FÆLLES HOLDNING (EF) Nr. 36/1999

fastlagt af Rådet den 29. juli 1999

med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner

(1999/C 284/01)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 95,

under henvisning til forslag fra Kommissionen(1),

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg(2),

i overensstemmelse med fremgangsmåden i traktatens artikel 251(3), og

ud fra følgende betragtninger:

1) I Europa-Parlamentets beslutning om det integrerede program til fordel for små og mellemstore virksomheder (SMV) og håndværksfagene(4) blev det understreget, at Kommissionen burde fremsætte forslag vedrørende problemerne i forbindelse med betalingsforsinkelser;

2) den 12. maj 1995 vedtog Kommissionen en henstilling om betalingsfrister i handelsforhold(5);

3) i Europa-Parlamentets beslutning om Kommissionens henstilling om betalingsfrister i handelsforhold(6) blev Kommissionen anmodet om at overveje at ændre henstillingen til et forslag til Rådets direktiv og fremsætte dette hurtigst muligt;

4) den 4. juni 1997 offentliggjorde Kommissionen en handlingsplan for det indre marked, hvori det understreges, at betalingsforsinkelser udgør en stadig større hindring for et velfungerende indre marked;

5) den 17. juli 1997 offentliggjorde Komissionen en rapport om betalingsforsinkelser i handelsforhold(7); rapporten sammenfatter resultaterne af en evaluering af virkningerne af Kommissionens henstilling af 12. maj 1995;

6) virksomhederne, især de små og mellemstore, pålægges store administrative og finansielle byrder som følge af uforholdsmæssigt lange betalingsfrister og overskridelse af betalingsfrister; disse problemer er også en vigtig årsag til insolvens, der kan føre til virksomhedslukning og tab af mange arbejdspladser;

7) forskellene mellem betalingsregler og -praksis i medlemsstaterne udgør en hindring for et velfungerende indre marked;

8) dette resulterer i en betydelig begrænsning af handelstransaktioner mellem medlemsstaterne; dette er i strid med traktatens artikel 14, idet virksomheder bør være i stand til at drive handel inden for hele det indre marked, uden at transaktioner på tværs af grænserne indebærer større risici end salg på hjemmemarkedet; det fører til konkurrenceforvridning, hvis der gælder væsentlig forskellige regler for henholdsvis transaktioner på hjemmemarkedet og transaktioner på tværs af grænserne;

9) de seneste statistikker viser, at der, i bedste fald, i mange medlemsstater ikke er sket en forbedring med hensyn til forsinket betaling siden vedtagelsen af henstillingen af 12. maj 1995;

10) det tilsigtede mål, bekæmpelse af forsinket betaling inden for det indre marked, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne hver for sig; det kan derfor bedre gennemføres på fællesskabsplan; nærværende direktiv går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de tilsigtede mål; dette direktiv opfylder derfor i sin helhed de krav, der følger af subsidiaritetsprincippet og proportionalitetsprincippet, jf. traktatens artikel 5;

11) dette direktiv er begrænset til betalinger, der sker som vederlag for handelstransaktioner, og regulerer ikke transaktioner med forbrugere, renter i forbindelse med andre betalinger, f.eks. betalinger i henhold til lovgivningen om checks og veksler, eller betalinger som kompensation for skade, herunder betalinger fra forsikringsselskaber;

12) det forhold, at liberale erhverv er omfattet af dette direktiv, betyder ikke at medlemsstaterne skal behandle dem som virksomheder eller handelsforetagender på andre områder end dem, der er omfattet af dette direktiv;

13) dette direktiv definerer udelukkende udtrykket "tvangsfuldbyrdelsesgrundlag", men vedrører ikke de forskellige procedurer for tvangsfuldbyrdelse af et sådant grundlag og fastsætter ikke, på hvilke betingelser tvangsfuldbyrdelse af et sådant grundlag kan standses eller suspenderes;

