Udtalelse om Europa år 2000+ - Samarbejde inden for fysisk planlægning i det europæiske område (95/C 301/04)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 30. marts 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 2 og 3, på eget at fremsætte udtalelse om Europa år 2000+ - Samarbejde inden for fysisk planlægning i det europæiske område.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Regionaludvikling og Fysisk Planlægning, som udpegede Eugène Muller til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse med et flertal af stemmer for og 1 hverken for eller imod den 25. juli 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 23, stk. 2 og 3, på den 328. plenarforsamling af 13.-14. september 1995, mødet den 13. september 1995, enstemmigt følgende udtalelse.

1. Indledning - Fysisk planlægning i europæisk perspektiv

1.1. »Fysisk planlægning som fælleseuropæisk vision« har man længe talt om, senest i konklusionerne fra det uformelle ministerrådsmøde i Strasbourg den 30. og 31. marts 1995. Det er vigtigt for Europas fremtid og for en styrket samhørighed i de enkelte medlemsstater og i EU som helhed, at der også på dette område findes en vision, som tilmed er realistisk, da den er knyttet til den politiske, økonomiske, sociale, kulturelle og geografiske udvikling. Det er en vision, som kræver konstant overvejelse, og som skal udmøntes i konkrete foranstaltninger.

1.2. Med indførelsen i 1989 af bestemmelserne i EFRU-forordningens artikel 10 om bidrag til finansiering af undersøgelser og analyser var vejen banet for et kommissionsinitiativ: I 1991 udsendte Kommissionen meddelelsen »Europa år 2000 - Fremtidsudsigterne for udviklingen af Fællesskabets område«, som ØSU to gange har udtalt sig om ().

1.3. Siden er der gennemført tværnationale prospektive undersøgelser (), der har ført til en voksende erkendelse af de territoriale følger af den europæiske integration, som tilstræbes med EU's politikker, samt til en mere direkte bevidstgørelse om den fysiske planlægnings betydning for en bæredygtig udvikling. Dette har fundet sit teoretiske udtryk i opstillingen af scenarier over udviklingstendenser og udviklingsmål samt i anbefalingerne i Kommissionens hvidbog fra 1993 om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse.

1.4. Samtidig har Komiteen for Fysisk Planlægning og Udvikling set dagens lys, og på regeringsniveau afholdes der nu regelmæssigt uformelle rådsmøder med medlemsstaternes ministre for fysisk planlægning og regionalpolitik. Selvom betydningen af aktioner inden for fysisk planlægning er klart erkendt, er der risiko for, at rådsmøderne kører fast i spørgsmål om kompetence, koordination og finansiering, endda på et tidspunkt, hvor de undersøgelser, der er iværksat, og den debat, der føres på flere niveauer, med stadig større tydelighed viser, at der er behov for en indsats, der fører til konkrete foranstaltninger inden for en sammenhængende europæisk referenceramme.

1.5. ØSU mener, at den foreliggende meddelelse fra Kommissionen i kraft af sin fremtidsorientering giver de ansvarlige myndigheder og den berørte offentlighed en bedre forståelse af problemerne og af de forhold, der kan styrke en europæisk politik for fysisk planlægning. Den åbner nye perspektiver for konkrete aktioner, der opfylder kravene til bæredygtig udvikling på europæisk plan.

1.6. ØSU minder om, at det den 29. marts 1995 på eget initiativ afgav initiativudtalelse om samme emne med henblik på det uformelle ministerrådsmøde (fysisk planlægning) i Strasbourg den 30.-31. marts 1995.

2. Samarbejde som led i en strategi for fysisk planlægning på europæisk plan

2.1. Grundlæggende betragtninger

2.1.1. En strategi for fysisk planlægning på europæisk plan er en vigtig forudsætning for en bæredygtig udvikling. Bestræbelserne på at udvikle en sådan strategi bør styrkes.

Forskellige former for samarbejde på forskellige niveauer inden for bl.a. politiske, økonomiske, sociale og kulturelle områder bør - som det mere eller mindre direkte fremgår af den foreliggende meddelelse - udvikle sig til et særdeles nyttigt værktøj, der på afgørende vis sikrer effektiviteten af den strategi for fysisk planlægning, som Den Europæiske Union hurtigst muligt må udvikle for at vise, at den vil og kan være herre over sin egen fremtid.

2.1.2. Den første meddelelse »Europa år 2000« fra 1991 omhandlede hovedsageligt fremtidsudsigterne for udviklingen af Fællesskabets område. Hensigten var at give de nationale og regionale myndigheder en sammenhængende referenceramme for deres programmer og aktioner på området ved at beskrive de faktorer, der taler for at betragte den europæiske regionalplanlægning ud fra et helhedssyn.

2.1.3. »Europa år 2000+« har en anden indfaldsvinkel, idet der navnlig fokuseres på samarbejdet inden for fysisk planlægning. Samarbejde og koordination er i høj grad afgørende for gennemførelsen af de EU-politikker og nationale foranstaltninger, der skal skabe større konvergens og sammenhæng i EU som helhed.

2.1.4. »Europa år 2000+« skal efter ØSU's mening betragtes som en kilde til inspiration og handling, ikke blot for specialister og politikere, men også for en bred offentlighed. Der bør derfor sættes ind med oplysning og rådgivning over for erhvervs- og samfundslivets interessegrupper i medlemsstaterne og regionerne. Det kan være Kommissionen, medlemsstaterne eller de to parter i fællesskab, der styrer denne indsats.

