KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
KOM(93) 649 endelig udg. 
Bruxelles, den 13. december 1993 
SKABELSE AF ET SÆT SIKKERHEDSKRITERIER OG -KRAV, 
DER ER ANERKENDT PÅ FÆLLESSKABSPLAN 
OG AF EN EGENTLIG SIKKERHEDSKVLTUR I 
HELE EUROPA 
Rapport om gennemførelse af Rådets resolutioner 
af henholdsvis den 22. juli 1975 
og den 18. juni 1992 
om de teknologiske problemer i forbindelse med 
nuklear sikkerhed 
(forelagt af Kommissionen) 
SKABELSE AF ET SAIT SIKKERHEDSKRITERIER Od -A/M V, 
DER ER ANERKENDT PÅ FÆLIÆSSKABSPIAN 
OG AF EN EGENTLIG SIKKERHEDSKULTUR I 
HELE EUROPA 
Rapport om gennemførelse af Rådets resolutioner 
af henholdsvis den 22. juli 1975 
og den 18. juni 1992 
om de teknologiske problemer i forbindelse med 
nuklear sikkerhed 
Resumé og konklusioner 
Kommissionen vedtog i 1992 en rapport om gennemførelsen af Rådets resolution af 22. juli 
1975 (SEC(92)79 endelig udg.), og efter at have gennemgået denne rapport vedtog Rådet den 
18. juni 1992 en resolution om Kommissionens forskellige tiltag til løsning af de teknologiske 
problemer i forbindelse med nuklear sikkerhed. I denne resolution fremhæves Fællesskabets 
rolle med hensyn til et af nøgleelementerne til konsolidering af nuklear sikkerhed, nemlig den 
forståelse, man i slutningen af 1980'erne fik for, at der forelå en lille, men reel 
sandsynlighed for alvorlige uheld med globale konsekvenser. 
1 henhold til Rådets resolution af 22. juli 1975 skulle medlemsstaterne og Kommissionen 
gradvis harmonisere Fællesskabets praksis og regler inden tor nuklear sikkerhed. 1 
resolutionen af 18. juni 1992 bekræftes disse FF-målsætninger, men samtidig slås der til lyd 
for, at samordningen mellem Fællesskabets sikkerhedsmyndigheder styrkes, og at 
Fællesskabets knowhow og erfaringer videreformidles til landene i Central- og Østeuropa og 
det tidligere Sovjetunionen. I begyndelsen af 1993 kan vi fastslå, at de første foranstaltninger 
til realisering af denne sidstnævnte målsætning går i den rigtige retning. Hvad angår 
videreførelse af de EF-foranstaltninger, der blev iværksat i 1975, kan det fastslås, at den 
europæiske harmonisering af praksis og regler inden for nuklear sikkerhed udvikler sig 
tilfredsstillende, selv om konjunkturerne for videreudvikling af kernekraft for tiden er 
ugunstige. 
Den primære målsætning er at udvikle et sikkerhedssystem, som i tilfredsstillende grad kan 
beskytte befolkningen og miljøet mod risikoen ved kernekraft. Kommissionen har nedsat to 
arbejdsgrupper, som skal bistå hermed. Den ene, "Reactor Safety Working Group" 
(RSWG), tæller repræsentanter for alle de organisationer, der er involveret i sikkerheden ved 
kernekraftanlæg: entreprenørvirksomheder, der opfører kraftværker, el-selskaber, 
sikkerhedsmyndigheder og disses tekniske hjælpeorganer; den anden, "Nuclear Regulators' 
Working Group" (NRWG), tæller udelukkende repræsenter for sikkerhedsmyndighederne. 
I disse to udvalg sidder også repræsentanter for de tilsvarende svenske, finske, og, som 
senest tilkommende, schweiziske organisationer. Det sikkerhedssystem, som gradvis skal 
oprettes, omfatter tre aspekter: organisation af sikkerhedsaspekterne, bl.a. på 
myndighedsniveau, metodologi til vurdering af sikkerheden og de tekniske regler. 
Der er sket store fremskridt inden for organisationen af reaktorsikkerhed, og i en nylig 
rapport "Objectives and Requirements of a Nuclear Safety Regulatory Regime" gives der 
en ret grundig gennemgang af de principper, der er enighed om på europæisk plan. 
Hvad angår metodologi til sikkerhedsvurdering, vil også rapporten KOM(88)788 
"Kernekraftværkers sikkerhed - mål og metoder" være et næsten komplet 
konsensusdokument, når det er blevet ajourført under hensyntagen til problemerne med 
alvorlige uheld. 
Med hensyn til de tekniske regler er situationen stærkt kompliceret. Del skyldes både. 
at reglerne er fastsat på forskellige hierarkiske niveauer, hvilket i visse tilfælde 
nødvendiggør initiativer fra industriens side, og at der skal tages hensyn til en lang række 
problemer i forbindelse med kernekraftværker, f.eks. valg af placering, design, 
idriftsætning og nedlukning. Med dokumentet fra 1981 "Principper for letvandsreaktorers 
sikkerhed" (KOM(81)519 endelig udg.) er der midlertid tale om en vigtig etape på dette 
område. Her opstilles en liste over de grundliggende og generelle sikkerhedsprincipper, 
der er anerkendt på EF-plan, og retningslinjerne for fremtidige foranstaltninger inden for 
sikkerhedskrav og koder og standarder. Dokumentet fra 1988 "Kernekraftværkers 
sikkerhed - mål og metoder" viser, at EF-landene stort set har nået op på samme 
sikkerhednsiveau, idet der dog er områder, hovedsagelig alvorlige uheld, hvor der stadig 
er behov for forbedringer. 
I løbet af 1992 har to forhold haft stor betydning for Kommissionens aktiviteter på dette 
område. Den ene vedrører EF selv, idet udsigten til det indre marked i 1993 har givet 
fornyet skub i harmoniseringen af de sikkerhedskrav, som de kommende generationer af 
kernekraftværker skal opfylde; det andet forhold, omvæltningerne i Østeuropa og USSR, har 
på EF-plan resulteret i PHARE- og TACIS-programmerne for bistand til de centralog 
østeuropæiske lande og det tidligere Sovjetunionen. Disse begivenheder har medført, at de 
forskellige sikerhedsmyndigheder i Fællesskabet har fået øjnene op for østlandenes 
problemer, og deres samarbejde indbyrdes og med deres kolleger i østlandene er som følge 
heraf blevet kraftigt udbygget. 
På europæisk plan har åbningen af grænserne for fri samhandel med nukleare materialer og 
navnlig liberaliseringen af offentlige indkøb i EF samt initiativer i tredjelande, især USA, til 
at udvikle nye avancerede og sikrere kernekraftværker, resulteret i, at de to største 
kernekraft-entreprenører og en række kernekraftværker i Europa har forenet deres viden og 
knowhow for at fremlægge et projekt, som kan godkendes i deres respektive lande. Dette 
projekt vil være i overensstemmelse med de ovennævnte grundlæggende 
sikkerhedsprincipper; disse skal dog suppleres af hensyn til risikoen for alvorlige uheld, som 
skal tages med allerede på tegnebordet; det kan konstateres, at de forskellige 
sikkerhedsmuhgheder og -krav og de regler og kriterier, der vil blive anvendt, allerede på 
projektets tidligste stadium er genstand for fælles beslutninger fra de to entreprenører og 
elværkerne i de to pågældende lande; disse fælles beslutninger vil med tiden blive forelagt 
sikkerhedsmyndighederne. Dette projekt kendes nu under betegnelsen under EPR (European 
Pressurized Reactor). Det vil være naturligt at håbe, at de forskellige aktører, der beskæftiger 
sig med nuklear sikkerhed i de andre europæiske lande, også efterhånden vil blive taget med 
i denne proces. Kommissionen vil i hvrt fald bestræbe sig på at befordre denne udvikling, 
som vil kunne munde ud i egentlige fælles regler og ikke blot harmonisering. 
Filer de politiske omvæltninger i Østeuropa og det tidligere Sovjetunionen og Vesteuropas 
erkendelse al problemerne med kernekraftværkernes sikkerhed i disse lande, har Rådet og 
Kommissionens navnlig ønsket, at de konkrete hasteforanstaltninger, EF har truffet som led 
i PI I ARE- og TACIS-programmerne, ledsages af en effektiv overførsel til østlandene af 
fællesskabets metoder, praksis, regler og kriterier inden for nuklear sikkerhed, så østlandene 
efterhånden kan øge sikkerheden ved deres kernekraftværker til det niveau, der findes i EF. 
