man kan påvise forhold, som medvirker 
til at gøre dem særlig effektive til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse. 
a) Det var ikke en automatisk proces at gøre partnerskabet til organisationsmodel 
for de lokale aktioner. I en række lande havde allerede selve ordet en obskur 
klang for hovedparten af aktørerne eller var et fuldstændig ukendt begreb, og 
ønsket om at etablere et samarbejde mellem aktører fra den offentlige sektor og 
fra den private var udtryk for en betydelig nytænkning i forhold til tidligere 
anvendt praksis og udgjorde således en betydelig udfordring for gældende love 
og administrative bestemmelser. Selv i de lande, hvor man allerede opererede 
med partnerskab inden for socialpolitikken, kunne man støde på forskellige 
vanskeligheder ved den praktiske gennemførelse, f.eks rivalitet mellem institu­
tioner eller ufleksible administrative procedurer. 
Partnerskabet blev i begyndelsen undertiden blot opfattet som en simpel 
aftalemæssig forpligtelse (formelle møder mellem partnerne i en styringsgruppe 
for at opnå fællesskabsfinansiering og for at fordele denne finansiering). Det var 
nødvendigt at iværksætte en oplysningskampagne i forbindelse med projekterne 
for at overbevise beslutningstagerne og personerne i marken om, at 
partnerskabet er vigtigt for projektet i sig selv og ikke kun er et simpelt 
finansielt samarbejde. Det var også nødvendig at udtænke samarbejdsformer, 
som var tilpasset de lokale og nationale forhold, og at drøfte dem med de 
berørte aktører. 
Fra 1990/91 blev udviklingen af partnerskabet stærkt intensiveret. Det skyldes 
dels, at Kommissionen og C.S. arrangerede en række besøg på projekter for at 
knytte direkte kontakter til de lokale partnere, dels at man i forbindelse med 
projekterne drog en række konklusioner internt på grundlag af de første 
erfaringer. For talrige projekter var det da muligt at nyudforme praksis med 
hensyn til partnerskaber, at institutionalisere deres beslutningsprocedurer og 
samtidig åbne nye veje, undertiden uofficielle, for sammenslutningers deltagelse 
og i et mindre omfang deltagelse af arbejdsmarkedets parter. 
Den løbende evaluering af programmet har vist, at anvendelsen af partnerskabet 
har udviklet sig i retning af en større tilbøjelighed til at anerkende de enkeltes 
muligheder for at yde et bidrag. I programmets indledende fase blev 
partnerskabet i de Heste tilfælde organiseret omkring en central akse, som blev 
defineret af projektets iværksætter(e),der efter at have udformet det pågældende 
projekt gradvis inddrog andre aktører, indgik kontrakter med dem, der skulle 
Th 
<.._ 
udføre arbejdet, påtog sig det finansielle og administrative ansvar for projektet 
og søgte al sikre intern sammenhæng og skabe et bindeled til hele det 
europæiske program. Denne model blev anvendt i forbindelse med mange 
projekter, særlig i programmets indledende fase. Man kunne have anvendt en 
anden, mere kompliceret model, som forudsætter, at der opbygges et netværk. 
Modellen fungerer horisontalt, og hvert led yder mere eller mindre på ligefod 
med de andre sit eget bidrag til dynamikken i partnerskabet. 
Den første model sikrer, at der klart identificeres en leder, men den vertikale 
opbygning garanterer ikke, at samtlige aktører har interesse i partnerskabet og 
indgår heri varigt. Den anden model med netværket er mere åben for mange 
aktører, men kan føre til mangel på fælles mål og strategi for samtlige aktører, 
hvilket kan give anledning til en gravis opløsning af partnerskabet. 
Erfaringerne i forbindelse med projekterne viser, at man søger at udligne de 
spændinger, som nødvendigvis opstår, når der oprettes et partnerskab. Uden at 
komme ind på hele den lære, der kan drages af programmet, kan man dog 
fremhæve flere faktorers betydning for oprettelsen af et solidt partnerskab, der 
er berigende for alle: 
- Man skal tage hensyn til, at det tager lang tid og er kompliceret at oprette et 
partnerskab, og man skal fastsætte mål på mellemlang sigt. 
- Forberedelserne og iværksættelsen er af altafgørende betydning. Man skal 
vælge de rigtige aktører, forklare dem programmets mål og tydeligt definere 
spillereglerne og de enkeltes forpligtelser. 
- Partnerskabet forudsætter, at aktørerne i et vist omfang ændrer holdning, og 
at traditionelle hierarkiske opbygninger modificeres. 
- Samtlige aktører skal erhverve en vis bonus fra partnerskabet og opnå 
resultater som modydelse for deres engagement. Fordelingen af midler er et 
kritisk øjeblik, og den skal være så solidarisk og gennemskuelig som muligt. 
- Partnerskabet må ikke se bort fra interventioner af politisk art, men må heller 
ikke blive centrum herfor eller det eneste sted, hvor der fremsættes krav herom. 
- Partnerskabets effektivitet måles ikke i forhold til antal aktører, for det drejer 
sig om at skabe en stabil og overbevisende kerne, som kan danne udgangspunkt 
for en gradvis inddragelse af nye aktører. 
- Programmet tager sigt på at samle forskelligartede partnere, og det giver 
nødvendigvis mulighed for konflikter mellem de pågældende. Man må derfor 
lære at styre denne konfliktuelle dynamik, acceptere forskelle og udvide 
mulighederne for forhandlinger, hvilket forekommer at være lettere på lokalt 
plan. 
- Det er vigtigt at skabe permanente strukturer i tilknytning til partnerskabet på 
alle niveauer. Men man kan ikke improvisere på dette område, og det er 
nødvendigt at planlægge og beskrive strukturerne som et mål allerede ved 
programmets begyndelse. 
b) Princippet med multidimensional karakter blev vedtaget, fordi man konstaterede, 
at social udstødelse og fattigdom er komplekse fænomener, der antager mange 
forskellige former, og som både skyldes økonomiske og sociale forhold; i de 
aktioner, der skal gennemføres, skal man derfor bestræbe sig på at foreslå 
indbyrdes sammenhængende og globale integrationsinitiativer, hvor der tages 
hensyn til alle de områder, hvor udstødelse af de pågældende 
befolkningsgrupper kommer til udtryk og opstår. 
17 
Den multidimensionale karakter udgjorde også en virkelig udfordring for 
projekterne: dette princip indebærer, at man søger sammenhæng og samordning 
i aktionerne, fremfor en ophobning af spredte initiativer. Den oprindelige 
ophobning af aktiviteter i mange projekter gjorde det ikke i alle tilfælde muligt 
at anvende en integreret fremgangsmåde med det samme, og denne metode blev 
først indført gradvis, efterhånden som partnerskabet udviklede sig. 
I henhold til analyserne af programmet afhænger en multidimensional aktions 
effektivitet af visse grundlæggende forhold: 
- valg af geografisk område, 
- diagnosens relevans for udstødelsesfænomenerne og dens muligheder for at 
styre aktionen, 
- oprettelse af et hensigtsmæssigt partnerskab, 
- definition af ret præcise og realistiske mål, som hele tiden kan tjene som 
reference i forhold til aktionsstrategierne og evalueringen samt forhindre en for 
stor spredning af bestræbelserne; samtidig hermed mobilisering af forskellige 
instrumenter, som kan tjene som teknisk støtte og dermed sikre sammenhæng 
i projektet og samordning, der hvor det er muligt. 
De første to faktorer - valg af geografisk område og diagnose - henhører 
normalt under programmets første fase, og den uvished, der gør sig gældende 
omkring projekternes strategier indledningsvis, forhindrede i de fleste tilfælde 
styringen i at være optimal. Grænserne for projekternes geografiske områder 
svarede i mange tilfælde til den projektansvarliges traditionelle aktionsområde 
eller det område, der henhørte under formanden for styringsgruppen, uden at det 
geografiske områdes relevans i forhold til de opstillede mål blev undersøgt til 
bunds. Man har endvidere kunnet konstatere, at der ikke altid har været tydelig 
sammenhæng mellem den diagnose, der blev stillet med hensyn til 
fattigdomsfænomenerne, og de aktioner, der blev valgt i forbindelse med 
projekterne. Disse spørgsmål er dog i forbindelse med mange projekter blevet 
taget op til fornyet overvejelse i løbet af programmet inden for rammerne af den 
interne evaluering, og det har medført tilpasning af de geografiske områder og 
af prioriterne for aktionerne i et forsøg på at skabe større sammenhæng. 
Forbindelsen mellem partnerskab og multidimensional karakter synes at være 
ligetil. Et enkeltstående organ kan ikke gøre alt, og det er nødvendigt med en 
specialisering, hvis de konkrete aktioner skal være effektive. Skal man 
gennemføre en mulitidimensional aktion til bekæmpelse af fattigdom, skal der 
derfor oprettes et partnerskab. Derudover skal det pågældende partnerskab være 
godt tilpasset til projektets strategi. Men for mange aktionsmodeller har behovet 
for at oprette et finansielt parnerskab vejet tungere end en præcis definition af 
den pågældende strategi. Det har i nogle tilfælde ikke blot ført til blokeringer, 
også til oprettelse af to former for partnerskaber på samme tid: et officielt 
partnerskab inden for styringsgruppen og et mere operationelt partnerskab i 
marken. 
Man kunne måske konkludere, at man skal definere en præcis sammenhængende 
strategi, inden der oprettes et partnerskab. Men en realistisk multidimensional 
strategi som udgangspunkt for projekterne skal defineres et sted, og dette sted 
kan ikke være et enkeltstående organ, for det råder ikke over samtlige data. 
Oprettelse af et partnerskab og definition af en multidimensional strategi er to 
M 
18 
sider af samme sag, for der er i begge tilfælde tale om en vilje til at gøre en 
indsats, og de to ting skal behandles samtidig og afpasses efter hinanden 
gradvis. 
I forbindelse med nyskabende initiativer, men også i forbindelse med 
aktionsmodeller er der i mange tilfælde defineret realistiske mål og mobiliseret 
tilpassede aktionsmidler, og det skyldes en klar afgrænsning af målgrupper, som 
man via projekterne har søgt at give "indslusningsveje" ved at kombinere 
aktioner på forskellige områder og således at gøre det muligt for de pågældende 
gradvis at komme ud af den situation med fattigdom og udstødelse, de befandt 
sig i. En anden fremgangsmåde er snarere resultatet af en opgørelse over de 
ydelser, der tilbydes samtlige dårligt stillede grupper inden for det givne 
geografiske område. Heraf fremgik mangler, overlapninger og mangel på 
sammenhæng mellem de forskellige organers indsats. Projekterne havde derfor 
udtrykkeligt til formål at sikre en bedre koordinering af den sociale indsats 
inden for det givne geografiske område for at give de fattigste mulighed for at 
få reel adgang til de grundlæggende rettigheder og ydelser, som normalt er 
garanteret alle statsborgere. I praksis er de to fremgangsmåder ikke i modstrid 
med hinanden, og man har i forbindelse med mange projekter forsøgt at 
kombinere dem. 
c) Deltagelse af de dårligt stillede grupper i de aktioner og beslutninger, som 
vedrører disse grupper, er det tredje bærende princip i dette program, et princip 
som man har tillagt stor betydning allerede fra programmets start. Imidlertid er 
gennemførelsen af dette princip i hovedparten af projekterne sket langsomt: man 
var i forbindelse med projekterne først og fremmest koncentreret sig om at 
fasttømre deres beslutnings- og forvaltningsstrukturer og om at fastsætte 
strategier. 
Det skal endvidere understreges, at princippet med deltagelse er blevet fortolket 
på forskellige måder alt efter de kulturelle traditioner og traditionerne i de 
nationale politikker og også alt efter, hvilke retningslinjer projekternes ledere 
har fastsat. Dette har medført forskellig praksis og forskellige niveauer for 
deltagelse: ud over "passiv" deltagelse, der består i at være mål for en aktion 
eller bruger af en tjenesteydelse, er der i forskellige projekter blevet udarbejdet 
initiativer, hvor man har søgt at inddrage de berørte grupper og disses 
repræsentanter i beslutningsprocedurerne (oprettelse af sammenslutninger, der 
sikrer direkte deltagelse og rolle som modvægt; deltagelse i styringsgruppen; 
inddragelse i gennemførelsen af aktioner ud fra et ønske om at styrke 
solidariteten inden for de berørte grupper). 