14) forsinket betaling udgør et kontraktbrud, som er blevet finansielt tiltrækkende for skyldnere i de fleste medlemsstater som følge af lave morarenter og/eller langsomme inddrivelsesprocedurer; en afgørende ændring er nødvendig for at vende denne tendens og sikre, at konsekvenserne af forsinket betaling bliver af en sådan art, at de er et incitament til ikke at betale for sent;

15) der kan forekomme visse kategorier af kontrakter, hvor en længere betalingsperiode i forbindelse med en begrænsning af aftalefriheden eller en højere rente kan være berettiget;

16) direktivet bør forebygge misbrug af aftalefriheden til skade for kreditor; direktivet griber ikke ind i nationale bestemmelser om kontraktsindgåelse eller om gyldigheden af kontraktsbestemmelser, der er urimelige for skyldneren;

17) konsekvenserne af forsinket betaling vil kun have præventiv virkning, hvis de ledsages af hurtige og effektive retsprocedurer, der kun medfører små omkostninger for kreditor; i overensstemmelse med forbuddet mod forskelsbehandling i traktatens artikel 12 bør disse procedurer være tilgængelige for alle kreditorer, der er etableret i Fællesskabet;

18) ifølge dette direktivs artikel 4 skal inddrivelsesproceduren for ubestridte krav afsluttes hurtigt i overensstemmelse med national lovgivning, men den kræver ikke, at medlemsstaterne vedtager en særlig procedure eller ændrer deres eksisterende retsprocedurer på en bestemt måde -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

Artikel 1

Anvendelsesområde

Dette direktiv finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner.

Artikel 2

Definitioner

I dette direktiv forstås ved:

1) "handelstransaktioner" forretningsmæssige transaktioner mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder, som indebærer levering af varer eller tjenester mod vederlag; ved "virksomhed" forstås enhver enhed, der handler som led i selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet, uanset om den kun udøves af en enkelt person

2) "forsinket betaling" overskridelse af den aftalemæssige eller lovbestemte betalingsfrist

3) "tvangsfuldbyrdelsesgrundlag" alle former for afgørelser, domme eller betalingspålæg fra en domstol eller anden kompetent myndighed, uanset om de vedrører omgående betaling eller betaling i rater, som sætter kreditor i stand til at inddrive sit krav på skyldneren ved tvangsfuldbyrdelse; de omfatter afgørelser, domme eller betalingspålæg, som kan fuldbyrdes på et foreløbigt grundlag, selv om skyldneren appellerer dem.

Artikel 3

Morarenter i tilfælde af forsinket betaling

1. Medlemsstaterne sikrer følgende:

a) Morarenter som omhandlet i litra d) betales fra dagen efter sidste rettidige betalingsdag eller efter udløbet af betalingsfristen som fastsat i aftalen.

b) Hvis der ikke er aftalt en sidste rettidig betalingsdag eller betalingsfrist, skal der automatisk betales morarenter, uden at det er nødvendigt af fremsende en rykkerskrivelse:

i) fra 30 dage efter skyldnerens modtagelse af en faktura eller en tilsvarende betalingsanmodning, eller

ii) fra 30 dage efter den dato, hvor varerne eller tjenesteydelserne er modtaget, hvis det er usikkert, på hvilken dato fakturaen eller den tilsvarende betalingsanmodning er modtaget, eller

iii) fra 30 dage efter at varerne eller tjenesteydelserne er modtaget, hvis skyldneren modtager fakturaen eller den tilsvarende betalingsanmodning tidligere end varerne eller tjenesteydelserne, eller

iv) fra 30 dage efter datoen for godkendelse eller kontrol, hvis lovgivningen eller aftalen indeholder krav om en godkendelses- eller kontrolprocedure, hvorved varernes eller tjenesteydelsens overensstemmelse med aftalen skal konstateres, og skyldneren modtager fakturaen eller den tilsvarende betalingsanmodning inden eller på den dato, hvor denne godkendelse eller kontrol finder sted.