2.1.5. ØSU ønsker at fremhæve, at borgernes livskvalitet (dvs. det at borgerne generelt føler sig godt tilpas i deres omgivende miljø) bør være en grundlæggende målsætning. Denne hensigt fremgår ikke tilstrækkeligt af meddelelsen, nok fordi den tages som givet. Det skal understreges, at livskvalitet ikke blot må betragtes som et hovedmål, men også som et vigtigt kriterium for arbejdet med udviklingen af det europæiske område og for de valg, der skal træffes for at løse problemerne.

2.1.6. Forskellige rapporter om strukturfondsstøttens indflydelse og den økonomiske udvikling i medlemsstaterne har påvist, at der stadig er store økonomiske og sociale skævheder i EU. Det er der mange grunde til.

2.1.7. Af beskrivelserne og analyserne af udviklingen og situationen i den enkelte medlemsstats regioner og i de grænseoverskridende regioner fremgår det, at der er et direkte årsag-virkningsforhold mellem de faktorer, der begunstiger eller hæmmer den økonomiske og sociale udvikling, og den faktiske eller potentielle udvikling inden for den fysiske planlægning. Det står således klart, at der er en tæt indbyrdes forbindelse mellem fysisk planlægning og økonomisk og social samhørighed.

2.1.8. Der bør derfor iværksættes programmer, der sigter på at øge den geografiske samhørighed, og som omfatter samarbejdsinitiativer, der bidrager til at bekæmpe skævheder og ubalancer mellem regionerne.

2.1.9. Geografisk samhørighed skal ikke kun ses som en vigtig forudsætning for en bæredygtig udvikling i lyset af de store grænseoverskridende og tværnationale udfordringer, men også som et vigtigt element på interregionalt niveau (byområder, landdistrikter, industriområder, naturområder osv.). Denne samhørighedspolitik skal forfølges med respekt for regionernes midler og særlige behov. De samarbejdsformer, der dermed udvikles i praksis, kan tjene som eksempel og stimulans for andre regioner i EU. Lokale udviklingsinitiativer kan spille en nyttig og igangsættende rolle i et sådant forløb, som for at sikre geografisk samhørighed vil kræve ordentlig information af befolkningen, egnede kanaler for samråd samt vilje fra de relevante myndigheders side til at organisere en systematisk samordning og et løbende samarbejde.

2.1.10. For generelt at fremhæve betydningen af fysisk planlægning på alle niveauer og behovet for at integrere fysisk planlægning i EU's politikker gennem egnede samarbejdsforanstaltninger kan man pege på dens betydning for f.eks. konkurrencen mellem regionerne eller et områdes generelle konkurrenceevne.

2.1.11. En regions konkurrenceevne, dvs. dens evne til at tiltrække og fastholde erhvervsaktiviteter samt skabe mange nye arbejdspladser af høj kvalitet, beror ikke kun på infrastruktur og overordnede faciliteter eller på transport- og telekommunikationssystemernes effektivitet, især over lange afstande. Konkurrenceevnen afhænger også af handlekraften og viljen hos de myndigheder, der har til opgave at styrke den systematisk, samt af de regionale økonomiske og sociale aktørers evne til at samarbejde om en indsats. Konkurrenceevnen vil endvidere i stadig højere grad være afhængig af omgivelsernes og miljøets kvalitet, af ligevægten i bystrukturen samt af indbyggernes evne til at leve i den moderne verden og samtidig bevare de traditioner, som har formet deres kulturelle identitet. ØSU skal her understrege, at regionernes særlige vitalitet og tiltrækningskraft, ud over at øge den relative konkurrenceevne, også kan forstærke et komplementært samspil mellem regionerne.

Skal regionernes konkurrenceevne og komplementaritet fremmes, forudsætter det, at en række principper overholdes, især hvad angår opretholdelse af den interne balance på lang sigt. Principperne skal afstemmes efter situationen i de forskellige regioner. De regioner, som følger disse principper for fysisk planlægning, vil derfor have meget forskellig fysiognomi. Det største bidrag fra EU eller fra den mellemstatslige indsats inden for fysisk planlægning vil givetvis være fastlæggelsen af en række planlægningsprincipper, hvis værdi til slut erkendes af alle aktører i de forskellige sektorer og på de forskellige niveauer.

Når disse principper fastlægges og gennemføres under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet, vil behovet for partnerskab mellem de forskellige beslutningsniveauer og -sektorer hurtigt melde sig. Højnelsen af kvaliteten og dermed af regionernes konkurrenceevne vil i stigende grad være resultatet af en fælles indsats. Det er i denne ånd, udviklingsplanen for EU's område bør udarbejdes. Arbejdet hermed er allerede påbegyndt i Komiteen for Fysisk Planlægning og Udvikling.

ØSU ser i øvrigt gerne, som tidligere nævnt i udtalelsen af marts 1995 (), at denne udviklingsplan, der skal fastlægge prioriteter og målsætninger, accepteres af alle involverede parter og anvendes som grundlag for alle samarbejdstiltag på EU-plan samt nationalt, regionalt og lokalt plan.

2.2. Den fysiske planlægnings største udfordringer

2.2.1. »Europa år 2000+« giver en rammende beskrivelse af en række problemstillinger, som er en stor udfordring for den fysiske planlægning. ØSU er da også parat til at følge og støtte Kommissionens initiativ.

2.2.2. ØSU mener, at lanceringen af arbejdet med udviklingsplanen for EU's område ubetinget kræver, at der reflekteres over metoder og procedurer for dens udformning. Denne første vigtige fase i projektet forekommer stadig at være vagt defineret og formaliseret af de ansvarlige instanser. ØSU opfordrer derfor disse instanser, herunder Kommissionen, til at tænke nærmere over dette spørgsmål.