Adskillige projekter har afspejlet de vanskeligheder, som gennemførelsen af 
princippet om deltagelse rejser. Deltagelsens omfang er i høj grad afhængig af 
de berørte personers potentielle muligheder, men også af institutionernes evne 
til at uddelegere kompetence og til effektivt at fremme et brud med den 
passivitet og afhængighed, som støtteforanstaltninger medfører. 
Princippet med deltagelse fik dog stadig større betydning for projekterne, 
efterhånden som programmet skred frem. Alle dem, der allerede fra begyndelsen 
havde gjort dette princip til noget centralt i deres strategi, fortsatte i samme spor 
og kunne afprøve nye former for deltagelse og udveksle deres erfaringer med 
W, 
andre. I forbindelse med mange andre projekter opstod der efterhånden behov 
for deltagelse. Under meget vanskelige økonomiske og sociale forhold viste 
grænserne for rent tekniske overvejelser med hensyn til de sociale tjenesters 
muligheder for at integrere vanskeligt stillede personer sig tydeligere og 
tydeligere. Og spørgsmålet om forbindelserne mellem de sociale institutioner og 
de dårligst stillede grupper blev mere påtrængende: hvordan kan man fremme 
deres muligheder som et kollektiv til fuldt ud at gøre sig gældende som 
samfundsborgere, få dem til at deltage aktivt i samfundsmæssige, økonomiske 
og politiske spørgsmål? Deltagelse er ikke blot et middel til at gøre det 
offentliges indsats mere effektiv, deltagelse er også et mål i sig selv, for at man 
på den måde kan styrke samfundsstrukturen og undgå varige men. 
^ 
^ \ 
20 
Fjerde afsnit - HVILKE VIRKNINGER HAR PROGRAMMET HAFT? 
Allerede ved planlægningen af dette program tænkte Kommissionen på evalueringen, og 
man blev derfor enige om sammen med projekterne at indføre et system til kontinuerlig 
projektintern evaluering (punkt 1). 
I. Evaluering inden for rammerne af programmet: statusopgørelse og resultater 
II. Allerede ved udarbejdelsen af Det Tredje Fattigdomsprogram understregede 
Kommissionen behovet for en løbende evaluering af arbejdet, og gjorde 
opmærksom, at den havde til hensigt at kræve, at alle de involverede parter foretog 
evalueringer for at sikre kvaliteten. 
Der er blevet givet prioritet til projektintern evaluering, der har fundet sted inden 
for rammerne af selve programmet i stedet for eksternt. Denne løsningsmodel, der 
fremgår af Rådets afgørelse, artikel 3 c, som gør evalueringen til en af 
bestanddelene i programmet, og en af forsknings- og udviklingsenhedernes opgaver, 
dvs. en af opgaverne for de konsulenter, der er involveret i de mange 
forskelligartede støtteopgaver i forbindelse med projekterne. 
Denne løsning med løbende projektintern evaluering blev valgt på grundlag af 
erfaringerne med det andet program til bekæmpelse af fattigdom, samt erfaringer 
inden for nationale programmer og EU-programmer. Erfaringerne viste, at der var 
mange vanskeligheder, men også stor interesse med hensyn til innovation og 
eksperimentering med en evalueringsmetode tæt knyttet til selve arbejdet og 
udarbejdet som en støtte for de in vol everede og ikke som en ekstern kontrol. 
Det at man valgte projektintern evaluering betød, at man priviligerede det lokale 
miljø, og dette så meget desto mere som programmets og projekternes kompleksitet 
ikke gjorde det muligt forud at definere en evalueringsprocedure eller nogle 
evalueringsindikatorer, der ville kunne anvendes alle steder og i de forskellige 
former for aktioner, uafhængigt af den lokale kontekst. For at være effektive på 
lokalt plan skal evalueringsprocedurerne "skræddersys" på projektniveau og den 
centrale styringsenhed skal kun angive generelle metodologiske retningslinjer, som 
det vil være nødvendigt for dem, der er involveret på lokalt plan, at tilpasse. 
Evaluering indgik således i de kontraktmæssige forpligtelser for de enkelte 
projekter, som skulle afsætte en del at deres budget til evauering (5%), medens 
udarbejdelsen af evalueringsmetoderne blev overladt til de enkelte projekter, der 
efter behov kunne anmode F.U-enhederne om hjælp. 
Denne løsning var utvilvsomt en satsning på, at de involverede var i stand til at 
acceptere, at deres arbejdsmetoder systematisk skulle tages op til overvejelse, og 
at acceptere at disse overvejelser foregik inden for rammerne af pluralistiske 
debatter i forbindelse med aktioner gennemført i partnerskabslignende samarbejde. 
Denne satsning var i overensstemmelse med den eksperimentelle indfaldsvinkel og 
programmets partnerskabsprincip i sin helhed. 
Indbygningen af projektintern evaluering i projekterne var et virkeligt innoverende 
aspekt for mange af projekterne. Gennemførelsen af evalueringerne var undertiden 
vanskelig, og gav endda somme tider andledning til konflikter, især i begyndelsen. 
Men den kom dog til for alle projekterne at udgøre en betydelig hjælp i forbindelse 
med programmeringen af aktionen og justering af udviklingsstrategierne. 
U 
21 
Projektintern evalueringen har også gjort projekterne mere værdifulde i både 
deltagernes og de ansvarlige myndigheders øjne, fordi disse har kunnet konstatere, 
at der var tale om seriøse projekter. Den støtte, som F.U-enhederne har ydet, har 
bidraget til at de forskellige aktører virkeligt har forstået denne fremgangsmåde. 
Det valgte system har således uden tvivl fremmet inddragelsen af projekterne i 
evalueringen, og tilpasningen af evalueringsprocedurerne til et "komplekst" 
program: dvs. mange forskelligartede aktioner; mange forskellige partnere, som 
naturligvis ikke altid arbejdede mod samme mål; ofte overlapning med natinale eller 
lokale programmer, som ofte havde flere midler til rådighed. Denne type program 
kan ikke evalueres med samme metoder som enkelt opbyggede programmer eller 
enkeltprojekter. Programmets indflydelse på situationen i sin helhed kan kun være 
indirekte, lidet synlig på kort sigt, og det er under alle omstændigheder svært sige, 
hvad der skyldes programmet, og hvad der skyldes eksterne faktorer. Man kan 
derfor ikke forlange, at en evaluering skal være en præcis måling af programmets 
indflydelse i sin helhed, men snarere en ret generel fremhævelse af det, man har 
lært af programmet. Evalueringen får således en tydelig didaktisk karakter, og den 
vil først og fremmest være til gavn for alle de aktører, der indgår i programmet, 
uanset deres forskellige forventninger til evalueringen. 
1.2. Systemet med projektintern evaluering har haft stor betydning for programmets og 
de enkelte projekters dynamik, medens dets bidrag til evaluering af programmet i 
dets helhed har været mere tvivlsomt. F.U-enhederne og C.S. har udarbejdet 
nationale og europæiske rapporter på grundlag*af de lokale evalueringer. Disse 
rapporter afhænger imidlertid i høj grad af kvaliteten af de lokale rapporter og af 
graden af tillid og gennemsigtighed i forbindelse med forholdet mellem projekterne 
på den ene side og F.U-enhederne og C.S, på den anden side. Dette forhold har 
ofte været tæt, hvilket har gjort det muligt for F.U-enhederne at påvirke 
evalueringsarbejde, der udføres i projekterne, således at der også er blevet taget 
hensyn til behovene i forbindelse med en evaluering af programmet i sin helhed. 
F.U-enhederne generelt har således kunnet disponere over oplysninger af høj 
kvalitet til udarbejdelsen af deres nationale rapporter, som igen har været anvendt 
i forbindelse med evalueringen af programmet på europæisk niveau. Der er dog 
visse problemer, der ikke er blevet løst: visse projekter er blokeret; meget 
forskelligartede opfattelser i F.U-enhederne af deres rolle, metoder og mål, især i 
begyndelsen (de er gradvis blevet mere homogene); mangelen på en tilstrækkelig 
klar definition af forskellige prioriteter i evalueringen og forskellige indikatorer, der 
skulle være sammenlignelige på europæisk plan. På denne baggrund har der været 
for stor forskel på evalueringerne, hvilket har gjort det vanskeligt at "kapitalisere" 
de resultater, der er nødvendige for en helhedsevaluering. En sådan kapitalisering 
har kun reelt fundet sted i den sidste af programmets publikationer, der er 
udarbejdet af F.U.-enhederne og C.S. i fællesskab under titlen "Les leçons du 
programme Pauvreté 3" (Det kan vi lære af Det Tredje Fattigdomsprogram) 1994). 
Disse blandede resultater rokker dog ikke ved det faktum, at den valgte løsning med 
løbende projektintern evaluering set i et helhedsperspektiv er hensigtsmæssig. De 
kan derimod give anledning til at anbefale vise justeringer i et fremtidigt program: 
dels bør den lokale projektinterne evaluering forbedres ved i højere grad at styrke 
de ansvarlige personers uafhængighed, og dels bør den projektinterne evaluering 
suppleres med en ekstern evaluering, især i programmets nøglefaser. 
\ -> 
22 
1.3. Selv om der således er blevet givet prioritet til en projektintern evaluering som en 
integreret del af programmet, har Kommissionen bestræbt sig på at gennemføre en 
evaluering, hvor der er en smule afstand til selve aktionen. Der er ikke tale om en 
egentlig uafhængig evaluering, men om en evaluering, som foretages af aktører, der 
ikke direkte har været involveret i projektaktionerne. 
Det er på denne baggrund, at Kommissionen har opfordret medlemsstaternes 
repræsentanter til at gøre rede for programmets styrke og svagheder midtvejs. 
Medlemsstaternes bidrag blev anvendt ved konferencen i København i juni 1993 og 
ved udarbejdelsen af en midtvejsrapport om programmets gennemførelse (KOM(93) 
435 endelig udg), som blev forelagt Rådet den 22. september 1993. Det er også på 
den samme baggrund, at Kommissionen har opfordret medlemsstaterne til på 
nationalt eller regionalt plan at afholde møder for at gøre status og drøfte 
programmets virkninger og spredningen af resultaterne. 
Endelig skal det noteres, at der er foretaget evaluationer helt uafhængigt af 
Kommissionen, navnlig en der blev gennemført på initiativ af House of Lords i Det 
Forenede Kongerige, og hvor man med støtte fra eksterne eksperter besøgte 
forskellige projekter og talte med en lang række aktører. Den rapport, som blev 
udarbejdet, må anses for at være en virkelig ekstern evalueringsrapport. 
2. Integrering af de dårligst stillede grupper 
2.1. Når man skal evaluere programmet med hensyn til det generelle mål om integrering 
af de dårligst stillede grupper, støder man på flere metodologiske problemer. 
a) Som det er blevet anført, er det svært at måle nettoeffekten af et program og 
lokale projekter, der kombinerer en række meget forskelligartede aktioner, og 
der skal tages hensyn til effekter, der ikke er direkte målelige (f.eks. synergi 
eller konkurrence mellem aktionerne); årsagssammenhængene kan være svære 
af afdække, man må anvende globale indikatorer (f.eks. udviklingen af 
fattigdom i det geografiske område), som ikke altid foreligger på lokalt niveau, 
og hvis udvikling afhænger af faktorer uden for programmet (f.eks. ændringer 
i den økonomiske situation eller eksistensen af andre offentlige programmer, der 
også kan påvirke de udvalgte indikatorer). 
b) Det vil desuden være på sin plads at diskutere, hvor relevante observationer 
vedrørende personers situation er lige efter programmets afslutning. I Det Tredje 
Fattigdomsprogram har man lagt vægt på langtidsvirkningerne i stedet for at 
satse på kortsigtet effekt, og som det er fremgået er oprettelsen af nye former 
for partnerskaber og udviklingen af deltagelse og medindflydelse i udarbejdelsen 
af globale strategier operationer, som kræver meget tid, og som i første omgang 
endda kan have en destabiliserende virkning for de sociale aktører og ikke 
umiddelbart bidrage til en mærkbar forøgelse af effekten af deres indsats. 