c) Kreditor er berettiget til morarenter ved forsinket betaling, forudsat at

i) han har opfyldt sine aftalemæssige og lovbestemte forpligtelser, og

ii) han ikke har modtaget det skyldige beløb rettidigt, medmindre skyldneren ikke er ansvarlig for forsinkelsen.

d) Rentesatsen for morarenter (den "lovbestemte sats"), som skyldneren skal betale, svarer til summen af den rentesats for Den Europæiske Centralbanks væsentligste refinansieringsfacilitet i form af tougers licitationer til fast rente, der var gældende den første ECB-bankdag det pågældende halvår ("referencesatsen"), plus mindst 6 procentpoint ("margenen"), medmindre andet er fastsat i aftalen. For så vidt angår en medlemsstat, der ikke deltager i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union, er referencesatsen den tilsvarende sats fastsat af medlemsstatens centralbank. Også her fastsættes referencesatsen på det niveau, der var gældende på centralbankens første bankdag det pågældende halvår, med virkning for de følgende seks måneder.

2. For bestemte kategorier af aftaler, som defineres i den nationale lovgivning, kan medlemsstaterne fastsætte fristen, efter hvilken der skal betales morarenter, til højst 60 dage, hvis de sikrer, at aftalens parter ikke aftaler en længere frist, eller hvis de fastsætter en ufravigelig rentesats, der er væsentligt højere end den lovbestemte sats.

3. Medlemsstaterne sikrer, at aftalen vedrørende betalingsdagen eller følgerne af forsinket betaling, der ikke er i overensstemmelse med stk. 1 og 2, enten ikke er bindende eller giver grundlag for krav om skadeserstatning, hvis aftalen, når alle sagens omstændigheder, herunder god handelspraksis, tages i betragtning, er klart urimelig over for kreditor. Hvis en sådan aftale fastslås at være klart urimelig, finder de lovbestemte vilkår anvendelse, medmindre de nationale domstole fastsætter andre og rimelige betingelser.

Artikel 4

Inddrivelsesprocedurer for ubestridte krav

1. Medlemsstaterne sikrer, at der normalt inden 90 kalenderdage efter indgivelse af stævning eller anmodning fra kreditor til retten eller en anden kompetent myndighed uanset beløbets størrelse kan opnås et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag, så længe gælden eller aspekter af proceduren ikke bestrides. Denne forpligtelse skal opfyldes af medlemsstaterne i overensstemmelse med deres respektive nationale love og administrative bestemmelser.

2. Efter de respektive nationale love og administrative bestemmelser skal samme betingelser gælde for alle kreditorer, der er etableret i Fællesskabet.

3. Der skal i den i stk. 1 omhandlede frist på 90 kalenderdage ikke medregnes følgende tidsrum:

a) den tid, der medgår til forkyndelse

b) alle forsinkelser, som kreditor er skyld i, som f.eks. den tid, der kræves til at berigtige anmodninger.

4. Denne artikel berører ikke bestemmelserne i Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager(8).

Artikel 5

Gennemførelse

1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv inden den ...(9). De underretter straks Kommissionen herom.

Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.

2. Medlemsstaterne kan opretholde eller vedtage love og bestemmelser, der er gunstigere for kreditor end de love og bestemmelser, der er påkrævede for at efterkomme dette direktiv.

3. Ved gennemførelsen af dette direktiv kan medlemsstaterne udelukke:

a) gæld, der er genstand for insolvensbehandling, der er indledt mod en skyldner, og

b) aftaler, der er indgået inden den ...(10).

4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste love og administrative bestemmelser, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.