ØSU foreslår følgende principper for udformningen af udviklingsplanen for EU:

- der skal tages hensyn til regionernes egen dynamik, potentiale og problemer på de niveauer, hvor den gensidige afhængighed og samspillet som beskrevet ovenfor kommer tydeligst til udtryk; udviklingsfremmende og -hæmmende faktorer skal identificeres, og det er også vigtigt at lokalisere dem, vurdere deres effekt og bestemme, hvilke foranstaltninger de direkte berørte instanser og partnere skal iværksætte;

- den fysiske planlægning skal tage hensyn til, at den geografiske, socioøkonomiske og kulturelle situation er forskellig fra region til region. På grund af udfordringernes generelle karakter er det nødvendigt at have en række fælles grundprincipper og -kriterier for den fysiske planlægning på europæisk plan. Der bør dog tages hensyn til den specifikke sammenhæng for at finde de bedst egnede løsninger, og det er især vigtigt at betragte samfundene i deres geografiske kontekst;

- det skal være muligt at koordinere beslutningstagningen, dels mellem sektorpolitikkerne, dels mellem de initiativer, der kommer nedefra (især lokaludvikling) og ovenfra (EU-politikker og nationale politikker). I den forbindelse får koordineringen af de forskellige politikker, der er relevante for arealforvaltningen, herunder konkurrencepolitikken, en afgørende betydning. For at overholde subsidiaritetsprincippet må man søge at tilnærme de to typer initiativer (»bottom-up« og »top down«) til hinanden.

På denne baggrund mener ØSU, som er helt bevidst om problemets omfang og kompleksitet, at udarbejdelsen af udviklingsplanen for EU's område først og fremmest skal betragtes som en partnerskabsproces på et relevant niveau, der sikrer inddragelse af alle berørte parter. Der skal rent praktisk kunne tages hensyn til udefra kommende påvirkninger af udviklingen samt til meningsudvekslingen og samspillet mellem beslutningstagerne og den fysiske planlægnings aktører. Høring af erhvervs- og fagorganisationer samt ØSU's rolle vil blive behandlet under punkt 3.

2.2.3. Det var på det uformelle ministerrådsmøde i Liège i 1993, at det blev besluttet at udarbejde en udviklingsplan for EU's område, og beslutningen blev bekræftet efterfølgende. ØSU vil i denne forbindelse minde om sin holdning, som allerede har fundet udtryk i tidligere udtalelser, nemlig at det i høj grad er EU's sektorpolitikker og deres indvirkning på kommuner, regioner, medlemsstater og på EU som helhed, som gør en integreret politik for fysisk planlægning berettiget. Planlægningsindsatsen og de styrkede samarbejdsforanstaltninger bør således tage hensyn til det vigtige samspil mellem disse politikker og deres gensidige afhængighed.

2.2.4. ØSU gør generelt opmærksom på, at nutidens og fremtidens samfund formes af andre faktorer end tidligere. Opfattelsen af forholdet mellem arealudnyttelsen og -udviklingen på den ene side og livs-, arbejds- og fritidsformer på den anden side vil nødvendigvis være en anden. Planlæggerne bør derfor bruge deres energi og fantasi på primært det kvalitative aspekt af den fysiske udvikling.

2.2.5. ØSU mener, at man i arbejdet med udviklingsplanen selvfølgelig skal støtte sig til meddelelsens oplysninger, men at man også bør lade sig inspirere af overvejelser af denne art, når man står over for problemer, der måske kan udløse EU-foranstaltninger. Dette vil ØSU komme nærmere ind på senere i udtalelsen.

2.2.6. EU må på grund af sin høje urbaniseringsgrad være særlig opmærksom på byområdernes problemer. Den foreliggende meddelelse giver værdifulde oplysninger om situationen og tendenserne i en analyse, som ØSU i det store og hele bifalder. Meddelelsen slår til lyd for et afbalanceret bysystem i regionerne, medlemsstaterne og EU som helhed.

2.2.6.1. Denne holdning er berettiget i lyset af de afgørende økonomiske, sociale, miljømæssige, kulturelle og strukturelle forandringer, som har haft en stærk indflydelse på udviklingen af byområderne, og som ikke kan ses løsrevet fra regionernes og medlemsstaternes økonomiske og sociale samhørighed. På grund af den høje grad af samspil mellem byudvikling og fysisk planlægning må der findes frem til egnede former for samarbejde og koordination af planlægningstiltagene, således at den integrerede bevægelse hen imod en bæredygtig udvikling - som nu skal ses i europæisk perspektiv - kan virkeliggøres.

2.2.6.2. I sine konklusioner om indsatsen i byområderne opregner Kommissionen i den foreliggende meddelelse de foranstaltninger, som kan fremme udviklingen i de mellemstore og små byer, så de kan udfylde deres funktion i den pågældende region. Det påpeges med rette, at disse foranstaltninger kan bidrage til en bedre geografisk balance mellem befolkning og beskæftigelse, hvilket understreger, at problemerne hænger tæt sammen og samler sig om samme hovedområder. En løsning af disse problemer er afgørende, hvis disse byers konkurrenceevne skal kunne øges i takt med de opgaver, som de har fået pålagt af myndighederne og partnerne i deres respektive regioner med det formål at forbedre borgernes samlede leve- og arbejdsvilkår og udviklingsmuligheder.