2.2 Når disse oplysninger med hensyn til metodologi er givet, kan der gives nogle 
oplysninger om de personer, der har været omfattet af de aktioner, der er gennem­
ført inden for projekterne. 
a) Størstedelen af de aktioner, der er blevet gennemført under programmet, 
vedrørte emner, der ikke tidligere havde været omfattet af projekter, og som kun 
23 
blev det takket være programmet. Man kan derfor fastslå, at størstedelen af de 
berørte personer ikke havde kunnet få de samme ydelser, hvis Det Tredje 
Fattigdomsprogram ikke havde eksisteret. Der er således generelt tale om, at 
programmet har haft en klar virkning, der har gjort det muligt for dårligt stillede 
grupper at få adgang til ydelser, som virkelig var nødvendige for, at de kunne 
forbedre deres situation. 
b) Der er blevet indsamlet oplysninger fra projekterne om, hvor mange personer 
eller familier der har været omfattet af deres aktioner. Disse oplysninger bør 
behandles med forsigtighed, idet de aktioner, der er gennemført har været meget 
forskelligartede og har haft meget forskellig indvirkning afhængigt af de berørte 
befolkningsgrupper Det er derfor ret vanskeligt at gøre status over alle de 
personer, der har været omfattet af programmet, og denne status kan kun 
betragtes som et vejledende billede af programmets virkninger. Det er vanskeligt 
at anvende den samme form for bogføring i forbindelse med opfølgning over 
en længere periode af en begrænset gruppe af personer, som har adgang til en 
fuldstændig række af ydelser, og åbning af et lokalt center, der tilbyder 
interesserede beboere punktuelle ydelser eller uddannelsesmæssige eller 
kulturelle aktiviteter og fritidsaktiviteter. 
Tre fjerdedele af projekterne har givet tilstrækkeligt præcise svar til, at de kan 
sammenstilles. Omkring 38 000 personer var omfattet af disse projekter. Der er 
dog stor forskel mellem projekterne, idet halvdelen kun har omfattet højst 500 
personer (allerede et højt tal), mens 8 projekter har haft over 1 000 brugere af 
aktionerne under programmet 
For bedre at afgrænse målgruppen for Det Tredje Fattigdomsprogram kan man 
også anvende oplysninger om de grupper, der har været omfattet af hver af de 
aktiviteter, der er blevet gennemført i forbindelse med projekterne. Der er tale 
om mange aktiviteter, næsten 450 blot for modelaktionerne, dvs. i gennemsnit 
15 per projekt. I forbindelse med udvælgelsen af målgrupper er der blevet lagt 
vægt på mindstelønsmodtagere, børn og unge, arbejdsløse og minoriteter, hvilket 
vidner om et ønske om at nå de grupper, de i dag er dårligst stillet og svagest, 
og at kombinere aktioner, der er til gavn for de personer, som allerede har de 
dårligste levevilkår, og forebyggende aktioner for at undgå, at andre, navnlig de 
unge, slutter sig til gruppen af udstødte. 
24 
Aktiviteter under projekterne fordelt på målgruppe 
Målgruppe % aktiviteter 
Mindstelønsmodtagere 22 
Børn og unge 22 
Arbejdsløse 15 
Minoriteter (etniske grupper, migranter) 8 
Hele befolkningen 7 
Ældre 6 
Syge og handicappede 5 
Erhvervsaktive med dårlig løn 5 
Andre grupper (f.eks. narkotikamisbrugere, prostituerede) 5 
Frivillige, ikke-statslige organisationer, grupper osv. 5 
I ALT 100 
2.3. Beskrivelsen af projekternes indhold og udviklingen af disse har allerede gjort det 
muligt at fremhæve programmets positive virkninger på lokalt plan og dets evne til 
at skabe en reel lokal dynamik. 
a) Generelt har programmet givet anledning til en vis interesse på lokalt plan, 
mens det europæiske mærkat har haft en vis tiltrækningskraft og har bidraget 
til at legitimere initiativerne. Programmets sædvanlige navn - Det Tredje 
Fattigdomsprogram - der indeholder ordet fattigdom, har ganske vist været et 
problem for nogle projekter i det mindste i lande, hvor dette begreb har negative 
konotationer. Henvisningerne til et europæisk program har også været mindre 
afgørende i lande, hvor befolkningen mener, at den ikke kan lære noget af 
Europa på det sociale område. Generelt har muligheden for at kunne henvise til 
programmet dog i sig selv været en væsentlig mobiliseringsfaktor, og 
etableringen af lokale partnerskaber har været overbevisende og har gjort det 
muligt at inddrage folkevalgte, offentlige administrationer og ikke-statslige 
organisationer i disse aktioner. Den interesse, som programmet og projekterne 
har fremkaldt blandt de aktører, der deltager i fastlæggelsen af social- og 
arbejdsmarkedspolitikken, blandt forskere og i medierne, er en bekræftelse 
herpå. Her skal navnlig nævnes de operationelle teams arbejde, idet disse team, 
da de følte sige bedre anerkendt, har gjort et stort arbejde for at udbrede 
kendskabet til programmets retningslinjer og principper. 
Lokale aktioner under projekterne har kunnet udvides til at omfatte andre 
faktorer og bidrage til drøftelser eller til innovationer af større rækkevidde. I 
Irland affødte projektet i Limerick således udarbejdelse af en lokal undersøgelse, 
der har fået forskellige offentlige myndigheder til at genbehandle problemet 
med negative virkninger af skolepenge for de dårligst stillede. I Nederlandene 
har man i Val kenburg-projektet indledt et værdifuldt samarbejde med det 
regionale kontor for hjælp til handicappede, og kontoret har besluttet 
systematisk at informere alle, som modtager hjælp fra kontoret, om de 
tjenesteydelser og aktiviteter, som projektet kan tilbyde. I Antwerpen er det via 
dette projekt lykkedes at indlede drøftelser med den flamske 
arbejdsgiverorganisation om arbejdsgivernes ansvar over for det omgivende 
Lo . 
25 
sociale miljø Ved samme lejlighed er det lykkedes at vække interesse hos 
lokale arbejdsgivere for organisationsmodellen for dette program. 
b) Programmet har utvivlsomt øget de lokale aktørers muligheder til at gribe ind 
over for fattigdom og udstødelse, og det har navnlig øget deltagernes 
kvalifikationer. Programmet har været et forum for nyskabende ideer og 
aktioner, hvor projekternes team og deres partnere har kunnet lægge afstand til 
deres sædvanlige praksis. De har haft tid og midler til at udarbejde nye metoder, 
til at afprøve, evaluere og drage lære af dem. De uddannelsesaktioner for de 
operationelle team, som C.S. har tilrettelagt, har i vidt omfang bidraget til denne 
forbedring af kvalifikationerne ligesom den metodologiske støtte, som F.U.-
enhederne har ydet til projekterne. 
c) Denne mobilisering har gjort det muligt for programmet at gøre en vigtig 
indsats i forbindelse med bekæmpelse af virkningerne af fattigdom på lokalt 
plan og at begynde på at genopbygge det sociale og økonomiske liv i samfund, 
der er berørt af fattigdom. I den tidligere nævnte rapport fra House of Lords står 
der bl.a.: "Det Tredje Fattigdomsprogram har gjort det muligt at udføre et 
arbejde, som, hvis programmet ikke havde eksisteret, ikke ville være blevet 
udført eller ville være blevet udført med store problemer, og den øgede 
selvtillid og solidaritet i de berørte samfund er meget opmuntrende på længere 
sigt. I denne forbindelse var den vægt, der lægges på uddannelsesaktioner for 
alle aldersgrupper, fra småbørn til voksne, ligesom de kulturelle aktioner fuldt 
ud berettiget. Selv om en styrkelse af de lokale økonomier var en opgave, der 
oversteg programmets kapacitet i betragtning af de midler, der stod til rådighed, 
bør den beslutsomhed og fantasi, som projekterne har lagt for dagen for at finde 
frem til eller skabe nye stillinger, fremhæves. Principperne om alsidighed, 
partnerskab og deltagelse er med aktionerne under projekterne blevet tilpasset 
til situationen på lokalt plan". 
2.4 Da Det Tredje Fattigdomsprogram gennemføres over en periode på fem år, er det 
vigtigt at undersøge, hvordan den lokale indsats, som projekterne har gjort, kan 
videreføres efter programmets afslutning. De ansvarlige for projekterne blev derfor 
i efteråret 1994 udspurgt om fremtidsperspektiverne og om den mulige videreførelse 
eller forlængelse af projekterne for at undgå, at en afbrydelse af aktionen bringer 
den opnåede dynamik i fare. Projekternes fremtid kan analyseres ud fra flere 
synspunkter, bl.a. partnerskab, de finansielle midler, opretholdelse af 
intervention som råder og -strenge, de forskellige teams fremtid. 
I alt tre fjerdedele af de operationelle team har erklæret, at deres projekt ville blive 
videreført efter afslutningen af Det Tredje Fattigdomsprogram. Næsten halvdelen 
af disse (13 projekter) overtages fuldstændigt af de lokale strukturer, normalt 
kommunerne. De andre vil blive delvist videreført og vil blive tilrettelagt omkring 
nogle hovedaktiviteter, hvortil man har fundet de finansielle midler, infrastrukturer 
og/eller personale. Dette resultat skal fortolkes på baggrund af de analyser, der blev 
gennemført af aktionerne under programmet, I størstedelen af tilfældene har disse 
aktioner vedrørt nye områder, som ikke tidligere var blevet behandlet i det 
pågældende område. Det at projektet kun videreføres delvist betyder således ikke, 
at man vender tilbage til den situation, der var gældende, før programmet blev 
gennemført. Det betyder tværtimod, at de lokale, regionale og nationale 
rø 
2(> 
myndigheder fortsat vil sikre finansieringen af nye aktioner, som programmet har 
iværksat til trods for, at de befinder sig i en vanskelig budgetmæssig situation. 
Det finansielle partnerskab, som Det Tredje Fattigdomsprogram har givet anledning 
til, vil ikke blive videreført fuldstændigt. Elleve projekter finansieres af en enkelt 
instans, hvad enten der er tale om en lokal (7 projekter), regional (2 projekter) eller 
national (3 projekter) myndighed. Som tidligere nævnt må det finansielle 
partnerskab dog ikke forveksles med det praktiske partnerskab, der er indgået i 
forbindelse med aktionen. På dette område fortsatte de enkelte team med meget 
aktivt at søge efter partnere, og 17 projekter har meddelt, at de har inddraget nye 
aktører i nogle af deres aktiviteter. Det ser således ud til, at tilpasningen af 
partnerskaber, som allerede blev konstateret i løbet af programmet, fortsætter i 
overensstemmelse med udviklingen i projekternes strategi. 
Afslutningen af programmet har også nogle gange medført ændringer i interven-
tionsområdet. I nogle tilfælde er området blevet udvidet. De erfaringer, der er 
indhøstet i forbindelse med Det Tredje Fattigdomsprogram, udvides til hele byen 
(f.eks. AM 12 Huelva), til nye områder inden for byområdet (AM24 Porto) eller til 
større områder (AM22 Almeida eller AM 15 Doubs). I andre tilfælde ønsker man 
derimod at begrænse indsatsen til de områder, hvor de alvorligste problemer findes. 
De interventionsstrenge, som projekterne har udviklet i løbet af programmet, 
videreføres ikke alle i lige stort omfang. For alle projekter tilsammen (inklusive de 
projekter, hvis videreførelse endnu ikke er sikret) opretholdes omkring 70% af 
interventionsomraderne. En større del af projekterne vedrørende bekæmpelse af 
fejlslagen skolegang, sociale foranstaltninger og adgang til rettigheder samt 
beskæftigelse/uddannelse videreføres. Derimod videreføres færre projekter 
vedrørende kultur og fritid samt sundhed. Det vanskeligt at forklare disse forskelle 
på grundlag af de oplysninger, man råder over. Det ser imidlertid ud til, at der er 
en forbindelse mellem videreførelse af aktivitetsområdet og den ændring af debatten 
på lokalt plan omkring dette område, som programmet har givet anledning til. 
F.eks. har alle de team, der har haft held til at videreføre deres aktiviteter inden for 
beskæftigelse og uddannelse, nævnt, at der er sket en udvikling i den lokalpolitiske 
debat omkring dette spørgsmål. Denne analyse underbygger teorien om, at 
programmet har haft en ret stor indvirkning på de sociale aktører og på 
beslutningstagerne, siden de bekræfter deres tilslutning til de aktionsformer, der 
blev foreslået i programmet, efter at dette er afsluttet. 