5. For mindst de første tre år efter den ...(11) foretager Kommissionen en årlig undersøgelse af bl.a. den lovbestemte rentesats for at vurdere, hvordan den virker ind på handelstransaktioner, og hvordan lovgivningen fungerer i praksis. Resultaterne af denne og andre undersøgelser meddeles Europa-Parlamentet og Rådet.

Artikel 6

Ikrafttrædelse

Dette direktiv træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Artikel 7

Adressater

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

Udfærdiget i ...

For Europa-Parlamentet

Formand

På Rådets vegne

Formand

(1) EFT C 168 af 3.6.1998, s. 13, og EFT C 374 af 3.12.1998, s. 4.

(2) EFT C 407 af 28.12.1998, s. 50.

(3) Europa-Parlamentets udtalelse af 17.9.1998 (EFT C 313 af 12.10.1998, s. 142), Rådets fælles holdning af 29.7.1999 og Europa-Parlamentets afgørelse af ... (endnu ikke offentliggjort i EFT).

(4) EFT C 323 af 21.11.1994, s. 19.

(5) EFT L 127 af 10.6.1995, s. 19.

(6) EFT C 211 af 22.7.1996, s. 43.

(7) EFT C 216 af 17.7.1997, s. 10.

(8) Konsolideret udgave i EFT C 27 af 26.1.1998, s. 3.

(9) 24 måneder efter direktivets ikrafttræden.

(10) 24 måneder efter direktivets ikrafttræden.

(11) 24 måneder efter direktivets ikrafttræden.

RÅDETS BEGRUNDELSE

I. INDLEDNING

1. Den 24. april 1998 forelagde Kommissionen et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner.

Forslaget var dengang baseret på traktatens artikel 100 A (og er nu baseret på traktatens artikel 95) og underlagt den fælles beslutningsprocedure (der kræves kvalificeret flertal).

2. Europa-Parlamentet vedtog sin førstebehandlingsudtalelse den 17. september 1998.

Kommissionen forelagde derefter et ændret forslag.

3. Rådet fastlagde sin fælles holdning i overensstemmelse med artikel 251, stk. 2, tredje led, den 29. juli 1999.

II. FORMÅL

Formålet med det kommende direktiv er bl.a. at bekæmpe overskridelse af betalingsfrister ved at harmonisere de renter, der skal betales, efter at betalingsperioden er udløbet. Ifølge direktivet stilles der også krav om, at inkassoproceduren for ubestridte krav afsluttes hurtigt i overensstemmelse med national lovgivning, men det kræves ikke, at medlemsstaterne vedtager en særlig procedure eller ændrer deres eksisterende retsprocedurer på en bestemt måde. Det siger sig selv, at dette direktiv fuldt ud overholder princippet om kontraktfrihed.

III. BEMÆRKNINGER

A. GENERELLE BEMÆRKNINGER

Rådet har forsøgt at forbedre kreditors situation på de tre områder, hvor behovet for harmoniserede regler er mest akut. Det er den periode, efter hvilken der skal betales morarenter, rentesatsen for morarenter og behovet for, at inkassoprocedurer for ubestridte krav normalt udløber inden for 90 dage. På andre områder, der er omfattet af Kommissionens forslag, kunne Rådet ikke bekræfte behovet eller endog muligheden for harmonisering. Dette gælder ejendomsforbehold (artikel 4 i Kommissionens ændrede forslag), en særlig procedure for krav for beløb op til 20000 EUR (artikel 6 Kommissionens ændrede forslag) og særlige regler for den offentlige sektor (artikel 7 og 8 Kommissionens ændrede forslag).

Med hensyn til de af Europa-Parlamentets ændringsforslag, som Kommissionen ikke medtog i sit ændrede forslag(1) (ændring 5, 6, 17, 23, 25, 27, 29, 33 og 34) besluttede Rådet heller ikke at medtage disse ændringer af ovennævnte årsager.

Rådet centrerede sin behandling om de af Europa-Parlamentets ændringsforslag, som Kommissionen havde medtaget.