2.2.6.3. Det må understreges, at bypolitik først og fremmest er de lokale, regionale og nationale myndigheders område. Det tværnationale aspekt træder imidlertid frem med stadig større tydelighed. ØSU konstaterer, at forskellige EU-programmer er løbet af stabelen, men at der stadig ikke findes en europæisk strategi til skabelse af et afbalanceret bymønster. ØSU ser gerne, at de undersøgelser, der er påbegyndt og gennemført af dette komplicerede spørgsmål, afspejles i udviklingsplanen for EU's område. Med udgangspunkt i de generelle tendenser og under hensyntagen til en kommende fastlæggelse af en bytypologi skal denne udviklingsplan i form af konkrete forslag til medlemsstaterne og EU definere en strategi, som for øvrigt ikke kan komme uden om spørgsmålet om strukturfondenes aktuelle og fremtidige finansieringsform og funktion.

2.2.6.4. For at genoprette balancen i EU's byer må man prøve at indkredse de faktorer, der fremmer en uheldig udvikling. f.eks. den stadig større befolkningskoncentration i storbyerne og forstæderne, affolkningen af bykernerne i almindelighed og af de tidligere industriregioner i særdeleshed samt stagnationen i mange små og mellemstore byer i perifere eller isolerede landdistrikter.

For at gøre det klart, hvilke instanser der har beføjelser til at gribe ind på hvilke områder, bør udviklingsplanen for EU's område tillige indeholde angivelser, der gør det muligt at iværksætte foranstaltninger af fællesskabsinteresse, som sigter på decentralisering af væksten i overdrevent polariserede områder, økonomisk diversificering i byerne dikteret af regionale behov, støtte til bymæssige vækstpoler i ugunstigt stillede områder, stimulering og udvikling af polycentriske bynetværk, kontrol med byernes spredning og fremme af et nyt partnerskab mellem land og by.

ØSU har allerede beskæftiget sig med situationen i landdistrikterne (), som der også må tages hensyn til for at skabe rumlig sammenhæng og genoprette balancen mellem regionerne.

2.2.7. Udviklingsplanen for EU's område skal også forsøge at hindre utilsigtede bivirkninger i form af den ubalance, der kan opstå, i og med at nogle områder bliver sluttet til de store transeuropæiske net og de nye transport- og telekommunikationsteknologier, mens andre bliver holdt udenfor.

Det gælder om at undgå, at sektorpolitikkerne modvirker målet om økonomisk og social samhørighed, eller at de kategorisk favoriserer storbyernes vækst og forsømmer de områder, hvor det ikke er så rentabelt at investere. Dette ville nemlig skabe store forskelle mellem attraktive og ikke-attraktive regioner. ØSU betragter udviklingen af sekundære net, der kan sprede fordelene ved de store net inden for regionen, som afgørende for regionernes fremtid i EU.

Der bør derfor udtænkes foranstaltninger til bekæmpelse af overbelastning og begrænsning af trafikken i de overbelastede områder, bl.a. ved at tilskynde til anvendelse af kombineret transport eller ved at foreslå alternative ruter. Der skal endvidere tages initiativer til forbedring af trafikforbindelserne til mindre tilgængelige områder, herunder Middelhavslandene uden for EU samt de central- og østeuropæiske lande, og der skal skabes mulighed for udvikling af regionale og tværgående net i takt med etableringen af de store net.

2.2.8. Det fremgår klart af den foreliggende meddelelse, at det er et stort og komplekst problem at forene arbejdsstyrkens begrænsede mobilitet med den voksende geografiske spredning af arbejdspladserne. ØSU mener, at de problemer, dette medfører - især i form af permanente »arbejdsløshedsøer« - gradvist bør elimineres, dels ved at man fører en økonomisk politik, der i højere grad mobiliserer lokalsamfundets ressourcer, og tilbyder virksomhederne et kvalitetsmiljø med hensyn til service og infrastrukturer, således at arbejdspladserne i regionen fastholdes, dels ved at man mere effektivt udnytter befolkningens potentielle mobilitet til at give mellemstore byer eller landdistrikter en ny dynamik.

Det kan desuden vise sig nyttigt at tilskynde til nye aktiviteter og etablering af små virksomheder for at sikre en stabil udvikling i byområder og landdistrikter. I landdistrikter bør man fremme etableringen af ganske små virksomheder.

2.2.9. Der bør efter ØSU's mening også gøres en særlig indsats for at forbedre beskyttelsen af de natur- og kulturværdier, som er afgørende for opretholdelsen af den grundlæggende balance, livskvalitet og identitet i regionerne.

Udviklingsplanen for EU's område vil kunne fastlægge normer, der sikrer kontrol med presset på de vigtigste naturområder, indførelse af et »grønt regnskab«, som indregner miljøomkostningerne, respekt for regionernes egenart, nyordning af landskabet ved placering af produktionsvirksomheder og etablering af infrastrukturer samt inddragelse af bevaringspolitikken i de regionale udviklingsprogrammer.

2.2.10. I sin udtalelse af 29. marts 1995 rejste ØSU spørgsmålet om minimumsregler for koordinering. Samarbejdet kan kun blive effektivt, hvis der etableres praktisk anvendelige koordineringsordninger. Det skulle ikke være nødvendigt at fremhæve, hvilken indsats der er påkrævet for at tilvejebringe en bedre koordination på strukturfondsområdet, der dog styres af et ret centraliseret system på EU-niveau. Det vil sikkert være langt vanskeligere at koordinere den fysiske planlægning, hvor planerne hovedsageligt udformes på medlemsstatsniveau, regionalt og lokalt niveau samt over grænserne, så meget desto mere som den regionale udvikling påvirkes kraftigt af EU's sektorpolitikker. Der bør derfor på et tilstrækkeligt bredt grundlag opstilles nogle koordineringsregler, som skal overholdes af såvel beslutningstagere som aktører under anvendelse af de disponible instrumenter, hver gang internationale, grænseoverskridende og EU-interne samarbejdsforanstaltninger skal udformes, finansieres og gennemføres. Sådanne koordineringsregler kræver en klar fastlæggelse af ansvarsfordelingen og vil uden tvivl også medføre større gennemsigtighed og en bredere accept af foranstaltningerne i de berørte dele af erhvervs-og samfundslivet.