Størstedelen af projekterne (omkring 70%) har bevaret hele eller en del af deres 
operationelle team, mens andre stiller sig afventende. Nedskæringen af antallet af 
personer, der er tilknyttet et projekt eller fjernelse af teamet er i øvrigt ikke 
nødvendigvis et tegn på nederlag, da nogle projekter oprindeligt havde til formål, 
at deres arbejde skulle overtages af andre lokale strukturer efter programmets af­
slutning. Nogle projektledere og medlemmer af operationelle team er endvidere 
blevet ansat af lokale eller nationale institutioner for i deres nye omgivelser at 
gennemføre de aktionsmetoder, som de har indhøstet erfaringer med i forbindelse 
med Det Tredje Fattigdomsprogram, hvilket vidner om, at den mærkbare forbedring 
af deres kompetence og af deres kvalifikationer anerkendes, og om den interesse, 
der har været for programmet. 
U 
27 
Endelig kan man konstatere, at mange projekter havde forberedt videreførelsen af 
deres aktion i løbet af programmet. Tilstedeværelsen af et velstruktureret 
partnerskab har ofte spillet en væsentlig rolle i forbindelse med etablering af 
strukturer, der kunne overtage videreførelsen af aktionen. Eksempelvis kan nævnes 
oprettelsen af organisationer og kontorer vedrørende lokal udvikling, mæg-
lingsudvalg mellem offentlige myndigheder og brugerne, nye instanser for 
forhandling med virksomheder, fagforeninger, håndværkskamre osv. 
3 Forsøg og overførsel af knowhow 
3.1 Et af formålene med Det Tredje Fattigdomsprogram var at bidrage til fremme af 
nationale politikker, der fremmer den offentlige debat om social udstødelse og 
udbredelse af god praksis. 
Under forberedelsen af programmet opfordrede Kommissionen medlemsstaterne til 
at foreslå Kommissionen projekter, hvis retningslinjer forenede de nationale 
nyskabende initiativer, eller som eventuelt indgik i de de nationale programmer til 
bekæmpelse af fattigdom. Denne sammenhæng fandtes i det mindste som mulighed 
allerede i adskillige lande: i Irland, Spanien og Portugal i form af de nationale 
programmer, der gennemføres i disse lande; i Frankrig i form af politikken for 
byområder og i form af bestemmelserne om minimumsbegyndelsesløn; i 
Nederlandene i form af Social Renewal-politikken; i Danmark i form af de 
nationale foranstaltninger til fremme af innovation og lokale partnerskaber osv. 
Denne sammenhæng har utvivlsomt bidraget til, at myndighederne i disse lande 
mere direkte har deltaget i opfølgningen af programmet, og til en større synlighed 
for projekterne på nationalt plan. 
Hvorvidt der opnås en multiplikatorvirkning på nationalt plan afhænger af en række 
faktorer først og fremmest kvaliteten af den oprindelige udvælgelse og af pro­
jekternes arbejde, men også af effektiviteten af de institutionelle eller personlige 
formidlere, der eventuelt indføres mellem den lokale aktioner og det nationale plan, 
så meget mere som der ikke var mange projekter (tre eller fire i hvert land, nogle 
gange mindre), og deres energi blev anvendt til struktureringen og gennemførelsen 
af deres eget arbejde. 
Visse projekter har imidlertid opnået meget opmuntrende resultater. Således blev 
i Frankrig på baggrund af projektet "Støtte til udvikling af det økonomiske 
initiativ", støtten til arbejdsløse virksomhedsoprettere og nyovertagere af virksom­
heder udvidet til også at omfatte modtagerne af minimumsbegyndelseslønnen; i 
Grækenland har Kallithea-projektet påvirket den nye lovgivning om narkotika og 
om oprettelse af afvænningscentre for narkotikamisbrugere; ligeledes i Grækenland 
har programmet bidraget til at vise de juridiske hindringer, som gennemførelsen af 
partnerskaber mellem offentlige myndigheder og private organisationer støder på; 
dette har givet anledning til, at der er blevet fremsat et lovforslag for det græske 
parlament. I Tyskland har projekterne været rettet mod at fremme drøftelserne i 
offentligheden om fattigdom. I Danmark har programmet haft betydning for arbejdet 
i regeringsudvalgene. I Belgien er ideerne og forslagene fra projekterne i Antwerpen 
og i Charleroi blevet overtaget af de offentlige myndigheder i deres pågældende 
kommuner. I Italien samarbejder de nationalt ansvarlige for de tre store 
fagforeningssammenslutninger i dag med henblik på at gennemføre projekter, der 
bygger på principperne i dette program, på regionalt plan. 
CO 
28 
Når disse projekter er blevet anerkendt på lokalt plan, og for visse projekters 
vedkommende på nationalt plan, skyldes dette først og fremmest kvaliteten af deres 
indsats. En medvirkende årsag er endvidere de anstrengelser, der udfoldes for, at 
gøre denne indsats synlig bl.a. ved at udgive informationsbulletiner eller fremstille 
video- og filmkassetter og ved at deltage i eller arrangere informationsaktioner. En 
anden årsag er den indsats, som nogle af F.U-enhederne og nogle af de nationale 
repræsentanter i Det Rådgivende Udvalg har gjort for at fremme samordningen på 
nationalt plan, som er et faktum, selv om den er for punktuel eller for uensartet 
gennemført til, at man i dag kan tale om en tydelig virkning fra dette program på 
nationalt plan i den enkelte medlemsstat. 
3.2. Den europæiske dynamik 
Ved at støtte de lokale projekter havde programmet også til formål at bidrage til 
overførsel af relevant praksis både på nationalt, men også på europæisk plan, og det 
fremmer således overvejelserne i Fællesskabet om bekæmpelse af social udstødelse 
De tværnationale udvekslinger projekterne imellem, forskningsarbejdet og 
publikationer udgivet under dette program har været de væsentligste elementer i 
denne dynamik. 
a) Program styring og udvekslinger inden for programmet 
Et antal udveksl i ngsnet er gradvist opstået mellem projekterne, deres 
partnerskaber, F.U-enhederne, C.S. og Kommissionen. En række af disse net 
er blevet udvidet til også at omfatte aktører, der ikke henhører under 
programmet, især med henblik på samordningen med de nationale initiativer 
eller med fællesskabsinitiativerne. 
Disse udvekslinger har antaget forskellige former. De årlige seminarer har 
mobiliseret programmets aktører omkring de overordnede overvejelser og 
aktioner, der tiltrækker sig særlig opmærksomhed (lokal udvikling, inddragelse 
af arbejdsmarkedets parter, partnerskab og multidimensionale aktioner). Der er 
også blevet oprettet adskillige tværnaltionale grupper under programmet, som 
omfatter 7-8 projekter om bestemte emner for på denne måde at udlede den 
metodologiske og politiske lære heraf ("bolig og fattigdom", "fattigdom i 
landområder", "deltagelse" og "økonomisk indføring"). Der er ligeledes blevet 
afholdt to tværnationale seminarer om projektintern evaluering og lokal 
forskning. Uddannelsesforanstaltningerne for projektlederne har endvidere 
styrket dynamikken i konfrontationen mellem forskellige erfaringer. 
Et stort antal udvekslinger har fundet sted på bilateral basis i form af gensidige 
besøg projektdeltagerne imellem. Disse udvekslinger har nogle gange muliggjort 
en direkte overførsel af et forsøg fra et land til et andet, f.eks. mellem Charleroi 
og Doubs inden for sundhed (jf. indramningen). De har endnu oftere bidraget 
til udbredelse af ideer gennem en sammenligning af situationen på nationalt 
plan. Størstedelen af projekterne har berettet om positive resultater af disse 
bilaterale besøg, når de var tilstrækkelig godt forberedt (f.eks. samarbejdet 
mellem Brownlow-projektet og Cal ai s-projektet eller Utrecht-projektet, mellem 
Edinbourg-projektet og Charleroi-projektet, mellem det spanske initiativ til et 
"forum" med deltagelse af de ikke-statslige organisationer og arbejdsmarkedets 
parter og det tilsvarende italienske initiativ osv.) 
29 
Et eksempel på overførsel af innovation: AM 02 Charleroi og AMI5 Doubs 
En modelaktion i Charleroi har på forsøgsbasis indført et helbredskort, der skal 
fremme de dårligst stilledes adgang til lægehjælp, på grundlag af et system, som 
allerede fandtes i Doubs (AM 15). Modtagerne af kommunal socialhjælp kunne 
allerede modtage støtte til læge- og medicinudgifter. Men de skulle igennem mange 
procedurer, og mange opgav at søge læge. Med helbredskortet giver det kommunale 
socialkontor en forhåndstilladelse til at få gratis lægehjælp fra en læge efter 
patientens eget valg. Lægen får refunderet sine honorarer gennem socialkontoret. 
Denne procedure omfatter paramedicinsk behandling og medicinudgifter. 
Overførslen krævede en stort forberedelsesarbejde: oplysning af socialarbejderne, 
ændring af reglerne for socialkontorets arbejde, forhandlinger med læger, apotekere, 
forsikringsselskaber og administrationer. 
Evalueringen af denne aktion har vist positive resultater: mange dårligt stillede 
personer var interesseret, ingen generel stigning i udgifterne, patienternes trofasthed 
over for deres praktiserende læge. 
Disse udvekslinger har ikke kun gået i den ene retning, da projektet i Doubs også 
har fået inspiration fra aktionerne i Charleroi, navnlig på området faglig integrering. 
Disse udvekslinger, der har været vigtige for programmets dynamik, har krævet, at 
der blev oprettet et kompliceret kommunikationsnet mellem projekterne, F.U-
enhederne, de nationale myndigheder, C.S. og Kommissionen. Man kan beklage, 
at dette kommunikationsnet ikke har været mere effektivt og bedre udviklet, hvilket 
ville have muliggjort mere omfattende tværnationale aktioner og en national 
dynamik til projekterne og programmet. 
Den fælles henvisning til principperne om partnerskab, multidimensionelle aktioner 
og deltagelse har gjort det muligt overalt at skabe den samme form for kompetence, 
der indtil nu kun var lidt udbredt blandt socialarbejdere. Etableringen af 
operationelle team har styrket aktørernes kapacitet til at forvalte et projekt med 
midler fra forskellige kilder, til at oprette et evalueringssystem, til at arbejde i 
partnerskab og endog til at organisere det og gøre aktioner på forskellige områder 
sammenhængende (sociale foran stal n i nger, men også beskæftigelse, lokal udvikling 
eller kultur), til at arbejde på en anden måde med brugerne og dem, der er omfattet 
af aktionerne, til at etablere forhandlinger med disse, til at overlade dem flere 
beføjelser ved fastlæggelsen af retningslinjer og til at lægge vægt på andre landes 
og områders erfaringer. 
Programmet har således favoriseret en ny profil blandt socialarbejderne, som har 
de samme kvalifikationer i flere lande, hvilket har fostret interesse for tværnationale 
uddannelsesmøder, som deltagerne er enige om har været meget berigende og 
naturligvis ville have været endnu bedre, hvis de var blevet tilrettelagt allerede ved 
programmets start. 
30 
b) Forskningsarbejdet 
Forskningsarbejdet har ligeledes været et element i programmets europæiske 
dynamik. Da Det Tredje Fattigdom program er et handlingsprogram, er forsknings­
arbejdet bevidst blevet begrænset. Ud over de lokale undersøgelser, der 
gennemføres på initiativ af projektdeltagerne omfatter "forsknings"-elementet i dette 
program to områder, et af statistisk karakter og et af økonomisk/sociologisk 
karakter. 
Det statistiske arbejde er blevet udført i samarbejde med EUROSTAT. Dette 
arbejde har i alt væsentligt tjent til at udarbejde en systematisk metode til 
anvendelse af de nationale rundspørger om husstandsbudgetterne, især med henblik 
på at ajourføre og forfine målingen af fattigdom på baggrund af 
indkomstforholdene. Dette arbejde har muliggjort betydelige fremskridt i den 
foreliggende viden om dette punkt, især ved anvendelsen af mikrodata fra nationale 
undersøgelser. Det har imidlertid også bekræftet de metodologiske vanskeligheder 
ved denne konstatering af fattigdom og især usikkerheden ved sammenligning eller 
godkendelse af data, der er opbygget på grundlag af definitioner, som endnu ikke 
er tilstrækkeligt harmoniseret. Med forbehold af disse indskrænkninger har dette 
arbejde underbygget Kommissionens skøn om, at der ved udgangen af 1980'erne 
vil findes 50 mio. personer i lavindkomstgrupper, som således må anses som fattige 
i henhold til den definition, der sædvanligvis anvendes12 (bilag 2). 