I del B ("Bemærkninger til artiklerne") findes en detaljeret redegørelse for resultatet af drøftelserne i Rådet.

B. BEMÆRKNINGER TIL ARTIKLERNE

Den tekst, der refereres til i de følgende afsnit, vedrører Kommissionens ændrede forslag.

i) Artikel 1

(Anvendelsesområde)

Artikel 1 bibeholdes næsten uændret. Rådet indføjede blot en præcisering af, at det kun drejer sig om betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner.

ii) Artikel 2

(Definitioner)

Ændring 9, 10, 11 og 13

Artikel 2 indeholder nu definitioner af "handelstransaktioner", "forsinket betaling" og "tvangsfuldbyrdelsesgrundlag". De første to definitioner er nu mere præcise, men i substansen er de i store træk bibeholdt. Definitionen af "tvangsfuldbyrdelsesgrundlag" fandtes ikke i Kommissionens ændrede forslag. Rådet indføjede denne definition for at afklare anvendelsesområdet for artikel 5. Definitionen af "ejendomsforbehold", "offentlige myndigheder" og "offentlige indkøbskontrakter" er blevet overflødige. Disse definitioner var nødvendige for anvendelsen af artikel 4, 7 og 8 i Kommissionens ændrede forslag, som Rådet ikke kunne acceptere, og som er udgået. Europa-Parlamentets ændring 9 er delvis omfattet af Rådets definition i den fælles holdning. Ændring 10, 11 og 13 blev imidlertid forkastet.

iii) Artikel 3

(Morarenter i tilfælde af forsinket betaling)

Ændring 14, 15 og 17

Rådet kunne følge hovedpunkterne i Kommissionens ændrede forslag. Disse består af følgende: Morarenter betales efter forløbet af en vis periode, uden at det er nødvendigt at fremsende en rykkerskrivelse. Rentesatsen for morarenter fastlægges under henvisning til en lovbestemt sats og en margen. De kontraherende parter bør frit kunne fastsætte andre betalingsperioder og rentesatser, hvis de mener, at dette ville være mere hensigtsmæssigt for deres aftalemæssige forbindelser.

Rådet kunne ikke bekræfte den foreslåede frist og visse detaljer i den foreslåede bestemmelse. Rådet blev efter en indgående drøftelse enigt om, at en frist på 30 dage efter modtagelsen af en faktura eller en tilsvarende betalingsanmodning ville være rimelig. Rådet delte Kommissionens og Europa-Parlamentets betænkeligheder vedrørende muligheden for misbrug af kontraktfriheden med hensyn til betalingsfristen. Rådet mente, at den antimisbrugsmekanisme, der var fastlagt i Kommissionens ændrede forslag, kunne forenkles og således blive mere effektiv. Kontraktbestemmelser, der er klart urimelige over for kreditor, er ikke bindende eller giver grundlag for skadeserstatning, medmindre de nationale domstole fastlægger andre bestemmelser, der er rimelige.

Rådet besluttede at tage hensyn til særlige situationer i visse medlemsstater. I disse situationer fungerer 30-dages-reglen sammen med parternes frihed til at fastsætte andre regler i deres særlige kontrakt undertiden utilfredsstillende. Der findes tilfælde, hvor en af parterne er så dominerende, at den anden part de facto er ude af stand til at forhandle en afbalanceret kontrakt. I andre tilfælde mangler en part måske tilstrækkelig faglig viden til at anvende kontraktfriheden rigtigt. Derfor indføjede Rådet en regel, som gør det muligt for medlemsstaterne at forlænge perioden, hvorefter der skal betales morarenter, til 60 dage, under forudsætning af at den respektive medlemsstat i sin nationale lovgivning enten indskrænker kontraktfriheden og forhindrer parterne i at fastsætte en længere frist end de 60 dage i deres kontrakt eller i stedet fastsætter en væsentligt højere rentesats.