Komiteen for Fysisk Planlægning, der eventuelt skal udvides, kunne måske overveje, hvad det planlagte europæiske »observationscenter« kunne bidrage med i denne forbindelse.

Under alle omstændigheder anbefaler ØSU, at der ved udarbejdelsen af udviklingsplanen for EEU's område fastlægges en slags adfærdskodeks for koordinering. Det skal understreges, at dette ikke bør føre til oprettelse af et nyt koordineringsorgan, men hellere til en klarere definition af parternes rolle og beføjelser.

2.3. Særlige problemer i bestemte områder

2.3.1. Foruden de ovenfor beskrevne udfordringer af mere generel karakter skal der også peges på problemer, der er specifikke for bestemte områder eller regioner, og som kræver, at der iværksættes samarbejdsforanstaltninger, eller at sådanne understøttes på EU-plan.

2.3.2. Udviklingen af Det Europæiske Fællesskab har medført en tilnærmelse mellem de forskellige interesser og samtidig givet medlemsstaterne en ny rolle i regional sammenhæng:

- Åbningen af de indre grænser i EU ændrer de tidligere grænseregioners eller perifere regioners udviklingsmuligheder. Disse regioner må nu deltage i samarbejdsforanstaltninger på tværs af grænserne.

- Efter EU's udvidelse er nye stater og regioner blevet perifere i forhold til EU, men de er stadig grænseregioner i forhold til nabostaterne, der ikke er medlemmer af EU, og vil derfor komme til at spille en særlig formidlende rolle på mange områder, der har direkte tilknytning til den fysiske planlægning internt og eksternt. Der skal etableres samarbejdsrelationer for at sikre en bæredygtig udvikling i EU.

- Politiske omvæltninger, der har flyttet visse af EU's ydre grænser som f.eks. i Tysklands tilfælde, har skabt en situation med store forskelle på det økonomiske, sociale og miljømæssige område og gjort det påkrævet at iværksætte nye planlægningsinitiativer, som også har betydning for EU.

- andre regioner (Middelhavsområdet, Atlanterhavsregionerne) er nylig blevet behandlet i ØSU-udtalelser, der konkluderer, at fysiske planlægningsproblemer skal medtages i udviklingsprognoserne ().

2.3.3. For at sikre »et mere solidarisk og mere ligeligt organiseret område, der tager hensyn til den økonomiske og sociale samhørighed« peges der i meddelelsen på betydningen af overførselsog udligningsmekanismerne. Det understreges, at dette spørgsmål kræver lange og dybtgående overvejelser. Det foreslås endvidere, at der iværksættes en række foranstaltninger til genopretning af den regionale balance i EU. De skal efter ØSU's mening have fællesskabskarakter og kan ifølge meddelelsen gå i fire retninger: udbygning af det grænseoverskridende samarbejde, bedre forbindelser til perifere regioner, genopretning af balancen i bystrukturen og bevarelse af landdistrikternes værdifulde ressourcer.

2.3.4. ØSU mener, at der utvivlsomt vil være behov for multilateralt samarbejde og EU-samarbejde også på andre felter. Det konstaterer, at meddelelsens del B indeholder interessante bemærkninger om udviklingen af specifikke områder. Her behandles de væsentligste problemer i byområderne, landområderne og grænseområderne. Et andet afsnit omhandler for øvrigt beskyttelse af det åbne land og af vandressourcerne. ØSU har ingen særlige bemærkninger til disse emner, som utvivlsomt bør overvejes nøje i forbindelse med en integreret politik for fysisk planlægning i EU.

2.3.5. ØSU mener dog, at ikke kun ovennævnte regioner, men alle regioner og områder af særlig karakter bør tages nærmere i betragtning. ØSU henleder opmærksomheden på bjergregionernes særlige situation og henviser i denne forbindelse til sin udtalelse om emnet ().

3. Mod en integreret politik for fysisk planlægning: nogle grundlæggende strategiske aspekter

3.1. ØSU mener, at fysisk planlægning bl.a. gennem Komiteen for Fysisk Planlægning og Udvikling vil spille en fundamental rolle for en afbalanceret og bæredygtig udvikling af det europæiske område.

3.2. ØSU mener, at der på grund af den store gensidige afhængighed EU-politikkerne imellem og mellem de nationale politikker og EU's politikker bør fastlægges samarbejds- og koordineringskanaler med udgangspunkt i de ovenfor beskrevne udfordringer.

3.2.1. Eksempelvis påvirker transportnettenes linjeføring i høj grad bystrukturens udvikling og bestemmer dermed, hvor stort et pres forstædernes vækst udøver på naturområderne. En regions kvalitet og konkurrenceevne kan derfor kun sikres på lang sigt gennem en integreret planlægning på et niveau, som gør det muligt at tage hensyn til denne gensidige afhængighed. Hermed rejses både spørgsmålet om kompetenceniveau og om procedurer for planlægning og gennemførelse af planerne.

3.2.2. Man bør desuden også være opmærksom på situationen i grænseområder, hvor integrationstendenserne er stærke, og hvor de allerede nævnte udfordringer ledsages af andre problemer som følge af skævheder, manglende sammenhæng og konkurrence tværs over grænserne, eller af problemer, der skyldes manglende strukturer og procedurer for fysisk planlægning på det niveau, hvor den omtalte integrationsproces finder sted.