Der er ligeledes blevet gennemført økonomiske og sociologiske undersøgelser ud 
fra et entydigt tværnationalt perspektiv. Emneområderne for disse undersøgelser er 
blevet fastsat i samarbejde med repræsentanterne for de nationale forskningsråd og 
medlemmerne af Det Rådgivende Udvalg samt forskningsteam på baggrund af to 
pa hinanden følgende licitationer. Arbejdet er blevet gennemført inden for følgende 
områder: processen i forbindelse med tilhørsforhold til arbejdsmarkedet, den rolle 
politikkerne for regionaludvikling spiller i bekæmpelsen af fattigdom, forbindelserne 
mellem fattigdom og vandrende arbejdstagere, inddragelse af arbejdsmarkedets 
parter i bekæmpelsen af social udstødelse, udviklingen i inddragelsen af fattigdom 
i socialpolitikkerne, virkningerne af aktiv beskæftigelsespolitik i bekæmpelsen af 
social udstødelse. Resultaterne af disse undersøgelser blev drøftet på et seminar, 
som blev afholdt i London i november 1994 med deltagelse af forskere og 
repræsentanter for de berørte nationale myndigheder. 
Statistiske undersøgelser og tværnational forskning har bidraget til det arbejde, der 
ellers er udført af observationsorganet for politikker for bekæmpelse af social 
udstødelse, som blev oprettet i 1990. Dette arbejde og den forskning, der er blevet 
gennemført i medlemsstaterne, har gjort det muligt at fremme drøftelserne omkring 
analysen af omfanget af social udstødelse, og et vigtigt seminar om dette emne blev 
tilrettelagt i Bath i juni 1994 i samarbejde med Department Social Security i Det 
Forenede Kongerige. Dette arbejde vil blive videreført inden for rammerne af det 
fjerde forskningsprogram. 
Personer, der lever i en husstand, hvis gennemsnitlige disponible indkomst pr. forbrugsenhed (anslået 
på baggnmd af de udgifter, der er oplyst under nindspørget) udgør under halvdelen af den 
gennemsnitlige indkomst pr. forbnigsenhed i den medlemsstat, hvor denne husstand lever. 
31 
c) Synliggørelse af programmet og af dets resultater 
Synliggørelsen af dette program bygger dels på udgivelsesvirksomhed dels på en 
kommunikationsstrategi. 
Der er blevet gjort en stor indsats med hensyn til udgivelsesvirksomhed. Det tids­
skrift, der udgives hvert kvartal (5 000 eksemplarer) og den månedlige bulletin 
(2 000 eksemplarer) har en bred læserskare, som går langt ud over programmets 
aktører. De andre publikationer er ligeledes meget udbredt (årlige rapporter om Den 
Centrale Styringsenheds (C.S.) arbejde, referater fra de tværnationale seminarer, 
oversigter over projekterne osv). 
Med hensyn til kommunikationsstrategien skal især følgende aktioner fremhæves: 
- oprettelse af en elektronisk posttjeneste med henblik på at fremme inter­
aktionen mellem de forskellige partnere, der deltager i programmet (projekter, 
C.S., F.U-enhederne, Kommissionen), og oprettelse af en database med 
bibliografiske og statistiske data; 
- bevidstgørelse af den brede offentlighed ved hjælp af særlige aktioner som 
f.eks. en konkurrence mellem studerende ved jounalisthøjskolerne; den bedste 
rapportage om social udstødelse og fattigdom blev offentliggjort i 12 store 
europæiske dagblade (vinderrapportagen omhandler Perama-projektet); 
- opbygning af et europæisk net af journalister, der interesserer sig for problema­
tikken omkring fattigdom og social udstødelse. 
<,v; 
32 
KONKLUSION 
De lokale evalueringer og debatten på nationalt og lokalt plan om den lære, der kan 
drages af programmet, er sammenfaldende med hensyn til principperne for og iværk­
sættelsen af programmet (punkt I) og med hensyn til styrken og svaghederne i 
retningslinjerne for gennemførelsen (punkt 2). Denne positive status skal ses sammen med 
spørgsmålet om et sådant programs merværdi for så vidt angår andre fællesskabspolitikker 
og -foranstaltninger (punkt 3). 
I. Validering af principperne for programmet og dets fremgangsmåde 
1.1 Projekterne under programmet har alle været initiativer til bekæmpelse af fattig­
dom baseret på principperne om partnerskab, programmets multidimensionale 
karakter og deltagelse. Disse principper blev systematisk gennemført i aktions­
modellerne, men i adskillige tilfælde er nyskabende initiativer integreret i deres 
aktion. Programmet har derfor i sin helhed været en afprøvning af validiteten af 
disse principper og af muligheden for at gennemføre disse under hensyntagen til 
de særlige karakteristika for de lokale og de nationale rammer. 
Partnerskabet har været programmets stærke side. Princippet om partnerskab var 
allerede blevet vedtaget i forbindelse med andre nationale programmer, nogle 
gange lang tid før Det Tredje Fattigdom sprogram, og det har vakt stor interesse 
blandt aktører i lande, der indtil nu endnu ikke havde anvendt dette princip. 
Med disse projekter er der blevet skabt nye organisatoriske strukturer og 
interventionsformer, som i sig selv er en tilskyndelse til udvikling af de 
institutioner og de organisationer, der deltager i bekæmpelsen af social udstødelse 
(nationale og lokale myndigheder, ikke-statslige organisationer, arbejdsmarkedets 
parter osv), og som i forbindelse med størstedelen af projekterne muliggør en 
videreførsel af aktionen efter afslutningen af programmet. Det Tredje 
Fattigdomsprogram har på grundlag af de indhøstede erfaringer gjort det muligt 
gradvist at forbedre dette princips betydning i beslutningsprocessen og 
gennemførelsen af aktionen. 
Den opmærksomhed, der rettes mod den multidimensionale karakter af social 
udstødelse og fattigdom, er ubestrideligt blevet øget i løbet af dette program, men 
dog ikke i lige høj grad på alle områder: selv om alle projekter havde til formål 
at fremme både økonomisk og social integration af de dårligst stillede, og selv om 
de har været opmærksomme på den sociale udstødelses forskellige dimensioner, 
har de ikke været i stand til at definere eller gennemføre initiativer, der er så 
sammenhængende og omfattende, som man havde ønsket.Ud over enigheden om 
anerkendelse af princippet om aktionens multidimensionelle karakter skal 
overvejelserne om procedurerne for gennemførlesen fortsættes på grundlag af 
erfaringerne fra projekterne, især for bedre at kunne vurdere de specifikke 
karakteristika ved de lokale rammer (feks.landmiljø, bymiljø) og de nationale 
rammer (f.eks. nordeuropæiske lande, sydeuropæiske lande). 
Deltagelse var en udfordring for projekterne og for programmet, som skulle gøre 
de dårligt stillede til fuldt deltagende aktører samtidig med, at det skulle være et 
handlingsprincip. I forbindelse med gennemførelsen af dette mål er der opnået 
betydelige fremskridt, især når projekterne har vedrørt snævert afgrænsede 
grupper, og når det har været muligt at mobilisere de berørte personer ved hjælp 
få) 
33 
al konkrete og håndgribelige målsætninger. Disse fremskridt har været hyppigere 
i lande, hvor nationale traditioner var gunstigt stillet over for egen organisations­
evne, og der hvor institutionerne har kunnet overvinde deres rivaliseren og deres 
magtkampe. 
1.2 Selve programmets fremgangsmåde har fået tilslutning fra samtlige aktører, som 
har accepteret at engagere sig i en fælles dynamik, der især indebærer vilje til 
nytænkning og forsøg, ønske om kvalitet i udformning og planlægning af aktionen 
samt vægt på evaluering og overførsel af erfaringer. 
Accepten af den fremgangsmåde er naturligvis ikke sket øjeblikkeligt, i 
hovedparten af tilfældene er anmodningen om deltagelse først fulgt efter en 
ansøgning om finansiel støtte, hvilket nu er tilladt, og ikke alle aktører var fra 
begyndelsen parate til at indgå i den dynamik, der præger hele programmet. Man 
er stødt på problemer i forbindelse med projekterne med hensyn til strukturering 
af partnerskabet, tildeling af samfinansiering og en effektiv gennemførelse af den 
projektinterne evaluering. Størstedelen af disse problemer er imidlertid gradvist 
blevet fjernet takket være det arbejde med hensyn til oplysning, overtalelse og 
støtte, som projektlederne, kontorerne for teknisk bistand og Kommissionen har 
gennemført over for nogle af de institutionelle partnere. Mobiliseringen af de 
aktører, der deltager i projekterne, har dog ikke været tilstrækkelig til, at man har 
kunne opnå alle de multiplikatorvirkninger, som man forventede af programmet, 
navnlig for så vidt angår de nationale politikker. Medlemsstaternes deltagelse i 
programmet har været meget uensartet, og dette er også tilfældet med formidlernes 
effektivitet og effektiviteten af kommunikationen mellem projekterne, 
medlemsstaternes myndigheder og Kommissionen. Projekternes samlede kvalitet 
anerkendes i vidt omfang, og videreførelsen af deres arbejde efter afslutningen af 
programmet skulle bidrage til en bedre anerkendelse af validiteten af deres forsøg 
og deres eventuelle bidrag til debatten på nationalt plan. 
2. Styrke og svagheder i retningslinjerne for gennemførelsen af programmet 
For at sikre programmets gennemførelse har Kommissionen oprettet strukturer til 
teknisk bistand på nationalt plan (F.U-enhederne) og europæisk plan (C.S.). De 
opgaver, som disse strukturer får overdraget, er især administrativ og finansiel 
forvaltning af den tildelte støtte, støtte til projektudvikling og til den projektinterne 
evaluering, generel program sty ring og koordinering af elementerne og aktiviteterne 
i denne (evaluering, tværnationale udvekslinger, forskning, publikationer). 
Disse arbejdsopgaver i forbindelse med teknisk bistand har været meget forskellig­
artede, de har udviklet sig efterhånden som programmet har udviklet sig og de har 
forudsat, at de personer, der varetager disse opgaver, har stor evne til tilpasning, 
omfattende færdigheder og omfattende erfaring. I betragtning af det tidspres og 
de krav med hensyn til forvaltning og omkostninger, som programmet har været 
underlagt, er arbejdsopgaverne blevet udført tilfredsstillende. Der kan dog stadig 
foretages forbedringer for at øge effektiviteten. 
De bestemmelser, der er vedtaget for den administrative og finansielle forvaltning 
af programmet, har gjort det muligt for Kommissionen hele tiden at holde sig 
informeret om, hvor langt man er kommet med gennemførelsen af projekterne, 
hvor stram forvaltningen er, og hvilke problemer man er stødt på med hensyn til 
samfinansiering (de problemer, man er stødt på, har været en hindring for visse 
(&j 
34 
projekters arbejde, og de har ført til, at bevillingerne ikke er blevet udnyttet fuldt 
ud). Ud over disse vanskeligheder og på baggrund af både indsatsen under 
projekterne og Kommissionens og Den Centrale Styringsenheds (C.S.) indsats er 
forvaltningens kvalitet blevet stærkt forbedret i disse projekter, og den fremstår 
nu som et af elementerne i og et af tegnene på kvaliteten af deres arbejde. 
Den direkte støtte til projekterne, som medlemmerne af F.U-enhederne varetager, 
påskønnes og har i mange tilfælde muliggjort betydelige fremskridt med hensyn 
til projektintern evaluering og forbindelserne mellem projekterne og de nationale 
initiativer. Denne støtte har været mere uensartet i forbindelse med de projekter, 
der har haft store interne problemer eller vedvarende problemer med 
samfinansiering. En mere aktiv inddragelse af medlemmerne af F.U-enhederne 
i alle grene af forvaltningen og gennemførelsen af projekterne har været en af de 
vigtigste forudsætninger for programmets succes. 
Gennemførelsen af programmet på europæisk plan har sine meget stærke sider, 
og her skal især nævnes bekræftelsen af sammenhængen i programmet og synlig­
gørelsen af programmets resultater, navnlig kvaliteten af publikationerne og af de 
tværnationale møder. Der er ligeledes blevet sat stor pris på uddannelsesaktionen 
til fordel for projektlederne, og det er kun beklageligt, at den ikke blev tilbudt 
allerede, da programmet blev iværksat. De svage punkter i gennemførelsen har 
især været evalueringen af programmet generelt, som har lidt under, at den 
projektinterne evaluering er blevet prioriteret, kommunikationen mellem pro­
grammets aktører i det mindste i første fase og den manglende inddragelse af 
forskningsforanstaltninger i programmets dynamik. 