Kommissionen ønsker ikke, at denne målsætning udelukkende gælder de bestående 
kernekraftværker, men også de fremtidige generationer af kernekraftværker, og den har netop 
taget et vigtigt tiltag i denne retning. Det drejer sig om en fælles undersøgelse mellem på den 
ene side Fællessakbets entreprenører og sikkerhedsmyndighedernes tekniske konsulenter, 
samordnet af EdF (Electricité de France) og GRS (Gesellschaft fur Reaktorsicherheit), og på 
den anden side de tilsvarende russiske organisationer. Undersøgelsen er en fælles (EF-
Rusland) analyse af mulighederne for at forbedre sikkerheden ved kernekraftværker, med det 
primære formål at indkredse, hvilke fælles foranstaltninger der vil kunne fremskynde disse 
forbedringer og påvirke den fremtidige udvikling i kerneenergien i Europa. Analysen skal 
endvidere tjene som støtte for videnoverførsel til Ruslands industri og dets institutter for 
sikkerhedsvurdering og for forskning og udvikling, så den europæiske knowhow kan udnyttes 
i de fremtidige russiske projekter. 
De kontakter, der i slutningen af 1990 blev etableret mellem medlemsstaternes 
sikkerhedsmyndigheder, repræsenteret i NRWG, og deres kolleger i Central- og Østeuropa 
og det tidligere Sovjetunionen, medførte, at Kommissionen allerede i 1991 nedsatte en gruppe 
"CONCERT" (CONCcrtation on European Regulatory Tasks) som ramme for samarbejdet 
mellem Fællesskabets og østlandenens sikkerhedsmyndigheder. Målet var at drage fordel af 
de samordningsstrukturer, der var skabt i Vesten med NRWG. Det fælles arbejde skulle 
vedrøre følgende tre områder: regelgrundlag og -procedurer, regelaspekterne ved de tekniske 
og operationelle problemer og de igangværende bistandsprogrammer. Det viste sig hurtigt, 
at overførslen til disse lande af EF's erfaringer med hensyn til organisation, procedurer og 
bestemmelser skulle udgøre et af de vigtigste aspekter ved bistanden til østlandene på området 
nuklear sikkerhed. 1 begyndelsen af 1992 nedsatte Kommissionen, efter forslag fra NRWG, 
"Regulatory Assistance Management Group" (RAMG); denne gruppe, der skulle bistå 
CONCERT, blev sammensat af de sikkerhedsmyndigheder i NRWG, der var rede til at bistå 
deres kolleger i Østeuropa som led i de af EF finansierede programmer for teknisk bistand. 
RAMG fører tilsyn med bistandsaktiviteterne og rådgiver Kommissionen om de forslag, der 
fremsættes på dette område. RAMGs opgave er navnlig at fastlægge og tilrettelægge 
bistanden til de regeludstedende myndigheder i Central- og Østeuropa og i det tidligere 
USSR, al hjælpe Kommissionen med opstillingen af et regionalt program for bistand til disse 
lande og at rådgive den om ansøgninger fra modtagerlandene, så de forventede fordele kan 
optimeres og resultaterne af bistandsprogrammerne kan undersøges og evalueres. 
For at løse alle de forskellige problemer i forbindelse med bistanden til Central- og 
Østeuropa og det tidligere USSR, nemlig driftssikkerhed, sikkerhed på designstadiet og støtte 
til sikkerhedsmyndighederne - en bistand, som skal opfylde et meget stort behov og sikre 
modtagerlandene effektiv støtte på sikkerhedsområdet - har Kommissionen ønsket at samle 
de europæiske organisationer, der skal yde denne bistand: el-selskaber (TPEG), 
sikkerhedsmyndigheder (RAMG) og disses støtteorganisationer (TSO) samt de entreprenører, 
der opfører kernekraftværker (ENAC). Samarbejdet inden for disse konsortier er meget 
frugtbart, og de iværksatte projekter giver de europæiske organisationer en enestående 
mulighed for al gennemføre et harmonise ringsprojekt i fællesskab. Mens alle Kommissionens 
aktiviteter tog sigte på harmonisering på europæisk plan af sikkerhedspraksis og regler pa 
grundlag af en mere eller mindre abstrakt fremgangsmåde baseret på drøftelser og 
sammenligninger mellem medlemsstaternes holdninger, giver gennemførelsen af disse 
bistandsprojekter de europæiske organisationer lejlighed til at udnytte resultaterne af dette 
FF-samarbejde til fordel for bistandsmodtagerne. Den samordning og det samarbejde, der 
således på pragmatisk vis skabes mellem de deltagere, der i fællesskab er ansvarlige for et 
projekt, kan kun være til fordel for EFs tiltag på dette område, hvor bistandsprogrammerne 
indirekte spiller en rolle som katalysator. 
I denne for Kommissionens politik gunstige situation - i kølvandet på EPR-projektet og 
bistandsprogrammerne - kan man forestille sig en vis forstærkende virkning på EF-plan, som 
efterhånden vil få medlemsstaternes sikkerhedsmyndigheder, støtteorganer, el-selskaber og 
entreprenører til at drøfte og nå frem til konsensus om medlemsstaternes egne 
sikkerhedsproblemer, f.eks. med hensyn til anlægsdesign, driftssikkerhed eller 
myndighedernes godkendelse. Denne udvikling vil styrke solidariteten mellem dem, der er 
ansvarlige for sikkerheden i Fællesskabet, og vil kunne ændre befolkningens holdning til 
kerneenergi. 
Efter over 20 års høringer, drøftelser og samordningsaktiviteter skabes der hermed gradvis 
et sikkerhedssystem, der er anerkendt i en bredere international sammenhæng, herunder 
navnlig i Central- og Østeuropa og det tidligere USSR. Absolut sikkerhed er imidlertid et lige 
så utopisk mål som absolut sundhed. Sikkerheden kan altså altid forbedres, og i en tid med 
stadige teknologiske fremskridt må myndighederne aldrig tabe dette mål af syne; de må 
derfor sørge for, at der er tilstrækkelige midler til rådighed, og at de udnyttes efektivt. for 
så vidt de bestående anlæg angår skal EF-samarbejdet bygge på resultaterne af forskningen, 
sålænge der stadig er objektive grunde til at fortsætte denne forskning. Hvad angår de 
fremtidige kernekraftværker, skal de teknologiske nyskabelser altid vurderes ud fra 
sikkerhedshensynet og tjene dette hensyn. 
Udover sikkerhedssystemet, som nu er under udvikling, er det endelige mål at skabe en 
egentlig sikkerhedskultur i EF og efterhånden i hele Europa. 
SKABELSE AF ET SÆT SIKKERHEDSKRITERIER OG -KRAV, 
DER ER ANERKENDT PÅ FÆLLESSKABSPIAN 
OG AF EN EGENTLIG SIKKERHEDSKULTUR I 
HELE EUROPA 
Rapport om gennemførelse af Rådets resolutioner 
af henholdsvis den 22. juli 1975 
og den 18. juni 1992 
om de teknologiske problemer i forbindelse med 
nuklear sikkerhed 
5 -
I )e teknologiske problemer i forbindelse med 
nuklear sikkerhed 
Kommissionen vedtog i 1992 en rapport om gennemførelsen af Rådets resolution af 22. juli 
1975 (SEK(92)79 endelig udg.), og efter at have gennemgået denne rapport vedtog Rådet den 
18. juli 1992 en resolution om Kommissionens forskellige tiltag til løsning af de teknologiske 
problemer i forbindelse med nuklear sikkerhed. Kommissionens rapport omfattede 
tidsrummet 1987-1991, og Rådets resolution tog udgangspunkt i situationen i 1991. 
Øjeblikket er derfor nu kommet til at se, hvordan de forskellige målsætninger i Rådets 
resolution er blevet opfyldt her i begyndelsen af 1993. Inden vi kommer nærmere ind på de 
forskellige punkter i resolutionen, gennemgår vi kort den økonomiske og politiske udvikling 
på kerneenergiområdet i verden som helhed siden 1991 og de begivenheder, der i eller uden 
for Fællesskabet har kunnet påvirke Kommissionens aktiviteter, samt de resultater, der er 
indhentet vedrørende de teknologiske problemer med nuklear sikkerhed. 