3.2.3. ØSU mener, at samarbejde og koordinering - på niveauer, der endnu ikke er fastlagt - vil gøre det lettere at følge en integreret planlægningsmetode, der tager hensyn til denne gensidige afhængighed.

Med denne holdning vil man sikkert i overensstemmelse med traktatens principper kunne tilvejebringe en frugtbar balance mellem EU-foranstaltninger, der letter integrationsprocessen, og foranstaltninger, der sigter på samarbejde og koordinering mellem medlemsstater.

Hvad anvendelsen af subsidiaritetsprincippet angår, har ØSU fastlagt sin holdning i sin udtalelse af 2. juni 1992 (). Denne principielle holdning står stadig ved magt.

ØSU er imidlertid udmærket klar over de vanskeligheder, som kan opstå i praksis, når beføjelser, opgaver og ansvar skal fordeles klart og tilfredsstillende mellem de forskellige beslutningsniveauer. For at løse disse problemer bedst muligt, dvs. for at nå frem til et tilfredsstillende effektivitetsniveau, er det nødvendigt hurtigst muligt at blive enige om egentligt europæiske målsætninger. Denne proces, som burde indgå i arbejdet med udviklingsplanen for EU's område, ville være lettere at gennemføre og ville vinde i gennemsigtighed og effektivitet, hvis man kunne finde frem til passende former for information, samråd og medbestemmelse.

3.3. ØSU anbefaler som gentagne gange tidligere i sine udtalelser en tværnational fremgangsmåde, der ikke som INTERREG-initiativet er begrænset til foranstaltninger i grænseområderne.

ØSU mener, at det er nødvendigt at gå frem på denne måde. Store nye geografiske solidaritetsområder såsom Middelhavsområdet, Atlanterhavsområdet eller Østersøområdet er dukket op. Det er nødvendigt at indrette disse interregionale områder, som for de flestes vedkommende går på tværs af de nationale grænser, på en sammenhængende måde og at etablere et samarbejde på dette niveau. Det er således tale om et langt bredere samarbejde end det traditionelle grænsesamarbejde.

3.4. Partnerskabsproblemet, som allerede er skitseret i pkt. 2.2.2, skal ses i lyset af en integreret politik. Partnerskabet bør baseres på et fælles sæt af hovedprincipper for fysisk planlægning, der skal fastlægges på europæisk niveau. Ved tilrettelæggelsen af partnerskabet kunne man med fordel lade sig inspirere af de principper, der knæsættes i artikel 4 i rammeforordningen for strukturfondene. Herom har ØSU allerede udtalt sig ().

3.5. For at give borgerne en konstruktiv rolle på et område, som er afgørende for deres fremtidige levevilkår, understreger ØSU på det kraftigste det presserende behov for bedre måder at inddrage offentligheden på, især de kredse i erhvervs- og samfundslivet, som er direkte involveret i denne uundgåelige tilpasnings- og forandringsproces. ØSU opfordrer således Kommissionen og Rådet - og gennem disse institutioner også Komiteen for Fysisk Planlægning og Udvikling - til at tage hensyn til følgende overvejelser:

- Europarådets arbejde med fysisk planlægning gennem længere tid skal fremhæves og hilses velkommen. Europarådet, Storbritanniens miljøminister og Planning Inspectorate organiserede i april i år et seminar om offentlighedens inddragelse i den fysiske planlægning i forskellige lande i Europa. ØSU, som var repræsenteret på seminaret, foreslår EU-instanserne, at de ud over Europarådets øvrige sager om fysisk planlægning gør sig bekendt med indholdet af dette seminars rapporter og konklusioner, som vil blive fremlagt på den kommende europæiske konference for ministre med ansvar for fysisk planlægning.

- Det må erkendes, at gennemførelsen af grundprincippet om information, samråd og inddragelse af arbejdsmarkedets parter og interesseorganisationerne rejser komplicerede problemer, som fortrinsvis skal løses lokalt, regionalt og nationalt, afhængigt af systemet i de enkelte medlemsstater. Komparative undersøgelser på dette felt kan virke ansporende og lette tilpasningen. »Kompendiet« af de forskellige systemer for fysisk planlægning bør også omfatte offentlighedens inddragelse. Der bør findes frem til nye samrådsformer, og i denne forbindelse vil det nok være nyttigt at inddrage det nye »observationscenter« for fysisk planlægning.

- Da ØSU er en rådgivende EU-institution med et samlet overblik over EU-politikkerne og deres samspil kunne det utvivlsomt fungere som »lyttepost« og forum for information og høring af de befolkningsgrupper, det repræsenterer, og derved medvirke til en bedre definition af de generelle retningslinjer for etableringen af en integreret politik for fysisk planlægning i EU. ØSU finder det derfor afgørende, at der etableres en egnet høringsform.

3.6. Strategien for en integreret planlægningspolitik i EU bør så vidt muligt og på grundlag af perspektivplaner tage hensyn til det europæiske kontinents samlede udvikling, herunder de seneste politiske omvæltninger i Østeuropa og udviklingen i landene sydøst for EU.

Der er derfor behov for at uddybe aspekter, der er relevante - enten som årsag eller virkning - for den fysiske planlægning på europæisk plan. De vigtigste faktorer er følgende:

- demografiske tendenser, især befolkningsvækst og befolkningsaldring,

- indvandring og udvandring på baggrund af økonomiske og sociale forandringer, regionale skævheder og beskæftigelsessituationen.