Udførelsen af disse arbejdsopgaver har både krævet deltagelse af C.S. og af 
medlemmerne af F.U-enhederne. Den geografiske spredning af aktørerne og den 
kendsgerning, at hovedparten er deltidsansatte, har ofte påvirket sammenhængen 
og effektiviteten af strukturerne for teknisk bistand, og det forekommer 
hensigtsmæssiget med henblik på et kommende program at overveje alternative 
muligheder, navnlig for så vidt angår C.S. Desuden har programmets komplekse 
struktur ofte stillet de strukturer, der yder teknisk bistand, over for forventninger 
eller krav, der er vanskeligt forenelige, og dermed i en ubehagelig eller tvetydig 
situation i forhold til de nationale myndigheder og Kommissionen. Samarbejdet 
mellem aktørerne er meget vigtigt, hvis man skal overkomme disse problemer, og 
Kommissionen har derfor i spillet en meget fremtrædende rolle i forbindelse med 
forvaltningen og gennemførelsen af programmet. Gennemførelsen af programmet 
ville dog have vundet ved en bedre klarlæggelse af ansvar, medansvar og af 
retningslinjerne for samarbejde mellem de team, der yder teknisk bistand på 
nationalt plan (F.U-enhederne) og det team, der yder teknisk bistand på europæisk 
plan (C.S.). 
Et specifikt programs merværdi 
Da Det Tredje Fattigdomsprogram blev udformet, var det praktisk talt det eneste 
fællesskabsinitiativ, der specifikt havde til formål at bekæmpe fattigdom og social 
13 
14 35 
udstødelse11. Det var en umiddelbar opfølgning af det andet europæiske program 
for bekæmpelse af fattigdom, og det var med sin blotte eksistens et politisk udtryk 
for Fællesskabets vilje til i et beskedent omfang, men kontinuerligt, at bidrage til 
medlemsstaternes indsats. Kommissionen har efterhånden udviklet og spredt sine 
initiativer vedrørende fattigdom og social udstødelse, og programmet har således 
indtaget sin plads i en række af forskellige aktioner og foranstaltninger. 
Forventningerne til Det Tredje Fattigdomsprogram har siden udviklet sig, dels 
forventes det, at det i højere grad bidrager til udviklingen af know how og god 
praksis, dels forventedes det af Kommissionen, at den gjorde nærmere rede for et 
specifikt programs egentlige merværdi og for synergien mellem programmet og 
de andre fællesskabsaktioner. 
I de seneste år har Kommissionen bestræbt sig på at indarbejde bekæmpelse af 
social udstødelse i samtlige politikker og foranstaltninger. Denne indsats har båret 
frugt, navnlig for så vidt angår strukturpolitikkerne og forskningspolitikken, og 
Fællesskabets indsats i bekæmpelsen af social udstødelse er således ikke længere 
blot den dråbe i havet, som Det Tredje Fattigdomsprogram udgjorde i forhold til 
problemets omfang. Disse fremskridt er et udtryk for den øgede opmærksomhed, 
som man i medlemsstaterne tillægger social udstødelse, men også for anerkendelse 
af Unionens mulige bidrag til de aktioner, der gennemføres. 
De fællesskabsaktioner, der nu omfatter målet bekæmpelse af social udstødelse er 
hovedsagligt. 
- Strukturfondene og nærmere bestemt (a) for så vidt angår ESF de 
foranstaltninger, der henhører under det nye mål nr. 3 (integrering på arbejds­
markedet af socialt udstødte personer), og foranstaltninger vedrørende 
initiativet om beskæftigelse og menneskelige ressourcer (navnlig HORIZON, 
men også i et vist omfang YOUTHSTART og NOW), (b) for så vidt angår 
EFRU URBAN-initiativet og (c) for så vidt angår EUGFL LEADER-initiativet. 
- Det fjerde rammeprogram for forskning og udvikling, der omfatter et program 
om udstødelse og social integration. 
Endvidere behandler forskellige fællesskabsinitiativer udstødelse på en mere 
indirekte og i øjeblikket beskeden måde, f.eks. i forbindelse med initiativer på 
uddannelsesområdet via spørgsmålet om analfabetisme14. 
Disse aktioner overlapper ikke programmer såsom Det Tredje Fattigdomsprogram, 
og udviklingen af disse understreger i endnu højere grad betydningen af et sådant 
program både med hensyn til at finde frem til og afprøve god praksis, der vil 
kunne fremmes og støttes i større stil gennem strukturpolitikkerne, og med hensyn 
til etablering af et forum for udveksling og stimulering, der bedre kan fremme den 
nødvendige synergi. 
Et af de mulige resultater af et program er fremme af fastlæggelsen og 
afprøvningen af god praksis, der vil kunne øge værdien af foranstaltninger, der 
Med undtagelse af fødevarehjælp, der gives i forbindelse med vinterkampagner. 
Kommissionens fællcsgnippc om fattigdom og social udstødelse har systematisk opregnet de 
fællesskabsaktioner, der direkte eller indirekte kan bidrage til bekæmpelse af social udstødelse. 
få i 
3(> 
gennemføres i en helt anden målestok med støtte fra strukturfondene og/eller mere 
generelt inden for rammerne af den politik, der gennemføres på regionalt eller 
nationalt plan. 
Som analysen af programmets indflydelse på disse politikker viser, vil en sådan 
overførsel ikke kunne opnås automatisk, især fordi programmet er meget 
beskedent, og der er behov for tid og mobilisering af de berørte institutioner. 
Med hensyn til den mulige indflydelse på fondene skal det understreges, at 
programmet og fondene ikke har de samme målsætninger. Et program har ikke 
som hovedformål at finansiere aktioner (sådan som fondene gør), men at støtte 
afprøvning og overførsel af god praksis, og det succes måles ikke i størrelsen af 
de finansielle midler, der stilles til rådighed, men i kvaliteten af de aktioner, som 
programmet omfatter, og på grundlag af hvilke programmet gennemføres og resul­
taterne af afprøvningerne sammenlignes. Tværtimod er fondene først og fremmest 
instrumenter, der yder finansiel støtte, og omfanget af deres interventioner 
medfører, at de oftest finansierer standardiserede aktioner frem for nyskabende 
aktioner, og at de samarbejder med projektledere, der først og fremmest har behov 
for finansiering, og ikke med projektledere, der er interesseret i at indhente ny 
know how (dette er tilfældet med fællesskabsinitiativerne, der omfatter tusindvis 
af projekter, selv om programmerne lægger vægt på nyskabelse og på aktionernes 
tværnationale karakter). Derudover er fondenes indsats i forbindelse med 
bekæmpelse af social udstødelse nødvendigvis begrænset, og den muliggør ikke 
på nuværende tidspunkt støtte til en multidimensional indsats i forbindelse med 
udstødelse, selv om bestemmelserne på dette område findes i de seneste 
forordninger. 
Endvidere muliggør bestemmelserne om fondenes interventioner ikke en egentlig 
multidimensional indsats i forbindelse med udstødelse. ESF's nye mål nr. 3 
omhandler foranstaltninger til integrering på arbejdsmarkedet af socialt udstødte 
personer, og denne formulering åbner mulighed for at tage hensyn til integrations­
processen, men ikke for eller kun i ringe grad for f.eks. at tage hensyn til 
programmer for en integreret social udvikling eller aktioner med henblik på 
integration af hjemløse Programmerne er således bedre egnet til at mobilisere en 
række forskellige aktører, mens fondene hovedsagligt er organiseret omkring 
aktører inden for uddannelse og beskæftigelse, selv om der er gjort en stor indsats 
for at udvide partnerskabet. På nuværende tidspunkt anvender medlemsstaterne de 
nye bestemmelser i meget forskelligt omfang, hvilket er et bevis for, at fondene, 
især ESF, endnu ikke høster frugterne af indsatsen på nationalt plan og på 
fællesskabsplan med hensyn til udstødelse. 
I denne forbindelse ligger merværdien i et program som det nye program, som 
Kommissionen har fremsat forslag om, i dette programs eventuelle bidrag til 
sammenligningen af de forsøg og initiativer, der gennemføres i medlemsstaterne, 
og i den øgede hensyntagen til udstødelse i andre fællesskabspolitikker, og navnlig 
i ESF's politik. Det er derfor vigtigt, at programmet omfatter konkrete aktioner, 
som kan danne grundlaget for sammenligningen af metoderne og for drøftelserne 
aktørerne imellem. Det er derfor også vigtigt, at programmet er af høj kvalitet og 
har deltagelse af aktører og eksperter, som gør det muligt i videst muligt omfang 
og varigt at mobilisere de berørte offentlige og private aktører. Et stående 
embedsmandsudvalg vedrørende social udstødelse, som Kommissionen tidligere 
37 
har foreslået oprettet, kunne blandt andet have til opgave at fremme denne 
overførsel af erfaringer og denne sammenligning på højt plan. 
38 
Bilag I - Kortfattede statistiske oplysninger om projekterne under Det Tredje Fattig­
domsprogram 
Publikationerne om Det Tredje Fattigdomsprogram, og især rapporter og arbejds­
dokumenter fra programmets centrale styringsenhed, indeholder store mængder af 
oplysninger om projekterne, både af kvantitativ og kvalitativ art. Desuden offentliggøres 
der en beskrivelse af disse projekter, som ajourføres med jævne mellemrum. 
Nedenstående statistiske oplysninger er derfor kun en illustration af enkelte af projek­
ternes kendetegnende egenskaber. 
Aktionsmodellernes aktionsområder 
Antal 
indbyggere Mindre end 
20.000 indb. 20.000 -
50.000 indb. Mere end 
50.000 indb. I alt 
Landzone 
Byzone 26 
Region omfat­
tende både land­
zone og byzone 
alt 13 12 11 36 
Kilde: Den centrale styringsenhed for Det Tredje Fattigdomsprogram 
Bemærk: Det samlede antal aktionsmodeller (36 og ikke 29) opstår ved, at tre aktions­
modeller dækker flere zoner. 
-) H 
39 
Den sociale udstødelses dimensioner i projekternes aktionsområder og behandling af 
problemerne 
Problem 
Unges arbejdsløshed 
Langtidsledighed 
Krise i bycentre 
Dårligt udrustede byområder 
og boliger uden komfort 
Landområders underudvikling 
Afvandring 
Indvandring 
Etnisk diskrimination 
Industriel nedgang, 
økonomisk omstrukturering Antal projekter, hvis Antal projekter, 
område berøres særligt hvis aktion i 
af problemet særlig grad drejer 
sig om dette problem 
37 
37 
19 
25 
8 
12 
19 
20 
26 23 
27 
12 
17 
8 
4 
9 
13 
17 
Kilde: Den centrale styringsenhed for Det Tredje Fattigdomsprogram 
Bemærk: Data vedrørende alle projekterne på 48 områder under hensyntagen til de 
projekter, der dækker flere forskellige konkrete områder. Det bemærkes 
endvidere, at visse nyskabende initiativer ikke gennemføres under henvisning 
til et bestemt område. 
<X 
40 
Projekternes karakter og oprindelse (Det Tredje Fattigdomsprogram) 
Fortsættelse af aktiviteter, der allerede fandtes 5 
i 1990, og som omfatter de samme (eller næsten de 
samme) partnere 
Udvikling af nye aktiviteter af de samme (eller 5 
næsten de samme) partnere 
Udvidelse af et eksisterende partnerskab under 18 
deltagelse af nye partnere og igangsætning af nye 
aktiviteter 
Etablering af et helt nyt partnerskab for at 16 
udvikle nye aktiviteter 
Ubesvaret __1 
I alt 45 
Kilde: Den centrale styringsenhed for Det Tredje Fattigdomsprogram 
Bemærk: Det samlede antal på 45 projekter fremkommer ved, at visse projekter om­
fatter aktiviteter på lo eller tre forskellige konkrete områder. 
Associerede partnere i projekternes styringsgrupper 
Lokale og regionale myndigheder 116 
Nationale myndigheder og statslige organer 35 
Ikke-statslige organer 108 
(herunder fællesskabsorganer og lokale grupper) (53) 
Arbejdsmarkedets parter 31 
(herunder arbejdsgiverorganisationer og virksom- (21) 
hedsorganer) 
(heraf fagforeninger) (10) 
Diverse 48 
(herunder universiteter, forskningsorganer) (21) 
I alt 338 
Kilde: Den centrale styringsenhed for programmet Fattigdom 3 
Bemærk: Skemaet er opstillet på grundlag af oplysninger om samtlige projekter. Det 
bemærkes dog, at ikke alle de nyskabende initiativer har fastlagt en styrings­
gruppe omfattende flere partnere. 