Endelig kunne Rådet ikke acceptere bestemmelsen i artikel 3, stk. 1, litra j), i Kommissionens ændrede forslag. Denne bestemmelse ville forpligte medlemsstaterne til at sætte kreditor i stand til ikke alene at kræve morarenter, men også kompensation for alle yderligere tab, der er lidt som følge af den for sene betaling. Det var kun få medlemsstater, der kunne acceptere en så bred indfaldsvinkel. Flere medlemsstater anmodede i stedet om, at der indføjes en enklere bestemmelse, der forpligter medlemsstaterne til at sikre, at kreditor er berettiget til at kræve rimelig kompensation for udgifter til inddrivelse af gælden. Disse medlemsstater anførte, at den rentesats, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, litra d), i den fælles holdning, ikke i tilstrækkelig grad ville styrke kreditors stilling, og at der bør indføjes et nyt litra e), der kunne skulle omhandle udgifter til inddrivelse af gælden. Andre medlemsstater var uenige i dette synspunkt og gik imod en sådan bestemmelse; de anførte, at enhver tekst om kompensation ville føre til retlig usikkerhed på flere områder i direktivteksten.

I betragtning af ovenstående kunne Europa-Parlamentets ændring 14, 15 og 17 ikke medtages.

Som politisk kompromis besluttede Rådet at undlade at indføje en kompensationsbestemmelse, men på den anden side fastsætte margenen på et væsentligt højere niveau. Under tidligere drøftelser havde der været stor forskel mellem medlemsstaternes forslag, som varierede mellem 2 og 8 procentpoint. Rådet vedtog til sidst en margen på 6 procentpoint.

Kommissionen accepterede som kompromis disse ændringer.

iv) Artikel 4 (udgår)

(Ejendomsforbehold)

Ændring 18, 19 og 21

Rådet kunne ikke acceptere artikel 4 i Kommissionens ændrede forslag om ejendomsforbehold. Medlemsstaterne betvivlede i høj grad, at en sådan klausul ville fremskynde betalingerne. De fandt, at ejendomsforbeholdet snarere tjente til at beskytte kreditor mod enhver risiko for debitors insolvens. De var også bange for, at klausuler om ejendomsforbehold, navnlig en udvidet klausul om dette spørgsmål, ville interferere med nationale love om ejendom og insolvens, som direktivet ikke måtte gribe ind i. Kommissionen måtte til sidst indse, at der absolut ikke kunne skabes flertal for at beholde denne artikel i direktivet. Artiklen udgår derfor af den fælles holdning. Europa-Parlamentets ændring 18, 19 og 21 forkastes derfor.

v) Artikel 5

(Inkassoprocedurer for ubestridte krav)

Rådet havde store vanskeligheder med teksten til artikel 5 især med hensyn til den oprindelige affattelse i Kommissionens ændrede forslag. Rådets Juridiske Tjeneste gennemgik artiklen og fandt, at den ikke falder ind under Fællesskabets kompetence. Ikke desto mindre fandt Rådet, at bestemmelsen er væsentlig for direktivet og derfor ikke bør udgå. For at tage hensyn til udtalelsen fra Rådets Juridiske Tjeneste blev affattelsen derfor ændret, så medlemsstaterne ikke er forpligtede til at indføre en ny særlig procedure for inddrivelse af ubestridt gæld i deres borgerlige retspleje eller til at ændre deres nuværende retlige procedurer i en bestemt retning. De skal blot sikre, at der i reglen kan opnås et tvangfuldbyrdelsesgrundlag inden 90 dage.