4. Et handlingsscenario - procedurer, mekanismer og instrumenter

4.1. Kommissionen peger gennem de forskellige kapitler i sin meddelelse på behovet for samarbejde om fysisk planlægning i EU samt indirekte at angive veje og midler til at nå dette mål. Det er imidlertid vigtigt ikke at bruge for lang tid på at definere politiske principper, procedurekriterier og udviklingsscenarier. Man skal hellere allerede nu koncentrere sig om at etablere brugbare mekanismer og konkrete handlingsinstrumenter.

4.2. I førnævnte udtalelse af 29. marts 1995 fremlagde ØSU ca. 12 forslag til, hvorledes beskrivelserne og analyserne kunne omsættes i konkrete foranstaltninger. ØSU mener, at konklusionerne fra det uformelle ministerrådsmøde i Strasbourg kun delvist følger disse forslag op. Man kunne få det indtryk, at de ansvarlige offentlige myndigheder har indtaget en afventende holdning og tøver med at tage mere beslutsomme skridt.

4.3. Med henvisning til denne udtalelse af 29. marts 1995 gentager ØSU, at det er bekymret over det forhold, Komiteen for Fysisk Planlægning og Udvikling har til EU's rådgivende organer, samt over fastlæggelsen af dens opgaver på baggrund af dens sammensætning og virksomhed.

Komiteen hilses principielt velkommen, men det skal bemærkes, at den er oprettet af et uformelt rådsmøde, og at den tilsyneladende arbejder uden kontakt til repræsentanter for de regionale og lokale myndigheder og for arbejdsmarkedets parter samt økonomiske interesseorganisationer. Dette er en ulempe for alle parter og gør det sværere at nå målene om gennemsigtighed og effektivitet. ØSU understreger derfor, at det er tvingende nødvendigt at tage komiteens nuværende status op til fornyet overvejelse. Samtidig udtrykker ØSU ønske om, at det straks undersøges, om det er muligt på dette stadium at blive knyttet nærmere til udarbejdelsen af udviklingsplanen for EU's område, evt. via en omhyggeligt planlagt høring med deltagelse af erhvervs- og samfundslivets interessegrupper og de berørte nationale, regionale og lokale myndigheder, som for øjeblikket er utilstrækkeligt informeret og involveret i udarbejdelsen af udviklingsplanen for EU's område.

Det er også for at øge åbenheden omkring arbejdet i Komiteen for Fysisk Planlægning og Udvikling, at ØSU i sin tidligere udtalelse har fundet det hensigtsmæssigt at understrege behovet for at opstille en EU-politik for fysisk planlægning af det europæiske område, som respekterer de forskellige medlemsstaters egne regler for kompetencefordeling. Der findes allerede forskellige artikler i traktaten samt andre basale retningslinjer, som kan danne grundlag for en sådan politik.

På denne baggrund anmoder ØSU - uden at det ændrer ved ovenstående bemærkninger - om, at Komiteen for Fysisk Planlægning og Udvikling får status som rådgivende udvalg, når først politikken for fysisk planlægning har fundet en plads i den nye traktat, og rådsmøderne med ministrene for fysisk planlægning dermed ikke længere er uformelle.

Problemernes omfang og betydning kræver klare og præcise regler for kompetencefordeling, samråd og ansvar.

4.4. ØSU's udtalelse af 29. marts 1995 indeholder bemærkninger om det europæiske observationscenters funktionsmåde (punkt 2.4). Det bør undersøges, hvorledes dette observationscenter (et netværk af forskningsinstitutter) kan bidrage til udarbejdelsen af udviklingsplanen for EU's område på visse relevante felter. Det bør også undersøges, om observationscenteret kan bidrage til dannelsen af partnerskaber på dette område, og i hvor stort omfang.

4.5. I sin udtalelse af 29. marts 1995, fremsendt til de uformelle ministerrådsmøde i Strasbourg, understregede ØSU behovet for instrumenter, der kan sætte skub i samarbejdet i planlægningsprojekterne for det europæiske område.

Rådet i Strasbourg fandt, at der hurtigt på Kommissionens initiativ kan iværksættes eksperimenter med tværnational fysisk planlægning i EU, og at disse kan finansieres over EFRU-forordningens artikel 10. Behovet for fælles initiativer til tværnationalt og interregionalt samarbejde skulle kunne dækkes af et tredje INTERREG-initiativ (jf. punkt 3.3).

ØSU opfordrer Kommissionen til at fremsætte forslag om dette.

4.6. I denne forbindelse må man også se på strukturfondenes rolle og deres mulighed for at styrke ideen om og den praktiske gennemførelse af koordinerings- og samarbejdsforanstaltninger samt integreret planlægning.

Spørgsmålet om koordinering af EU's, EIB's og EIF's interventioner melder sig ligeledes.

4.7. Det uformelle rådsmøde for ministre med ansvar for fysisk planlægning i Leipzig (september 1994) støttede initiativet »europæiske aktionsområder for integreret fysisk planlægning« (eller »europæiske workshops for fysisk planlægning«). ØSU ser gerne, at dette initiativ udvides i forbindelse med de konkrete foranstaltninger, der nu skal iværksættes, hvad enten der er tale om opstilling af udviklingsscenarier, undersøgelser af EU-politikkernes indflydelse på arealanvendelsen eller iværksættelse af pilotprojekter inden for fysisk planlægning.