I 1991 var situationen på kerneenergiområdet den, at programmerne for opførelse af 
kernekraftværker i de lande, der anses for positivt indtillede over for kernekraft (Frankrig, 
Japan, USA), var stærkt reducerede, og mange lande (Spanien, Italien, Nederlandene, 
Sverige, England, Tyskland, Belgien m.fl.) havde indfort et moratorium på dette område. 
Denne situation blev yderligere befæstet af den rigelige adgang til fossilt brændsel til lave 
og relativt stabile priser (olie fra Mellemøsten, gas og kul fra Østeuropa og det tidligere 
USSR) og de alvorlige sikkerhedsproblemer med kernekraftværkerne i østlandene og det 
tidligere USSR, som skræmte opinionen i Vesten. I 1992 udskød man beslutningen om at 
sætte formeringsreaktoren CREYS MALVILLE i drift på ny, og de foreløbige undersøgelser 
i forbindelse med EFR-projektet (European Fast Reactors) er praktisk talt til ende. 
Offentlighedens begyndende indblik i de negative miljøvirkninger af fossilt brændsel vil 
måske på lidt længere sigt åbne vejen for investeringer i kernekraftværker. Imidlertid er 
fortolkningerne af undersøgelserne af miljøkonsekvenserne af fossilt brændsel til tider 
selvmodstridende, og den offentlige mening i Europa har endnu ikke fået øjnene op for den 
enorme vækst i energiefterspørgslen, som allerede nu begynder at tegne sig i Asien. 
I begyndelsen af 1993 er der stadig tale om en generelt negativ konjunktur. 
Med hensyn til anlægssikkerheden er situationen imidlertid helt anderledes. Myndighederne 
har med umindsket styrke arbejdet på at forbedre sikkerheden ved de bestående anlæg, og 
i de vestlige lande opfatter de instanser, der har ansvaret for gennemførelsen al 
kerneenergiprogrammerne (sikkerhedsmyndigheder, entreprenører, driftsledere og 
forskningsinstitutter), sikkerheden som et absolut krav, der går forud for de økonomiske 
aspekter. 
1 1992 har to begivenheder haft stor betydning for Kommissionens aktiviteter på 
sikkerhedsområdet. Den ene begivenhed, i EF selv, var det kommende indre marked (i 
1993), der atter satte gang i harmoniseringen af de sikkerhedskrav, som fremtidens 
kernekraftværker skal opfylde; den anden begivenhed, uden for Fællesskabet, som gav stødet 
til PHARE- og TACIS-programmerne for bistand til Central- og Østeuropa og det tidligere 
USSR, har givet de forskellige sikkerhedsinstanser i EF indsigt i østlandenes problemer. 
Dette har medført øget samordning mellem dem indbyrdes og har affødt et omfattende 
samarbejde med deres kolleger i østlandene. Det er på denne baggrund, vi vil gennemgå de 
enkelte punkter i Rådets resolution af 18. juli 1992 for at se, hvordan Kommissionen har 
taget hensyn til dem i gennemførelsen af sin politik. Vi vil således gennemgå betydningen 
af Fællesskabets indsats; de midler, der er anvendt i denne forbindelse, bl.a. skabelsen af et 
systematisk samråd mellem medlemsstaternes organisationer; det nødvendige videnskabelige 
og tekniske grundlag; inddragelse af Centralog Østeuropa og det tidligere USSR i EF's tiltag 
på dette omårde. 
I. Betydningen af Fællesskabets indsats 
Rådet "erkender de fremskridt, der er gjort med henblik pa at sikre en tilstrækkelig og 
tilfredsstillende grad af beskyttelse af befolkning og miljø i Fællesskabet på det i praksis 
højest opnåelige sikkerhedsniveau samt med henblik på at bidrage til international accept af 
tilsvarende høje sikkerhedsniveauer". 
Fællesskabets aktiviteter med hensyn til de teknisk-forskriftsmæssige aspekter ved 
reaktorsikkerhed gennemføres generelt som led i en "harmonisering" af sikkerhedsregler og -
kriterier. Udtrykket harmonisering er ikke altid det bedst egnede til at beskrive Fællesskabets 
aktiviteter på dette område; i nogle tilfælde vil det være bedre at anvende begrebet "tilstræbt 
ækvivalens", men på nærværende stadium bør der skelnes mellem anlæg, der er under 
opførelse eller i drift, og de fremtidige generationer af kernekraftværker. For de førstes 
vedkommende har det lige siden Rådets resolution fra 1975 været praksis at fremme et 
systematisk samråd mellem de forskellige sikkerhedsaktører i EF-landene 
(sikkerhedsmyndigheder og regeludstedende myndigheder, elektricitetsselskaber og 
entreprenører) i Kommissionens forskellige arbejdsgrupper; målet har været at nå til 
konsensus om ækvivalensen mellem de fremgangsmåder, metodologier, valgmuligheder, 
regler og kriterier på sikkerhedsområdet, som anvendes i medlemsstaterne. Denne praksis 
fortsætter på en lang række områder, som det vil fremgå nedenfor. Allerede i 1981 blev der 
opstillet en liste over grundlæggende sikkerhedsprincipper, som accepteres og anvendes i hele 
EF. Dengang drejede det sig mindre om resultatet af en harmonisering mellem 
medlemsstaternes forskellige holdninger, end om fastlæggelse af en fælles holdning, hvis 
efterlevelse først kunne kontrolleres bagefter. I 1989 gav Kommissionens meddelelse til 
Rådet "Kernekraftværkers sikkerhed - mål og metoder" [KOM(88)788] en beskrivelse af de 
sikkerhedsmål og -metoder, som var nået generel konsensus om i EF. 
Hvad de kommende generationer af kernekraftværker angår, ser udsigterne for EF-indsatsen 
noget anderledes ud. Åbningen af grænserne for fri samhandel med nukleare materialer og 
navnlig liberaliseringen af offentlige indkøb i EF samt de initiativer, der er taget i 
tredjelande, især i USA, med henblik på øget sikkerhed ved nye kernekraftværker, har på 
europæisk plan fået de to vigtigste kerneenergientreprenører og -værker til at forene deres 
knowhow for at foreslå et projekt, som kan godkendes i deres respektive lande. Dette projekt 
vil opfylde de ovennævnte grundlæggende sikkerhedsprincipper. Disse skal imidlertid 
suppleres al hensyn til risikoen for alvorlige uheld, som allerede skal medtages på 
tegnebordet; det kan konstateres, at de sikkerhedskrav, -regler og -kriterier, som vil blive 
anvendt, allerede på projektets tidligste stadium er genstand for fælles beslutninger fra de to 
entreprenører og elværkerne i de to pågældende lande, og disse fælles beslutninger vil med 
tiden blive forelagt sikkerhedsmyndighederne. Projektet benævnes EPR (European 
- 7 -
Pressurized Reactor). Det er naturligt at håbe, at de forskellige instanser med ansvar for 
nuklear sikkerhed i de andre europæiske lande også efterhånden vil blive inddraget i denne 
proces, fællesskabet vil i hvert fald bestræbe sig på at fremme denne udvikling, som bør 
munde ud i, at den hidtidige stræben efter ækvivalens og harmonisering kan erstattes med 
lælles regler. 
Uvis vi i toppen af lorskriftshierarkiet på kernekraftområdel placerer de grundlæggende 
sikkerhedsprincipper, som gælder for alle reaktortyper, og derunder placerer 
sikkerhedsvalgmulighederne og -kravene og de forskellige regler og kriterier, der i høj grad 
afhænger af den pågældende reaktortype, finder vi i bunden af dette hierarki de koder og 
standarder for fremstilling af og kontrol med de forskellige komponenter af kernekraftværker, 
som industrien bruger, bl.a. for at sikre stålkomponenternes holdbarhed i hele det 
pågældende anlægs levetid. Kommissionens aktiviteter på området koder og standarder, som 
oprindeligt var rettet mod hurtigreaktorer, er efterhånden blevet vendt mod vandreaktorer. 