<C 
41 
Bilag 2 - Statistiske arbejder gennemført inden for rammerne af Det Tredje Fattigdoms­
program 
1. Et af målene med Det Tredje Fattigdomsprogram har været at bidrage til en 
forbedring af kendskabet til fattigdom, især gennem regelmæssig produktion af 
sammenlignelige data, der viser fattigdommens omfang og kendetegn og dens 
udvikling i medlemsstaterne. I overensstemmelse med dette mål og inden for 
rammerne af de midler, der blev afsat hertil af Rådet, har programmet således givet 
et bidrag til gennemførelse af forskningsarbejder omkring fattigdom og social ud­
stødelse. Inden for disse rammer har Kommissionen støttet gennemførelsen af 
statistisk forskningsarbejde, for hvilket det samlede budget beløb sig til 2,5 mio. 
ECU i programmets samlede løbetid ( 1989-1994). 
2. Den indledte forskning svarede i alt væsentligt til to mål: dels at bidrage til 
analysen af den forventede fattigdom set under synsvinklen finansielle ressourcer 
med henblik på at etablere sammenlignelige data for alle medlemsstaterne og skaffe 
et overblik over tendenserne i den seneste udvikling vedrørende fattigdom; dels at 
bidrage til analysen af den forventede fattigdom set i forhold til flere dimensioner, 
især med henblik på at overvinde de begrænsninger, der ligger i kun at anskue 
problemet ud fra en finansiel synsvinkel. 
3. Disse forskningsarbejder gik i vidt omfang ud på at forbedre de metoder, der an­
vendes til den statistiske analyse af fattigdommen: de har især drejet sig om en har­
monisering af de data, der er nødvendige for at tilvejebringe sammenlignelighed, 
om betydning og virkninger af forskellige konventioner og definitioner vedrørende 
målingsenheder og kvantitative indikatorer for fænomenet, om virkningerne af en 
indbyrdes tilnærmelse af de statistiske og de administrative kilder samt om 
muligheden for økonometrisk udformning af den konstaterede udvikling. 
4. Disse forskningsarbejder indgår i et program på mellemlang sigt og kan ikke anses 
for at være afsluttede. Foruden deres bidrag til en forbedring af metoderne har de 
allerede givet visse resultater med hensyn til fattigdommens omfang i slutningen 
af 80'erne. Men disse resultater indeholder huller og usikkerhedsmomenter, som 
søges eller skal søges klarlagt i supplerende arbejder, der er sat i gang. Også de rent 
metodiske forslag har behov for at blive uddybet nærmere, især for at klargøre 
hvilke fordele der i en sammenligning knytter sig til forskellige valg af 
informationskilder, statistiske indikatorer og procedurer for behandling af dataene. 
5. Der blev først og fremmest givet prioritet til analysen af fattigdom set under 
synsvinklen finansielle ressourcer. I overensstemmelse med konklusionerne af den 
forskning, der var gået forud, og især arbejdet fra et internationalt seminar om dette 
spørgsmål i 1989 i Noordwijk (Nederlandene), har den løbende forskning været 
rettet mod at forbedre udnyttelsen af undersøgelser af husholdningernes budgetter 
(Household Budget Surveys), som er blevet gennemført med regelmæssige 
mellemrum af de nationale statistiske kontorer. Disse undersøgelser, som har været 
udformet for at bidrage til kendskabet til prisindekseringen, er ikke specielt tilpasset 
analysen af fattigdom, og de lider i denne henseende under alvorlige mangler. 
Desuden har de været gennemført med forskellige mellemrum i de forskellige 
medlemsstater, i de fleste tilfælde hvert femte år. Alligevel er de i øjeblikket den 
mindst upålidelige af de disponible, sammenlignelige informationskilder. 
42 
6. De forskere og statistikere, der deltager i disse arbejder, har haft adgang til disse 
undersøgelsers mi krodata. Dette er en betydelig fordel og et stort fremskridt for 
analysen. De forudgående sammenlignende arbejder udførtes således på grundlag 
af kumulerede data, der var samlet i deciler for statistisk spredning, hvilket 
nødvendiggjorde potentielt upålidelige skøn. Desuden har det været muligt at fa 
adgang til undersøgelser, der blev gennemført samme år (1988) eller omtrent 
samme år (1987, 1989 eller 1990), og således undgå visse usikre ekstrapoleringer. 
Det skal dog understreges, at de nationale undersøgelser om familiebudgetter er af 
meget uensartet kvalitet, især m.h.t. deres stikprøvers størrelse og repræsentativitet, 
samt at de anvendte definitioner i disse undersøgelser, især for så vidt angår 
boligudgifter og dertil knyttede udgifter, ikke er tilstrækkeligt harmoniseret til at 
sikre dataene fuldstændig sammenlignelighed eller deres overensstemmelse med de 
data, der på den anden side fremkommer i administrative undersøgelser og de 
nationale regnskabers statistikker. 
7. Foruden opgaverne i forbindelse med fremskaffelse af dataene er der gennemført 
følgende arbejder inden for programmets rammer: 
a) en undersøgelse af fattigdommen i medlemsstaterne omkring året 1988 set i 
lyset af "objektive" tærskler for relativ fattigdom, dvs. tærskler, der er afledt 
af den statistiske fordeling baseret på udnyttelsen af mi krodataene i 
undersøgelserne om familiebudgetter; 
b) en undersøgelse af virkningerne af metoder til undersøgelse af fattigdommen, 
der kan betegnes som "subjektive", fordi de tager hensyn til husholdningernes 
opfattelse af, hvilke ressourcer der er nødvendige for at føre en anstændig 
tilværelse; 
c) en foreløbig undersøgelse af sammenstillingen af data fra statistiske og fra 
administrative undersøgelser; 
d) en undersøgelse af gennemførligheden af en direkte måling af fattigdommen 
i forhold til forbrug af visse goder eller tjenesteydelser, som er et første 
bidrag, begrænset til forbruget, til definitionen af indikatorer på fattigdom, der 
ikke er direkte finansielle; 
e) metoderelateret arbejde vedrørende muligheden for at anvende økonometriske 
simuleringsmodeller på grundlag af mikrodata til at udarbejde skøn over 
fattigdommen mellem to rækker af undersøgelser og familiernes budgetter; 
f) en indledende analyse af de forskellige former for usikkerhed og risici for ud­
stødelse i nogle lande. I forbindelse med denne undersøgelse, som er baseret 
på givne nationale statistikker, behandles fattigdom som en proces, der inde­
bærer social diskvalificering. 
8. Disse undersøgelser drejer sig i vidt omfang eller helt om metodeproblemer. Deres 
resultater i denne henseende drøftes derfor med uafhængige eksperter, regerings-
eksperter og repræsentanter for de nationale statistiske institutter med henblik på 
at fastlægge de eventuelle vilkår for anvendelse og udbredelse af de deri indeholdte 
forslag. Den første undersøgelse har dog også givet visse resultater vedrørende 
s 
") 
43 
fattigdommens omfang i Fællesskabet i 1988, og den blev offentliggjort af 
Kommissionens tjenestegrene i slutningen af 1994 (engelsk udgave). 
9. Denne undersøgelse blev gennemført af et forskerhold ved ERASMUS-Universitetet 
i Rotterdam (Nederlandene). Målene med undersøgelsen var følgende: 
a) på grundlag af udnyttelsen af de nationale undersøgelsers mikrodata om 
familiebudgetter og gennem drøftelser om de forskellige metoders relevans at 
etablere et skøn over fattigdommens omfang i hver enkelt af medlemsstaterne 
og i Fællesskabet for det senest mulige år; 
b) på grundlag af de samme metodevalg at undersøge tendenserne i 
fattigdommens udvikling i 80'erne; 
c) undersøge muligheden for en økonometrisk udformning af denne udvikling 
med henblik på at foreslå en simuleringsmetode, som kan gøre det muligt at 
danne sig et skøn over fattigdommens omfang j de år, hvor der ikke har været 
gennemført undersøgelser vedrørende husholdningernes budget, således at der 
kan foretages et rimeligt, permanent skøn om disse spørgsmål. 
10. Det har ikke været muligt at nå alle disse mål, især fordi rækkerne af mikrodata fra 
de nationale undersøgelser inden 1988, som er nødvendige for analyserne af 
tendenser, først har stået til rådighed for forskningen på et sent tidspunkt. De 
nationale bestemmelser om fortrolighed i forbindelse med undersøgelserne har gjort 
forhandlingerne med visse nationale statistiske kontorer overordentlig komplekse, 
især i Tysklands tilfælde. Alle de 12 serier af mikrodata fra medlemsstaterne for 
1988 og de omkringliggende år har først stået ril rådighed i begyndelsen af 1993. 
De serier af mikrodata, der hidrører fra nationale undersøgelser fra før 1988 - som 
er uundværlige for en analyse af tendenser og for gennemførelsen af økonometriske 
simuleringer - er indtil dato kun blevet udleveret fra enkelte medlemsstater. 
11. Adgangen til mikrodataene har givet forskerne mulighed for at gennemføre 
forskellige former for kontrol af informationernes kvalitet og i visse tilfælde 
gennemføre en rensning af dataene for at korrigere skævheder i udvælgelsen eller 
afvigelser i de anvendte definitioner. Det skal dog understreges, at en sådan 
rensning ikke altid har været mulig, og at der stadig er betydelig usikkerhed m.h.t 
troværdigheden af visse af de data, der udgør forskningens grundlag. Endvidere har 
Danmark rejst tvivl om kvaliteten af resultaterne af landets nationale undersøgelse 
om husholdningsbudgetterne for det pågældende år. Kommissionen har samarbejdet 
med de nationale statistiske kontorer med henblik på at sikre den størst mulige 
pålidelighed i resultaterne af de gennemførte analyser. 
12. De resultater, der forelægges i det følgende, forelægges udelukkende for de pågæl­
dende forskeres regning. Endvidere kan de ikke sammenlignes med de data om året 
1985, der tidligere var blevet etableret af et andet forskerhold. De tidligere skøn var 
således fremkommet på grundlag af kumulerede data, og ikke på grundlag af 
mi krodata og kunne derfor ikke korrigeres og blev det heller ikke. Endvidere havde 
forskerne for visse landes vedkommende, fordi der ikke fandtes senere 
undersøgelser, taget udgangspunkt i data fra begyndelsen af 80'erne og ekstrapoleret 
ud fra disse tal. De resultater, der er etableret for 1988, er uomstrideligt mere 
44 
pålidelige end disse tidligere resultater - hvis begrænsninger og mangler de tydeligt 
har sal i relief- men de indeholder stadig forskellige usikkerhedsmomenter. 
13. Tabellen viser fattigdommens omfang i medlemsstaterne omkring 1988 på grundlag 
af følgende metoder: 
a) fattigdommen anskues her som en relativ utilstrækkelighed af finansielle 
midler, og denne utilstrækkelighed vurderes i forhold til den nationale 
kontekst og på et givet tidspunkt (se punkt 14); 
b) når fattigdommen behandles på grundlag af uligheder i fordelingen af 
finansielle ressourcer, kan der foreslås flere mulige tærskler for fattigdom 
(40%, 50% og 60% af den gennemsnitlige indkomst): efter denne metode 
anses således de husholdninger for "fattige", der har en gennemsnitlig 
disponibel indkomst pr. voksenækvivalent, som er mindre end en bestemt del 
(sædvanligvis 50%) af den gennemsnitlige disponible indkomst pr. 
voksenækvivalent i husholdninger i den samme medlemsstat (se punkt 15); 
c) måling af fattigdommen foretages på husholdningsplan. De statistiske 
definitioner af en husholdning er imidlertid ikke fuldstændig harmoniseret, og 
der kan bruges flere forskellige metoder til at tage hensyn til husholdningens 
størrelse og struktur (begrebet ækvivalensskalaer) (se punkt 16). De data, der 
er etableret på husholdningsplan, anvendes derefter på de enkelte personer, 
idet personer, der lever i fattige husholdninger, regnes som fattige (uligheder 
inden for husholdningerne ses der således bort fra, og efter denne metode går 
man således implicit ud fra, at hver enkelt person i husholdningen disponerer 
over den del af husholdningens ressourcer, der svarer til den vedtagne 
ækvivalensskala); 
d) som grundlag for undersøgelsen behandles ressourcerne ud fra de disponible 
oplysninger i de nationale undersøgelser om husholdningernes udgifter. Disse 
oplysninger formodes at være mere pålidelige (se punkt 17). 