Der mindes om, at Europa-Parlamentet ikke har forelagt ændringsforslag til denne artikel.

vi) Artikel 6 (udgår)

(Forenklede retsprocedurer for bestridte krav op til 20000 EUR)

Ændring 22 og 23

Rådet kunne ikke acceptere artikel 6 i Kommissionens ændrede forslag. Denne artikel ville have forpligtet medlemsstaterne til at indføre en ny procedure i deres retspleje. Rådets Juridiske Tjeneste fandt, at dette ville være gået ud over Fællesskabets retlige kompetence. Medlemsstaterne kunne heller ikke se behovet for en sådan ny procedure og fandt ikke, at en bestemmelse vedrørende inkassoprocedurer for bestridte krav hører til i et direktiv, der kun vedrører forsinkede betalinger. Den struktur, der er foreslået for en sådan procedure, blev ligeledes betragtet som uklar. Af den grund kunne denne bestemmelse ikke støttes i Rådet. Artiklen udgår derfor af den fælles holdning. Derfor forkastes Europa-Parlamentets ændring 22 og 23.

vii) Artikel 7 og 8 (udgår)

(Særlige regler for offentlige indkøbskontrakter)

Ændring 24, 25, 26, 27, 28 og 33

Artikel 7 og 8 i Kommissionens ændrede forslag indeholder bestemmelser om særlige regler for offentlige indkøbskontrakter. Rådet var fast overbevist om, at der ikke er nogen berettigelse for sådanne særlige regler, og at de generelle regler bør gælde både for den offentlige og den private sektor. Rådet påpegede ligeledes, at grænserne mellem private og offentlige handelstransaktioner er blevet uklare på grund af det stigende antal privatiseringer. Endelig kunne Rådet ikke se, hvordan problemet med underentreprenører kunne løses tilfredsstillende. De særlige regler finder ifølge det oprindelige forslag kun anvendelse på direkte entreprenører til offentlige myndigheder. Entreprenørerne selv er ikke forpligtede til at tilbyde samme vilkår til deres underentreprenører. Ifølge artikel 7 i Kommissionens ændrede forslag indføres en sådan forpligtelse, som ville have ført til, at en meget stor del af den private sektor ville være underlagt særlige regler for offentlige indkøbskontrakter. Rådet fandt, at det var langt enklere og mere overbevisende at forbedre de generelle regler og ikke lave særlige regler for den offentlige sektor. Det skal dog understreges, at der medtaget en antimisbrugsklausul i artikel 3 i dette direktiv. Kommissionen accepterede til sidst denne beslutning. I betragtning af ovenstående udgår disse to artikler af den fælles holdning.

Europa-Parlamentets ændring 24, 25, 26, 27, 28 og 33 forkastes dermed.

viii) Artikel 9 (udgår)

(Udvalg)

Ændring 29 og 34

Ifølge artikel 9 i Kommissionens ændrede forslag skulle der indføres en udvalgsprocedure, som ville have givet Kommissionen mulighed for at hæve rentesatsen og loftet for anvendelse af den forenklede procedure for bestredet krav. Da denne procedure ikke fik støtte i Rådet, blev udvalgsproceduren overflødig. For så vidt angår rentesatsen, besluttede Rådet, at i betragtning af spørgsmålets store betydning bør den normale lovgivningsprocedure følges for enhver ændring af rentesatsen. Denne artikel udgår således af den fælles holdning. Derfor forkastes Europa-Parlamentets ændring 29 og 34.

(ix) Artikel 10

(Gennemførelse)

Ændring 31

Rådet enedes om en længere overgangsperiode. Derudover vedtog Rådet to undtagelser, som medlemsstaterne skulle kunne indføre. For det første bør medlemsstaterne kunne opretholde særlige regler for behandling af betalinger i tilfælde af debitors insolvens. For det andet bør medlemsstaterne kunne udelukke sådanne kontrakter fra anvendelsesområdet for deres gennemførelseslovgivning, som er indgået inden overgangsperiodens udløb.

Der mindes om, at der i den nye artikel 5, stk. 2 (tidligere artikel 10, stk. 2), er taget fuldt ud hensyn til Europa-Parlamentets ændring 31.

(1) Dok. 12571/98.