Det drejer sig om prænormativt arbejde, som skal lægge det tekniske grundlag for en 
harmoniseret fremgangsmåde til udvikling af europæiske industrikoder. Gennemførelsen af 
EPR-projektet giver dette arbejde en ny dimension. Det er klart, at de koder og standarder, 
der skal anvendes til fremstilling af og kontrol med komponenterne til de fremtidige EPR-
reaktorer, skal kunne forsynes med et europæisk mærke. Det er vanskeligt at forestille sig, 
at EF kan indlade sig på at udvikle et fuldstændigt sæt af koder og standarder. Det ville 
kræve for stor en indsats og ville endvidere til dels overlappe det arbejde, der f.eks. allerede 
er gjort i Frankrig med RCCM-koden, i Tyskland med KTA og i USA med ASME. Opgaven 
bliver snarere at fastslå ækvivalensen mellem bestemte dele af de forskellige koder. Denne 
proces er allerede påbegyndt og bør videreføres systematisk. I næste etape bør der udarbejdes 
en manual, som definerer det samlede sæt koder og normer, der kræves til opførelse al et 
EPR-kernekraftværk. Dette sæt skulle i så fald bestå af dele af de forskellige allerede 
eksisterende koder, som er godkendt på EF-plan, og som om nødvendigt suppleres med 
koder, der udvikles på europæisk plan. eller med forbedrede eller supplerede eksisterende 
koder. For ophavsmændene til EPR-projektet er realiseringen af disse ambitiøse mål en 
nødvendighed. Selve realiseringen påhviler industrien, men EF-aktiviteterne inden for koder 
og standarder er væsentlige for at stimulere gennemførelsen af en sammenhængende plan 
baseret på specialundersøgelser og for at sikre projektet det europæiske mærke, ved at de 
berørte parter i alle EF-landene deltager. I 1993 vil Kommissionen disponere over betydelige 
finansielle midler til at fremskynde denne proces. 
8 -
II. Midlerne: Høring'og samarbejde udvides til al omfatte alle dem, der er involveret 
i nuklear sikkerhed 
Rådet "tilskynder Kommissionen, nationale sikkerhedsmyndigheder, institutioner med 
evaluering af nuklear sikkerhed som speciale, F&U-institutioner, producenter af elektricitet 
på grundlag af kernekraft i Fællesskabet til fort sal al deltage aktivt i den igangværende, vel 
indarbejdede konsultations- og samarbejdsproces, inden for rammerne af resolutionen af 
1975". 
Denne konsultations- og samarbejdsproces er fortsat i arbejdsgruppen "Reaktorsikkerhed" 
(RSWG - Reactor Safety Working Group), som består af respræsentanter for 
sikkerhedsmyndighederne og disses tekniske støtteorganer, repræsentanter for 
kernekraftværkerne og entreprenørerne. Endvidere deltager svenske og finske eksperter som 
observatører i RSWG's arbejde. I 1992 havde gruppen afsluttet sit arbejdsprogram på 4 år 
(1988-1992); i denne forbindelse foretog den en kritisk gennemgang af sine arbejdsmetoder, 
af udviklingen i aktiviterne under arbejdsprogrammet 1988-1992 og af retningslinjerne for 
gruppens fremtidige arbejde i perioden 1992-1996. 
Hvad gruppens arbejdsmetoder angår, har den lagt stor vægt på udveksling af oplysninger 
om situationen i de forskellige EF-lande, om vigtige hændelser i sikkerhedsmæssig henseende 
og om de igangværende probabilistiske undersøgelser; konklusionen heraf var, at gruppen 
udgjorde et enestående forum på dette område, hvor sikkerhedsmyndigheder, 
kernekraftværker og entreprenører delte deres erfaringer. Efter gruppens mening var 
arbejdsgrupper, task force-grupper, undersøgelseskontrakter og tilbundsgående drøftelser af 
de redegørelser og rapporter, de mundede ud i, effektive midler til at nå frem til 
harmonisering baseret på konsensus. Den fandt dog, at resultaterne af dens arbejde burde 
resultere i flere publikationer. 
Hvad angår de aktiviteter, der var planlagt i 1988, kunne RSWG konstatere, at de alle var 
påbegyndt, og at nogle af dem var ført til ende; nogle skal dog videreføres, herunder bl.a. 
arbejdet med evaluering af de eksisterende sikkerhedsmargener, alvorlige uheld, 
probabilistiske vurderingsmetoder samt sikkerhedsprincipper og koder og standarder for 
avancerede reaktorer. Der er tale om områder, som RSWG agter at koncentrere sig om i 
perioden 1992-1996. Der er ikke hermed tale om nogen drastisk ændring i de tidligere 
retningslinjer, som både byggede på udviklingen i harmoniseringsbestræbelserne, som det 
fremgik af en konsensusdokument fra 1987, og de sikkerhedsmæssige konsekvenser af 
Tjernobyl-uheldet; men der tages hesyn til udviklingen i den generelle situation, bl.a. 
østlandenes kernekraftværker og åbningen af det store europæiske marked. Tendenserne i 
retning af mere universelle sikkerhedsmål og -kriterier, med deltagelse af østlandene, er en 
glimrende lejlighed til at intensivere arbejdet og drage konklusioner på følgende 
nøgleområder: alvorlige uheld, evaluering af sikkerhedsmargener og probabilistiske 
metodologier. 
Vi vil hurtigt gennemgå de vigtigste af de aktiviteter, der allerede blev igangsat i den 
foregående arbejdsplan, og gøre rede for dem under hensyntagen til de ovennævnte 
prioriterede opgaver; de skal videreføres samtidig med de nye foranstaltninger, som planen 
for perioden 1992-1996 munder ud i. 
9 -
Som led i vurderingen af sikkerhedsmargenerne har man på grundlag af en række 
"benchmark" aktiviteter kunnet opstille et sæt hypoteser og realistiske data vedrorende udslip 
af lissionsproduktcr og de strålingsmæssige konsekvenser af et dimensioneringsuheld, dvs. 
voldsomt brud på et hovedrørsystem i en trykvandsrcaktors primærkredsløb. Samme 
foranstaltning gennemføres for uheld, hvor der er tale om brud på rørsystemerne i 
dampgeneratorer. Der vil blive igangsat en ny foranstaltning til vurdering af de eksisterende 
margener for indeslutningsstrukturernes holdbarhed i tilfælde af alvorlige uheld; der vil blive 
taget hensyn hertil i udarbejdelsen af en ajourført rapport om håndtering af alvorlige uheld. 
Problemet med kravsspecifikationer til elektriske komponenter, der har betydning for 
sikkerheden, under hensyntagen til risikoen for alvorlige uheld behandles for tiden i et 
benchmark forsøg. 
På området probabilistiske sikkerhedsvurderinger har RSWG hidtil lagt størst vægt på 
udveksling af oplysninger, herunder navnlig forelæggelsen af de probabilistiske 
sikkerhedsvurderinger i medlemsstaterne. Fra nu af skal vægten lægges på 
metodeharmonisering. På det driftssikkerhedsmæssige område skal sammenligningerne, efter 
offentliggørelse af en konsensusrapport om de regelmæssige revurderinger, også omfatte 
revurderinger, hvori der tages hensyn til kravet om beskyttelse mod jordskælv. Der bør 
fortsat udveksles oplysninger om den praksis, der anvendes ved ændring al anlæg. Der vil 
endelig blive iværksat en foranstaltning til løsning af det omfattende problem med 
kravsspecifikationer til sikkerhedsprogrammel. 
RSWG's arbejde er især koncentreret om de avancerede kernekraftværker, som vil kunne 
blive foreløbere for den første generation af fremtidens kernekraftværker. Kernekraftværker 
af revolutionært design, med sikkerhedsegenskaber, der adskiller sig fra de nuværende 
kraftværker, drøftes også; de er taget op i undersøgelser, som er blevet forelagt og drøftet 
i RSWG. Men umiddelbart samler interessen sig snarere om kernekraftværker, som er en 
videreudvikling af de nuværende kraftværker, med forbedrede sikkerhedsegenskaber. F.eks. 
kan nævnes REP 2000-programmet, som er lanceret af EdF, og som efterhånden nærmer sig 
det tysk-franske EPR-projekt. Informationsudvekslingen og de første drøftelser om 
sikkerhedsprincipper, - muligheder og -regler er for tiden koncentreret om dette projekt, som 
på ny understreger det presserende behov for harmonisering af koder og standarder for 
fremstilling af og kontrol med de vigtigste stålkomponenter i PWR-kraftværkerne. Det 
fransk-tyske forsøg med sammenligning af praksis, koder og standarder for fremstilling af 
reaktortanke er el udgangspunkt, som også bør benyttes for andre komponenter, og som 
senere bør indgå i el systematisk harmoniseringstiltag på europæisk plan. Dette tiltag skal 
ligge i forlængelse af det standardforberedende arbejde, der har været i gang i lang tid, og 
som fortsat gennemføres omkring stålkomponenterne i kraftværkernes primære kredsløb 
(fremstilling og driftstilsyn, strukturel mekanik og materialer). 