ØSU opfordrer Kommissionen til snarest at iværksætte pilotundersøgelser og -aktioner i tråd med konklusionerne fra det uformelle rådsmøde i Strasbourg. Disse bør først og fremmest fokusere på potentielle planlægningsområder, især tværnationale områder med stærke integrationstendenser, samt områder, som modtager betragtelige EU-fondsmidler. Sådanne projekter kunne f.eks. lanceres for tværnationale områder med tæt bybebyggelse, for korridorer, hvor der er planlagt omfattende infrastrukturprojekter, for perifere eller isolerede områder, der skal bindes bedre sammen geografisk, for områder, hvor genopretning af økonomien kræver geografisk udvidelse af støtteområdet (kontakt mellem lokale arbejdsmarkeder, oprettelse af bynetværk osv.), for landdistrikter, der trues af affolkning eller for områder, der har behov for særlig beskyttelse og miljøgenopretning (kystområder og flodmundinger, skovområder, bjergområder osv.) samt bedre beskyttelse mod naturkatastrofer (oversvømmelser, jordskælvsområder osv.). Store områder, der allerede har indledt et samarbejde (Atlanterhavsregionerne, Middelhavsområdet, Alperegionen, Østersøområdet, grænseregioner), bør være genstand for særlig opmærksomhed.

4.8. ØSU ønsker endvidere, at der i denne forbindelse iværksættes uddannelsesforanstaltninger vedrørende planlægningsstrategier og gennemførelsesprocedurer. Initiativer som Tysklands »Raumordnungskonferenzen« (konferencer om fysisk planlægning) kan være en model, der kan udbygges og tilpasses de forskellige regioner og områder.

ØSU mener desuden, at en af betingelserne for at modtage støtte i henhold til fællesskabsstøtterammerne bør være, at de involverede parter i fællesskab udarbejder en plan for den fysiske og funktionelle arealanvendelse.

5. Konklusioner

5.1. De foregående betragtninger viser klart, at der er behov for en politik for fysisk planlægning på europæisk niveau. Den foreliggende meddelelse, forskellige artikler i traktaten samt forskellige kapitler i hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse peger alle på dette behov.

5.2. ØSU understreger emnets tætte tilknytning til de øvrige EU-politikker, deres gensidige afhængighed og den direkte forbindelse mellem geografisk samhørighed og økonomisk og social samhørighed.

5.3. ØSU mener, at en politik for fysisk planlægning på europæisk niveau skal udformes med respekt for en række principper og på en måde, der sikrer effektivitet og gennemsigtighed.

5.4. Den foreliggende meddelelse søger at fremme et samarbejde om fysisk planlægning i Europa. Ministrene på de uformelle rådsmøder har givet Komiteen for Fysisk Planlægning og Udvikling til opgave at udarbejde en udviklingsplan for EU's område.

Denne udviklingsplan bør efter ØSU's mening bygge på regionernes egen dynamik og potentiale og samtidig respektere deres geografiske, socio-økonomiske og kulturelle forskellighed. Den bør sikre, at beslutningerne koordineres på alle niveauer (om nødvendigt ved at opstille en adfærdskodeks), og at subsidiaritetsprincippet overholdes. Dette skal ske i en partnerskabsproces, der omfatter alle de involverede parter, og som tager hensyn til udviklingens kvalitative aspekt.

5.5. ØSU hilser oprettelsen af Komiteen for Fysisk Planlægning og Udvikling velkommen, men understreger, at den er et mellemstatsligt organ, der er oprettet af et uformelt rådsmøde, og at dens arbejde derfor udføres uden hensyntagen til de principper om information og høring af de involverede parter, som ØSU altid har forlangt respekteret i effektivitetens og gennemsigtighedens navn.

5.6. ØSU mener på denne baggrund, at komiteen bør ændre status, således at den fra at være et mellemstatsligt organ bliver til et rådgivende udvalg, der skal udarbejde en udviklingsplan for EU's område i samråd med de regionale og lokale myndigheder samt de berørte interessegrupper i erhvervslivet og på arbejdsmarkedet. ØSU minder her om, at det forventer at blive tæt inddraget i komiteens arbejde gennem en procedure, der fastlægges senere (høringer osv.). ØSU mener endvidere, at det europæiske observationscenter kunne bidrage positivt til dette arbejde.

5.7. ØSU opfordrer Kommissionen til at forbedre koordinationen mellem de forskellige generaldirektorater, herunder generaldirektoratet for konkurrence. Desuden opfordrer ØSU Kommissionen til snarest at følge konklusionerne fra det uformelle rådsmøde i Strasbourg op med pilotundersøgelser og -aktioner, der først og fremmest fokuserer på potentielle planlægningsprojekter.

5.8. På baggrund af de foregående betragtninger mener ØSU, at politikken for fysisk planlægning bør finde den plads, der tilkommer den på EU-niveau. ØSU opfordrer derfor de relevante myndigheder til at forberede denne politiks indskrivning i traktaten ved regeringskonferencen i 1996.

Bruxelles, den 13. september 1995.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT nr. C 339 af 31. 12. 1991; EFT nr. C 287 af 4. 11. 1992.

() F.eks. Kommissionens slutrapport om den europæiske integrations indvirkning på regionaludviklingen og den fysiske planlægning i de sydlige og østlige Middelhavslande, GD XVI, december 1992; Kommissionens slutrapport om udviklingsperspektiverne for regionerne i det vestlige Middelhavsområde, GD XVI, juni 1993, og Kommissionens slutrapport om fremtidsudsigterne for Alperegionen, GD XVI, juni 1993.

() EFT nr. C 133 af 31. 5. 1995.

() EFT nr. C 161 af 14. 6. 1993.

() EFT nr. C 133 af 31. 5. 1995 (Middelhavsområdet); EFT nr. C 393 af 31. 12. 1995 (Atlanterhavsregionerne).

() EFT nr. C 175 af 4. 7. 1988.

() EFT nr. C 287 af 4. 11. 1992.

() EFT nr. C 393 af 31. 12. 1994; EFT nr. C 127 af 7. 5. 1994.