14. Uden at gå ind i en detaljeret drøftelse af disse metoder bør det dog understreges, 
at de alle har behov for at blive uddybet. Det er ikke nødvendigt igen at komme ind 
på begrænsningerne ved en metode til måling af fattigdom udelukkende på grundlag 
af finansielle ressourcer. Til gengæld skal det understreges, at en husholdnings 
levestandard ikke kun afhænger af de finansielle midlers størrelse, men også ved 
uændrede gennemsnitsbeløb af denne indkomsts regelmæssighed i tid, forudsigelig­
hed og karakter Desuden har utilstrækkelige beløb forskellige virkninger alt efter, 
om denne tilstand er varig eller midlertidig, om det sker en gang imellem eller 
jævnligt. En skelnen i alle disse spørgsmål kan naturligvis ikke foretages her. 
15. Valget af tærskler afledt af en af de centrale værdier i den statistiske fordeling (her 
en del af den gennemsnitlige indkomst) er uundgåelig præget af vilkårlighed. Det 
bedste, man kan gøre for at reducere denne vilkårlighed, er at foreslå flere 
forskellige tærskler (i dette tilfælde 40%, 50% og 60%), hvilket yderligere 
understreger fattigdommens relative karakter, således som den drøftes her. Det ville 
ikke desto mindre være hensigtsmæssigt at råde over oplysninger, der giver 
mulighed for at præcisere, hvilken konkret levestandard og hvilket konkret forbrug 
de vedtagne tærskler giver mulighed for. Det ville også være hensigtsmæssigt at 
C 
45 
drøfte, i hvilken udstrækning en given tærskel - f.eks. 50% - giver udtryk for det 
samme i alle medlemsstaterne, eftersom fordelingen af indkomster overalt er præget 
af uligheder. Endelig må man ikke undervurdere de udvalgte tærsklers ekstreme 
følsomhed. Det er tilstrækkeligt at tilføje eller fjerne en ECU pr. måned og pr. 
person for at inddrage mange tusinde mennesker i statistikken eller udelukke mange 
tusinde mennesker fra den. 
16. Ækvivalensskalaerne tjener det formål at give mulighed for sammenligning af 
husholdningernes ressourcer under hensyntagen til, at deres størrelse og 
sammensætning er forskellig. Alle er ganske vist enige om, at en ækvivalensskala 
er nødvendig, men valget af denne skala giver anledning til talrige drøftelser i alle 
landene. En given ækvivalensskala kan i øvrigt være udtryk for noget helt 
forskelligt i lande, hvis demografiske struktur og kulturelle praksis er præget af 
modsætninger. De empiriske resultater, der forelægges i tabellen, er blevet etableret 
efter den ækvivalensskala, der anvendes i OECD's arbejder, nemlig 1 for den første 
voksne i husholdningen, 0,7 for hver enkelt af de andre voksne (14 år eller mere) 
og 0,5 for hvert af børnene (mindre end 14 år). 
17. Forskerholdet har gennemført en række målinger med henblik på at undersøge 
resultaternes følsomhed overfor de forskellige udvalgte metoder Foruden en 
drøftelse af udvælgelsen af ækvivalensskalaerne drejer disse målinger sig bl.a. om 
virkningerne af den alternative brug af andre undersøgelsesdata, herunder 
oplysninger vedrørende ressourcer eller oplysninger vedrørende udgifter, således 
som angivet af husholdningerne selv. Det spørgsmål, der først og fremmest må 
stilles i denne sammenhæng, er, om de erklæringer om disse forhold, der er 
indsamlet i undersøgelserne, kan anses for pålidelige, og dette gælder især for visse 
befolkningsgrupper (f.eks. landmændenes indkomster). Ganske vist har forskningen 
som indikator udvalgt udgifternes størrelse, men de gennemførte følsomhedsanalyser 
bekræfter ikke, at denne indikator skulle være den mest pålidelige, og dette viser 
endnu engang nødvendigheden af en tilbundsgående drøftelse af de anvendte 
undersøgelsesresultaters kvalitet. Det skal endvidere bemærkes, at valget af en 
bestemt indikator kan påvirke resultaterne vedrørende fattige husholdningers 
egenskaber. Det er således sandsynligt, at f.eks. brugen af indikatoren "udgifter" har 
en tendens til at overvurdere ældres fattigdom i et vist omfang, fordi disse forbruger 
en mindre del af deres ressourcer. 
18. Det antal fattige, der oftest nævnes for Fællesskabet som helhed, er 50 mio. i 
1980'erne. Med forbehold af de usikkerhedsmomenter, der skyldes metoderne, og 
som er anført ovenfor, bekræftes dette antal af de resultater, der forelægges i 
tabellen, hvor der anføres 52 mio. fattige personer og 17,6 mio. fattige 
husholdninger omkring 1988 (ved en tærskel på 50%). Det skal understreges, at 
disse data er blevet etableret før foreningen af de to tyske stater og for en periode 
med økonomisk vækst og skabelse af arbejdspladser. Fattigdommen er således med 
sikkerhed forøget siden dette tidspunkt, og de nævnte tal bliver således 
minimumsskøn 
19. Der er iværksat arbejde med henblik på at foretage en analyse af fattigdommens 
udviklingstendenser i 1980'erne på grundlag af mikrodata fra de tidligere år, og det 
sker bl.a. for at fjerne mangler og begrænsninger ved de tidligere etablerede resul­
tater, som er blevet til på grundlag af kumulerede data (især i visse lande). De 
46 
fragmenter af sikre oplysninger for visse lande, man råder over, tyder på en tendens 
til en vis vækst i fattigdommen, men de skal bekræftes og drøftes. 
Det skal endvidere anføres, at resultaterne af den pilotundersøgelse, der er iværksat 
med henblik på at udarbejde økonometriske simuleringsmodeller, skal tage med 
største forbehold. 
20. Arbejdet skal videreføres med henblik på at uddybe det multidimensionale aspekt 
ved udstødelse og dynamikken. Kommissionen har oprettet et EU-panel for 
husholdninger, dvs. iværksat en undersøgelse, som går ud på at stille spørgsmål til 
de samme husholdninger med regelmæssige mellemrum med henblik på at komme 
til at råde over sidestillede oplysninger om deres situation og udviklingen heraf. 
Man har hovedsagelig koncentreret sig om indkomsten, men kommer også ind på 
andre oplysninger, som f.eks. gæld, arbejdsstyrkens karakteristika, sundhed, 
uddannelse, bolig, besiddelse af bestemte genstande, sociabilitet, etc. Først 
gennemføres undersøgelsen i tre på hinanden følgende omgange i 1994, 1995 og 
1996. Stikprøvens omfang (næsten 60 000 husholdninger) giver mulighed for 
udnyttelse på nationalt plan. Panelet er et vigtigt middel til forbedring af oplysnin­
gerne om husholdningerne, både med hensyn til oplysningernes kvalitet, sammen­
lignelighed og disponibilitet, og burde derfor bl.a. medvirke til at øge kendskabet 
til fattigdom og social udstødelse. 
21. Som tidligere anført er det ikke muligt at analysere og måle situationer og processer 
i forbindelse med udstødelse ved blot at henholde sig til finansielle indikatorer for 
fattigdom. Både inden for og uden for programmets rammer er der iværksat for­
skellige arbejder med henblik på at opstille indikatorer for udstødelse, der er baseret 
på samtlige dimensioner. I juni 1994 afholdt Kommissionen med bistand fra 
departementet for socialsikring i Det Forenede Kongerige et internationalt seminar 
i Bath vedrørende måling og analyse af social udstødelse, hvor der var mulighed 
for at drøfte det pågældende arbejde. 
Seminarets betydning skal ses i relation til de forskellige fællesskabsaktioner, som 
vedrører social udstødelse direkte eller indirekte, særlig initiativer i forbindeise med 
forskning og de nye foranstaltninger inden for rammerne af strukturpolitikken og 
bl.a. Den Europæiske Socialfond. Seminaret var et hensigtsmæssigt bidrag til de 
overvejelser omkring metoder, der skal gøres i forbindelse med iværksættelsen og 
evalueringen af de pågældende foranstaltninger, og Kommissionens tjenestegrene 
har som opfølgning til seminaret og fortsat med opbakning fra departementet for 
socialsikring i Det Forenede Kongerige iværksat en høringsprocedure, som skal 
samle interesserede aktører i medlemsstaterne og de tjenestegrene, som er berørt af 
det pågældende arbejde. 
22. På grund af det omfang, fænomenet hjmeløse har faet i Unionen, skal Eurostat 
endelig følge de bestræbelser, der gøres på fællesskabsplan og nationalt plan for at 
indsamle ajourførte oplysninger regelmæssigt om omfanget og karakteren af 
fænomenet hjemløse i hele Den Europæiske Union. Der vil således blive udfoldet 
bestræbelser på at koordinere de nationale initiativer, og der oprettes en task force, 
som skal undersøge de metodemæssige problemer, der er knyttet til fænomenet 
hjemløse. 
Bilag: Tabel 
Skøn om fattigdommen i medlemsstaterne omkring året 1988. 
Fattige husholdninger og personer efter de anvendte metoder uctryki 
40%, 50% og 60% af det gennemsnitlige beløb (ækvivalensskala OECD). ;rocenter og i absolutte tal (1 000). som tærskel er anver.di 
COUNTRY 
B 
DK (2) 
D(3) 
EL 
ES 
F 
IRL 
IT 
LUX 
NL 
P 
UK YEAR 
88 
87 
88 
88 
88 
89 
88 
88 
87 
88 
90 
88 AVERAGE 
INCOME 
100% (1) 
367.017 
80.570 
22.782 
832.188 
674.331 
73.084 
5.130 
11.548.338 
516.846 
20.736 
556.118 
5.683 
EUR 12 HOUSEHOLDS 
THRESHOLD 40% 
% 
1.9 
1.3 
4.7 
13.0 
8.6 
6.5 
8.4 
11.2 
3.5 
1.1 
15.7 
5.8 (1000) 
75 
30 
1278 
445 
944 
1412 
85 
2288 
4 
64 
496 
1307 
8430 THRESHOLD SD% 
% 
6.1 
3.6 
10.8 
20.6 
16.7 
14.0 
16.9 
20.6 
8.8 
4.3 
25.2 
14.6 (1000) 
241 
84 
2938 
706 
1833 
3042 
171 
4208 
11 
252 
797 
3289 
17570 THRESHOLD 60% 
% 
13.7 
10.1 
19.7 
29.7 
26.2 
23.1 
27.0 
30.4 
17.2 
12.1 
34.4 
25.2 (1000) 
541. 
235 
5358 
1017 
2875 
5019 
273 
6209 
22 
709 
1087 
5677 
29025. PERSONS 
-THRESHOLD 40% 
% 
3.0 
•1.5 
5.0 
12.8 
9.2 
7.7 
10.1 
12.0 
5.4 
1.3 
15.5 
6.7 (1000) 
296 
77 
3062 
1279 
3564 
4313 
358 
6888 
20 
191 
1597 
3819 
25463' THRESHOLD 50% 
% 
8.6 
4.3 
11.9 
20.5 
17.7 
16.5 
19.4 
22.0 
11.5 
4.8 
25.1 
15.3 (1000) 
848 
220 
7287 
2048 
6856 
9243 
687 
12628 
42 
706 
2586 
8721 
51873. THRESHOLD 60% 
% 
17.7 
12.0 
21.3 
30.1 
27.7 
26.7 
30.3 
32.3 
21.1 
13.8 
34.6 
26.7 (1000) 
1745, 
615 
13044 
3007 
10730 
14957 
1073 
18540 
78 
2031 
3565 
, 15218 
84602 
Source : Erasmus University Rotterdam "Poverty statistics in the late 80's: research based on micro-data", research report submitted to the 
Commission, August 1994. 
^-s) I (*) Annual average expenditure per adult equivalent in national currency for the survey year (consumption units in accordance with the 
/ OECD scale of equivalence) 
•/ (2) Subject to uncertainty as to the quality of the data 
(3) Data for 1988, i.e. before the unification of Germany 
ISSN 0254-1459 
KOM(95) 94 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 05 
Katalognummer : CB-CO-95-107-DA-C 
ISBN 92-77-86914-3 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
M