Denne hurtige gennemgang er ikke udtømmende; den har kun til formål at belyse de punkter, 
som for tiden fortjener størst opmærksomhed. Hvis denne gennemgang i første omgang 
forekommer ujævn, skal det understreges, at de nævnte foranstaltninger er brikker i et 
puslespil, der er ved at blive samlet, (beskrevet i de tidligere rapporter, navnlig af 6. april 
1987 (KOM(87)96 endelig udg.) og af 23. januar 1992 (SEK(92)79 endelig udg.), som vi 
ikke mere vil komme ind på i dette dokument). RSWG's aktiviteter hænger tæt sammen med 
arbejdet i arbejdsgurppen "Nukleare myndigheder" (NRWG - Nucelar Regulators' Working 
Group), hvor kun sikkerhedsmyndighederne har sæde. Det kan generelt fremføres, at 
RSWG's aktiviter udgør grundlaget for NRWG's arbejde, som vedrører de mere specifikt 
- 10 -
forskriftsrelaterede aspekter, mens RSWG forinden har været forum for 
informationsudveksling og etablering af teknisk konsensus. Dog må man ikke tilskrive de to 
arbejdsgrupper for stive rammer; det vil senere fremgå, at de ikke altid passer. Der bør først 
og fremmest lægges vægt på et vigtigt punkt i den harmonisering, der søges tilvejebragt 
gennem det samarbejds- og konsultationsnet, Kommissionen har oprettet inden for rammerne 
af RSWG: både harmonisering og den tilstræbte ækvivalens mellem sikkerhedsregler og -
praksis er processer, der er i stadig udvikling, og som stadig gentager sig, og som bygger 
på resultaterne af teknologisk innovation og forskning, efterhånden som disse dukker op. 
Inden vi går nærmere ind på dette aspekt af Fællesskabets tiltag, skal det bemærkes, at 
Kommissionen støtter en lang række aktioner til fremme af europæiske net for evaluering af 
og kravsspecifikationer til sikkerhedskontrol (ENIQ "European Network for Inspection 
Qualification"), undersøgelser af virkningerne af stråling på reaktortankenes materialer 
(AMES: "Action on Reactor Pressure Vessel Materials Irradiation Effects and Studies") og 
evaluering af stålkomponenter (NESC: "Network for Evaluating Steel Components"); 
koordineringen af disse net er pålagt FFC. 
- 11 
111. Videnskabelig og teknisk støtte 
"Rådet bekræfter på ny det teknologiske fremskridts værdi for sikkerheden i nukleare anlæg 
og opfordrer i tilknytning hertil medlemsstaterne og Kommissionen til at fortsætte og styrke 
deres samordning via betydningsfulde fælles aktioner vedrørende nøgleproblemer på 
sikkerhedsområdet. Det fremhæver derfor den afgørende betydning af forskning og teknologisk 
innovation inden for nuklear sikkerhed samt nødvendigheden af at fortsætte og intensivere 
aktionerne i Fællesskabet, herunder undersøgelsen aj fremtidige reaktorgenerationer. Sådanne 
aktioner kan eventuelt udvides til tredjelande, navnlig landene i Cetral- og Østeuropa og 
republikkerne i det tidligere USSR. " 
De sikkerhedsregler og -kriterier og den praksis, der anvendes i de bestående 
kernekraftværker, hviler på den ekspertise, der forefandtes, da de blev udformet; denne 
ekspertise var generelt baseret på resultaterne af forskningsprogrammer, der tog sigte på at 
indkredse de ofte komplekse fysiske fænomener, bl.a. i tilfælde af uheld. De uheld, der 
skulle tages højde for i projektering af et anlæg, blev kortlagt og placeret inden for rammerne 
af et såkaldt dimensioneringsuheld, som skulle dække alle tænkelige uheldssituationer. I de 
tilfælde hvor den forhåndenværende viden forekom utilstrækkelig eller usikker, indførtes 
"forsigtighedsmargener" af forskellig størrelse. Denne situation har siden ændret sig som 
følge af en række forskningsprogrammer; men navnlig TMI 2-uheldet i 1979 satte definitivt 
spørgsmålstegn ved begrebet dimensioneringsuheld og satte gang i nye 
forskningsprogrammer, som skulle evaluere de bestående sikkerhedsmargener i forhold til 
uheld, der var alvorlige end "dimensioneringsuheldet". 
Som nævnt ovenfor, hviler den samordning og det samarbejde, der skal fremme 
harmonisering af sikkerhedsnormerne, på, at de organer, der er repræsenteret i RSWG, når 
til konsensus mellem de forskellige valgmuligheder. Med denne form for konsensus kan der 
kun opstilles fælles regler, hvis det videnskabelige grundlag, som f.eks. indgående kendskab 
til de fysiske fænomner, kendskab til materialernes egenskaber og de stadig mere 
sofistikerede metodologier, der anvendes til sikkerhedsevaluering og -analyser, selv er 
genstand for konsensus. Ved slutningen af 1980'erne var et betydeligt antal store 
forskningsprogrammer vedrørende reaktorsikkerhed ved at være tilendebragt i USA og 
Europa (LOFT, LACE, MARVIKEN, ACE, BETA, PEHBUS SFD, LOBI .^.), men som 
følge af budgetrestriktioner blev der kun iværksat ganske få nye projekter, såsom PHEBUS 
P.F. (fissionsprodukter) i Frankrig (et projekt som Kommissionen deltager i og støtter 
finansielt), og FARO-projektet ved Det Fælles Forskningscenters institut for 
sikkerhedsteknologi i Ispra. Kommissionen var dengang klar over, at der burde iværksættes 
yderligere forsøgsarbejde, og at der stadig skulle gøres et stort arbejde med at udnytte de 
mange resultater, som allerede var indhentet i medlemsstaterne, så de kunne overføres og 
anvendes på teknisk-standardforberedende plan. Dette er baggrunden for, at der i 1990 blev 
foreslået el samordnet handlingsprogram vedrørende reaktorsikkerhed, godkendt af Rådet den 
28 november 1992. Programmel er senere gradvis blevet åbnet for deltagere fra de central 
og osteuropæiske lande. Hovedemnet for programmet er indeslutning af radioaktivitet i 
tilfælde af alvorlige uheld, og de 8 igangsatte projekter falder inden for følgende områder: 
analyse af uheldsforløb; kravsspecifikationer til indeslutningssystemet og dettes adfærd: 
håndtering af og kontrol med uheld. Arbejdsmetoden består i samråd baseret på de seneste 
videnskabelige resultater af nationale programmer eller EF-programmer; disse resultater 
udnyttes i fællesskab og gøres til genstand for fælles analyser, undersøgelser og 
- 12 -
fortolkninger. De midler, der er afsat til de enkelte projekter, giver plads til at påbegynde 
visse yderligere eksperimenter. Endemålet med programmet er at bidrage til videnskabelig 
og teknisk konsensus om en række sikkerhedsnøglepunkter. Som eksempel kan nævnes 
projekterne "Brint", "Kildebegreb" og "Vekselvirkninger mellem kølemiddel og smeltet 
brændsel", som forventes at kunne udfylde visse huller i vores viden om risikoen for 
brinteksplosion, problemerne med tilbageholdelse af fissionsprodukter i indeslutningen eller 
risikoen for dampeksplosion. Det drejer sig her om tre områder, som ville kunne skabe 
vanskeligheder for de konsultations- og samarbejdsaktiviteter, der skal gennemføres af RSWG 
med sigte på harmonisering af sikkerhedsregler og -praksis, når det f.eks. drejer sig om at 
behandle problemet med håndtering af alvorlige uheld eller tage højde for de eksisterende 
margener for indeslutningsstrukturernes stabilitet, f.eks. over for chockbølger fremkaldt af 
damp- eller brinteksplosioner. Dette belyser den tætte sammenhæng mellem Kommissionens 
leknisk-forskriftsrelaterede foranstaltninger og forskningen i nuklear sikkerhed. På trods af 
de ovennævnte betydelige samordningsbestræbelser på EF-plan, men også på internationalt 
plan, f.eks. inden for rammerne af CSNI under NEA (OECD), sker der en stadig reduktion 
i bevillingerne til nuklear sikkerhedsforskning på både nationalt plan og EF-plan. Denne 
situation er foruroligende, og politikerne ignorerer fortsat de indtrængende henvendelser fra 
bl.a. CST (det videnskabelige og tekniske udvalg under EURATOM), fra dem, der er 
ansvarlige for sikkerhedsaspekterne, og fra ekspertkredse. 
Sikkerheden ved de kommende kernekraftværker er centrum for en debat om kernekraftens 
fremtid, affødt af Tjernobyl-uheldet. For at imødegå den pessimisme, som vandt frem i 
kernekraftkredsene, indledte industrien og el-selskaberne omfattende undersøgelser for at 
forbedre de ellers vel gennemprøvede anlægskoncepter eller udvikle ny koncepter. Det 
primære formål var at forbedre sikkerheden. Og i modsætning til udviklingen af 
letvandsreaktorer i 1960'erne lå sikkerhedskravene til grund for de nye losninger, og den 
teknologiske innovation tog først og fremmest sigte på øget sikkerhed. Kommissionen har i 
de seneste år fulgt denne udvikling opmærksomt og har ladet udføre en række undersøgelser, 
hvor sikkerhedsegenskaberne ved de vigtigste igangværende projekter blev gennemgået. El­
selskaberne og entreprenørerne har endvidere regelmæssigt holdt RSWG underrettet om 
kravsspecifikationerne og udviklingen i EPR-projektet. 
lifter de politiske omvæltninger i Østeuropa og det tidligere USSR og Vestens erkendelse af 
sikkerhedsproblemerne ved kernekraftværkerne i disse lande har el af Rådets og 
Kommissionens vigtigste mål været, at Fællesskabets konkrete bistandsaktiviteter i PHARE-
og TACIS-programmerne skulle ledsages af en effektiv overførsel til østlandene af 
Fællesskabets metodologier, praksis, regler og kriterier på sikkerhedsområdet, så 
sikkerhedsniveauet i østlandenes kernekraftværker efterhånden kunne nå op på samme niveau 
som i de europæiske anlæg. Kommissionen ønsker ikke, at dette udelukkende skal gælde for 
de bestående anlæg, men også for de fremtidige generationer af kernekraftværker, og den har 
netop igangsat en omfattende aktion med dette sigte. Det drejer sig om en fælles 
undersøgelse, som dels gennemføres af entreprenører og sikkerhedsmyndighedernes tekniske 
støtteorganisationer i Fællesskabet, samordnet af henholdsvis EdF og GRS, dels af de 
tilsvarende russiske organisationer. Undersøgelsen består i en fælles (EF/Rusland) analyse 
af mulighederne for at forbedre sikkerheden i de vigtigste reaktortyper, og det primære 
formål er at finde frem til, hvilke fælles foranstaltninger der vil kunne fremskynde denne 
forbedring af sikkerheden og have en positiv indvirkning på kerneenergiens fremtid i Europa. 
Denne analyse vil endvidere danne ramme for en omfattende overførsel af viden til Ruslands 
- 13 -
industri, dets sikkerhedsevalueringsinstitutter og forsknings- og udviklingsinstitutter, så den 
europæiske knowhow kan udnyttes i de fremtidige russiske projekter. Fællesskabets 
teknologiske innovation og forskningsresultater vil indgå i denne videnoverførsel. 
Foranstaltningen vil strække sig over ca. 3 år; der er altså tale om en betydelig indsats, der 
vil betyde ca. 25 mandår på hver side (EF og Rusland). 
I den første del af undersøgelsen, "udviklingen i sikkerhedskravene til kernekraftværker", 
skal de næste 20-30 års sikkerhedsmål og -praksis indkredses, og i den anden del, 
"udfordringer og løsninger", vil man søge at indkredse de områder, hvor der kan ventes at 
fremkomme lovende initiativer. 
IV. Indsatsen på forskriftsrelateret plan 
"Rådet anmoder medlemsstaterne om med aktive bidrag fra Kommissionen at fortsætte 
bestræbelserne på at sikre, dels at samrådet mellem de nationale sikkerhedsmyndigheder i 
Fællesskabet om sikkerhedskriterier og -krav øges, dels at de opnåede konklusioner 
indarbejdes i medlemsstaternes praksis, således at man kan nå frem til et sæt 
sikkerhedskriterier og -krav, der er anerkendt på fællesskabsplan. " 
Kommissionens politik til harmonisering af sikkerhedskrav, -kriterier og -regler blev indledt 
i begyndelsen af 1970'erne og blev befæstet i resolutionen af 22. juli 1975 om de 
teknologiske problemer i forbindelse med nuklear sikkerhed. Denne politik hviler på 
systematiske bestræbelser på samarbejde og samråd med de instanser, der beskæftiger sig 
med nuklear sikkerhed i medlemsstaterne, og forberedes i de arbejdsgrupper, Kommissionen 
har nedsat. Arbejdet i gruppen for reaktorsikkerhed RSWG er kort beskrevet ovenfor. Den 
anden arbejdsgruppe "nukleare myndigheder" (NRWG), der udelukkende tæller 
medlemsstaternes myndigheder med ansvar for lovgivning, godkendelse og kontrol, arbejder 
med det endelige mål for samarbejds- og samrådsaktiviteterne, nemlig anerkendelse på EF-
plan af et sæt sikkerhedskriterier, -regler og -krav. Det skal ligeledes bemærkes, at 
repræsentanterne for sikkerhedsmyndighederne i Finland og Sverige deltager som 
observatører i NRWG's arbejde, som det også er tilfældet for RSWG. De vigtigste resultater 
er der gjort rede for i dokumentet KOM(88)788 endelig udg. af 24. februar 1989 
"Kernekraftværkers sikkerhed - mål og metoder". NRWG's og RSWG's arbejde hang før i 
tiden tæt sammen, og de to parters arbejdsprogrammer fulgte parallelle spor. NRWG's 
indflydelse er øget i de seneste år som følge af eksterne faktorer, bl.a. udviklingen i 
forbindelserne med sikkerhedsmyndighederne i Central- og Østeuropa og det tidligere USSR 
(omtales nærmere nedenfor), og en intern faktor, nemlig opnåelse af teknisk konsensus om 
et stigende antal emner. I løbet af 1992 er gruppens metoder og arbejdsprogram blevet 
drøftet og nyorienteret. For at undgå enhver sammenblanding mellem Fællesskabets 
harmoniseringsindsats på den ene side og ansvarsproblemet på den anden side har gruppen 
ønsket på ny at fastslå følgende principper: 
Sikkerheden ved nukleare anlæg er fortsat de forskellige landes eget ansvar, hvilket 
betyder, at der skal være en juridisk ramme med regler for nukleare aktiviteter og en klar 
fordeling af ansvaret: hovedansvaret for et anlægs sikkerhed påhviler det foretagende, der 
driver anlægget. 
Sikkerhedsmyndighedens ansvar er at kontrollere og realisere sikkerhedsmålsætningerne 
i overensstemmelse med de gældende love og forskrifter. 
14 -
1 det igangværende arbejdsprogram optager harmoniseringsslutfasen mere plads end tidligere. 
Den består i at etablere en konsensuserklæring om de punkter, som bl.a. i RSWG har været 
genstand for tilbundsgående tekniske drøftelser. Arbejdsprogrammet behandler systematisk 
de generelle problemer, som i første omgang kun vedrører sikkerhedmsyndighederne, eller 
som vedrører de offentlige myndigheders rolle på området anlægssikkerhed. NRWG's 
arbejdsmetode består oftest i undersøgelser finansieret af Kommissionen og møder i 
specialiserede task force-grupper, som udarbejder spørgeskemaer til 
sikkerhedsmyndighederne, hvorefter de udnytter resultaterne og sammenfatter dem i selve 
gruppen. Følgende foranstaltninger skal nævnes: 
"Regelmæssige revisioner af sikkerheden ved kernekraftværker". Den første fase af 
arbejdet gik ud på at opstille en opgørelse over anvendt praksis med særlig vægt på 
forskellene mellem de forskellige fremgangsmåder. På dette stadium blev 
opmærksomheden især samlet omkring IAEA's arbejde på det samme område. I den 
anden, igangværende, fase skal der udarbejdes et konsensusdokument, der er begrænset 
til de væsentligste punkter. 
"Forskriftsrelaterede foranstaltninger vedrørende probabilistiske sikkerhedsanalyser". 
Disse foranstaltninger er allerede påbegyndt, og en sammenfattende undersøgelse, der 
gennemføres af en konsulent på grundlag af svar på et spørgeskema, vil blive gennemgået 
af en task force, hvor syv europæiske lande er repræsenteret. Det drejer sig om at 
undersøge, i hvilken grad der kan tages hensyn til resultaterne af probabilistiske 
sikkerhedsvurderinger i godkendelsesprocedurerne og i hele et kernekraftsværks levetid. 
Task forcen følger endvidere med i det arbejde, der udføres i IAEA og OECD-CSIN 
inden for det samme emne. 
"De regeludstedende myndigheders indflydelse på projekteringen af de fremtidige 
kernekraftværker". Dette er et aktuelt emne, som vi allerede har set ovenfor i forbindelse 
med F2PR-projektet. Myndighederne fastlægger de sikkerhedsmål, der skal nås; derefter 
er det op til elproducenterne og/eller entreprenørerne at opstille detaljerede kriterier og 
normer. De skal dokumentere over for myndighederne, at de oprindeligt fastsatte 
sikkerhedsmål overholdes, men spørgsmålet er, hvordan og gennem hvilke procedurer 
el-selskaberne eller entreprenørernes forslag vil blive forelagt og accepteret af 
sikkerhedsmyndighederne. Det er ud fra dette aspekt af spørgsmålet, at NRWG har taget 
fat på dette problem, dog uden at tabe OECD-CNRA's aktiviteter på dette område af 
syne. 
NRWG har indledt undersøgelser af medlemsstaternes praksis og fremgangsmåder med 
hensyn til "sikkerhedskultur". I den første etape har man fundet det nødvendigt at undersøge, 
hvordan medlemsstaterne opfattede dette begreb, og hvordan de anvendte de grundlæggende 
sikkerhedsprincipper. Dernæst behandles den gældende praksis for dialogen mellem 
sikkerhedsmyndigheder og el-selskaber og de sidstnævntes realisering af sikkerhedskulturen. 
I mere direkte tilknytning til sikkerhedsprincipper, -kriterier, -koder og -normer er der 
iværksat en foranstaltning vedrørende "anvendelsen af sikkerhedsprincipperne ved 
udformningen af sikkerhedssystemer". Arbejdet vil blive koncentreret om anvendelsen af 
enkeltfejls-, diversitets- og pålidelighedskriteriet på udformningen at to sikkerhedssystemer, 
der er valgt som eksempel: hjælpefødesystemet for dampgeneratorer og hjælpekølesystemet 
- 15 
for kernen. Målet er at indhente oplysninger om, hvordan delle kriterium fortolkes og 
anvendes al de forskellige sikkerhedsmyndigheder. Denne foranstaltning gennemføres i 
snæver tilknytning til en af RSWG påbegyndt række sammenligninger mellem de sikkerheds 
regler, der er anvendt ved udformningen af tre moderne PWR værker (Si/.ewell UK), 
Konvoy (Tyskland) og N4 (FR)). 
Disse eksempler viser klart, hvilke bestræbelser der er gjort, for at de resultater af 
harmoniseringen af sikkerhedskriterierne og -kravene, som er opnået af Kommissionen og 
af medlemsstaterne selv i NRWG, kan indarbejdes i medlemsstaternes procedurer og praksis. 
Det vil fremgå nedenfor, hvilke snævre forbindelser der nu findes mellem medlemsstaternes 
og Central- og Østeuropas og det tidligere USSR's sikkerhedsmyndigheder inden for 
rammerne af samarbejdet med østlandene. Kun hvis dette system anerkendes og anvendes i 
Fællesskabet, vil det være muligt at foretage en effektiv og sammenhængende overførsel til 
disse lande af Vestens sikkerhedskultur og det sæt af metodologier, krav. regler og kriterier, 
denne kultur indebærer. 
V. Samarbejdet med Østeuropa 
"Rådet fremhæver den særlige betydning, det tillægger nuklear sikkerhed i Europa, og 
anmoder derfor medlemsstaterne og Kommissionen om at sætte sig som et grundlæggende og 
prioriteret mål for samarbejdet på fællesskabsplan på det nukleare område især med de andre 
europæiske lande og navnlig landene i Central- og Østeuropa og republikkerne i det tidligere 
USSR, al disse bringer sikkerhedsniveauet i deres nukleare anlæg op på et niveau, der svarer 
til det, der praktiseres i Fællesskabet, og fremmer gennemførelsen af de sikkerhedskriterier 
og -krav, der allerede er anerkendt på fællesskabsplan. " 
De kontakter, der ved udgangen af 1990 blev skabt mellem EF-landenes, Finlands og 
Sveriges sikkerhedsmyndigheder, som repræsenteret i NRWG, og deres kolleger i Central-
og Østeuropa og det tidligere USSR, resulterede i, at Kommissionen allerede i 1991 oprettede 
en gruppe "CONCERT" (CONCertation on European Regulatory Tasks), hvor samarbejdet 
mellem Fællesskabets og østlandenes sikkerhedsmyndigheder kunne tage form. Målet var at 
udnytte de samrådsstrukturer, der var skabt i Vesten inden for rammerne af NRWG, med 
henblik på at optimere dette samarbejde. Der blev foreslået tre samarbejdsområder: 
forskriftsgrundlag og -procedurer, de forskriftsrelaterede aspekter \ed de tekniske og 
driftsmæssige problemer og de igangværende bistandsprogrammer. CONCERT-gruppcn 
skulle således enes om en ramme for det generelle arbejde på forskrifisområdet. Gruppens 
første skridt var med støtte fra en lask force og en konsulent - at lade udarbejde en 
redegørelse, som klart skulle belyse de sikkerhedstekniske målsætninger og de principper, 
som bør ligge til grund for et effektivt forskriftssystem. Denne redegørelse, "Objectives and 
requirements of a nuclear Safety Regulatory Regime", skal hjælpe østlandene til at skabe 
passende forskriftsstrukturer. 
Del viste sig hurtigt, at bistanden til østlandene på området nuklear sikkerhed først og 
fremmest burde bestå i overførsel til disse lande af Fællesskabets erfaringer inden loi-
organisation, procedurer og forskrifter. Foranlediget af NRWG oprettede Kommissionen i 
begyndelsen af 1992 en støttegruppe for CONCERT, nemlig RAMG "Regulatory Assistance 
Management Group" bestående af de sikkerhedsmyndigheder med sæde i NRWG, som var 
rede til at støtte deres kolleger i østlandene inden for rammerne af de af EF finansierede 
- 16 -
programmer for teknisk bistand. RAMG forer tilsyn med bistandsaktiviteterne og rådgiver 
Kommissionen om de forslag, der fremsættes på dette område RAMG's opgave er navnlig 
al låsllægge, tilrettelægge og gennemføre bistanden til nsilandencs regeludstedcndc 
myndigheder, al hjælpe Kommissionen med udarbejdelsen al et regionalt bistandsprogram 
for disse lande, rådgive Kommissionen om støtteansøgningerne fra østlandene med henblik 
på at optimere udbyttet herafog undersøge og vurdere resultaterne af bistandsprogrammerne. 
På grundlag af denne rådgivningsstruktur på to niveauer - CONCERT, hvor de overordnede 
retningslinjer drøftes mellem alle myndighederne, og RAMG, hvor sikkerhedsmyndighederne 
fra de lande, som, samtidig med at de er medlemmer af NRWG, er rede til at deltage i 
bistandsprogrammerne, drøfter de konkrete foranstaltninger - har Kommissionen skabt et 
sammenhængende samråds- og samarbejdssystem for alle forhold, der vedrører de 
forskriftsrelaterede aspekter ved nuklear sikkerhed. De udtalelser og forslag, der fremsættes 
som led i dette smarbejde, er til direkte gavn for EF-programmerne PHARE og TACIS. For 
at formalisere samarbejdet har Kommissionen udarbejdet et aftalememordandum 
(Memorandum of Understanding), som fastlægger CONCERT'S og RAMG's respektive 
roller. 
Aftalememorandummet fastlægger, hvilke aktionstyper der vil blive tale om. De vil blive 
baseret på kontraktlige forbindelser mellem Kommissionen (med tilslutning fra 
modtagerlandenes sikkerhedsmyndigheder) og de organer i Fællesskabet, der deltager i 
bistandsprogrammerne. De igangsatte foranstaltninger består bl.a. af "sonderende missioner". 
som ligger forud for de egentlige bistandsforanstaltninger, da de skal hjælpe modtagerlandene 
med at indkredse deres behov på regelområdet. Disse "missioner" foreslås af RAMG efter 
anmodning fra de pågældende lande. For hver mission udpeges en repræsentant for en 
medlemsstats sikkerhedsmyndighed som leder og kontaktperson over for modtagerlandets 
sikkerhedsmyndighed; en række eksperter fra andre medlemslande udgør, sammen med 
lederen, den gruppe, som på stedet undersøger situationen omkring det problem, 
ansøgerlandet har påpeget. I en rapport baseret på vurderinger af situationen og på drøftelser 
med det regeludstedende organ, besøget omfatter, gives der henstillinger og forslag til 
foranstaltninger. Foranstaltningerne indarbejdes dernæst i Kommissionens bistandsprogram, 
efter høring af RAMG. De organisationer fra EF, der deltager i disse sonderende missioner, 
er de organer under sikkerhedsmyndighederne, som opstiller godkendelses- og 
forsk ri ftsforslag, i visse tilfælde bistået af sikkerhedsmyndighedernes tekniske støtteorganer 
(TSO Technical Safety Organisations), f.eks. CEA-IPSN i Frankrig, hvor 
sikkerhedsmyndigheden er industriministeriets DSIN, og GRS i Tyskland, hvor 
sikkerhedsmyndigheden er BMU. Hidtil er der gennemført sonderende missioner i Lithauen, 
1 Ikraine, Rusland, Ungarn, Bulgarien, Den Tjekkiske Republik og Den Slovakiske Republik. 
De egentlige bistandsprojekter gennemføres af grupper af flere sikkerhedsmvndighedsorganei 
eller, hvis der er tale om bistand med specifikke sikkerhedsvurderinger, af grupper al en 
række tekniske støtteorganer. Det af Rådet fastsatte endemål er at bringe sikkerheden i 
østlandenes nukleare anlæg op på et niveau, der svarer til niveauet i EF. På det rent 
forskriftsrelaterede område er der to forskellige aspekter ved dette mål. som ikke er lige 
nemme at opfylde. Bistanden til sikkerhedsmyndighederne omfatter således dels overførsel 
af et sæt sikkerhedsprincipper, -kriterier og -regler samt evalueringsmetodologier, dels 
overførsel af praksis, regler og love vedrørende organisationen af de offentlige myndigheder 
for så vidt angår godkendelse af og kontrol med nukleare anlæg. Med hensyn til det første 
aspekt befinder modtagerne af bistanden sig i det organ, som repræsenterer 
17 -
sikkerhedsmyndigheden, og, uanset hvilket land det drejer sig om. de sikkerhedseksperter, 
med hvilke der er skabt et effektivt teknisk samarbejde, og som er overbevist om 
nødvendigheden af et mere avanceret sæt regler på det tekniske omrade. Med hensyn til det 
andet aspekt er der stadig tale om de samme modtagere, og de er ikke mindre overbeviste 
om nødvendigheden af at skabe regeringsstrukturer, der kan sikre dem, der har det tekniske 
ansvar for nuklear sikkerhed, uafhængighed over for de politiske og økonomiske instanser; 
men de er ikke alene, eftersom de i sidste ende skal overtale disse samme økonomiske og 
politiske instanser til at acceptere de nødvendige ændringer på administrativt og 
budgetmæssig plan. Vanskeligheder af denne art er blevet understreget af visse 
repræsentanter fra østlandene, gentagne gange i forbindelse med de sonderende missioner, 
navnlig af repræsentanterne for landene i det tidligere USSR under et mode i CONCERT-
gruppen i Bruxelles i december 1992. 
I tilknytning til møde blev der afholdt et seminar om de juridiske rammer loi nukleai 
sikkerhed; man kom ind på Østlandenes problemer med at skabe komplette juridiske rammer 
på bar bund eller blot tilpasse de eksisterende juridiske rammer eller administrative rammer, 
og nogle af de delegerede gav udtryk for pessimisme. Generelt må det fremhæves, at 
overførslen til modtagerlandenes sikkerhedsmyndigheder af EF's knowhow på regelområdet 
foregår tilfredsstillende på teknisk plan, hvor den pression, der udøves af de vesteuropæiske 
instanser, fuldt ud erkendes af de tilsvarende instanser i østlandene. Denne tekniske 
overførsel vil imidlertid kun blive helt effektiv, hvis den ledsages af en stærk politisk 
pression, der kan sikre, at de nødvendige ændringer finder sted på juridisk plan og i de 
pågældende staters administrative strukturer. Med Kommissionens oversendelse af 
rapporterne om de sonderende missioner, godkendt af RAMG, til de højeste 
regeringsinstanser i de pågældende østlande er der tale om et første skridt i denne retning. 
CONCERT-gruppens første møde uden for Bruxelles blev afholdt i Moskva i april 1993. Ud 
over Moskva-mødets bidrag til forberedelsen af EF's bistandsprogram og opfølgningen heraf 
var mødet præget af en meget åben debat om det ømtålelige spørgsmål med de "regelmæssige 
sikkcrhedsundersøgelser". Hermed har mødet bidraget til at understrege gruppens 
væsentligste opgave, nemlig at være forum for et paneuropæisk samarbejde på lang sigt. 
Drøftelserne var baseret på en af Kommissionen finansieret undersøgelse al den 
sikkerhedsmæssige praksis i Østeuropa. Dette emne vedrører navnlig de ældste kraftværker. 
VI. Internationalt samarbejde 
"Rådet tilskynder medlemsstaterne og Kommissionen til en samordnet optræden i 
internationale fora med udgangspunkt i de resultater, der er opnået i Fællesskabet, med 
henblik på at definere et system af internationalt anerkendte kriterier og krav for nuklear 
sikkerhed, navnlig indenfor rammerne af den internationale atomenergiorganisation (IAEA). " 
Samtidig med at Kommissionen fortsat samarbejder med IAEA og CNRA under OECD-
AEN, bestræber den sig på at hjælpe EF-landene i deres forsøg på at indtage en fælles 
holdning i disse internationale organisationer, så der så ofte som muligt tages hensyn til 
fællesskabets knowhow og resultater på dette område i en større international sammenhæng. 
Det skal erindres, at der på IAEA's konference i september 1991 blev fasisat en række 
overordnede mål: udvikling af en harmoniseret international indfaldsvinkel til alle aspekterne 
ved nuklear sikkerhed; forberedelse af en international konvention om nuklear sikkerhed; 
- 18 -
udvikling af et fælles grundlag for vurdering af sikkerheden ved kernekraftværker opfort etter 
gamle kriterier; undersøgelse af muligheden for at skabe en komplet og gennemsigtig proces 
på sikkerhedsområdet med det sigte at nå et højt sikkerhedsniveau i alle igangværende 
nukleare anlæg; saml endelig nedsættelse af en ekspertgruppe, som skulle opstille 
sikkerhedsprincipperne for design af fremtidige kernekraftværker. Forberedelsen af den 
internationale konvention er blevet påbegyndt i IAEA, og der er tegn på, at der i første 
omgang vil blive udarbejdet en særskilt protokol for sikkerheden i nukleare anlæg. 
På nogle områder er aktiviteterne i IAEA og OECD snævert knyttet til arbejdet i 
Kommissionens grupper RSWG og NRWG. Af eksempler kan nævnes revisionen af visse 
NUSS-koder, omsætningen af NUSS-koderne til nationale forskrifter, rapporten IAEA-
INSAG-4 om sikkerhed skul tur, IAEA's grundlæggende sikkerhedsprincipper og arbejdet i 
CNRA-OECD omkring sikkerhedskravene til fremtidige kernekraftværker samt arbejdet i 
CSNI-OECD-AEN omkring F&U på sikkerhedsområdet. Alle disse områder drøftes 
indgående i EF's forskellige instanser, og medlemsstaterne tager i høj grad hensyn til 
resultaterne heraf, når de deltager i IAEA's eller OECD's møder. 
Der pågår fortsat et direkte aktivt samarbejde mellem Kommissionen og IAEA omkring 
sikkerheden ved anlæggene i Central- og Østeuropa og det tidligere USSR. Kommissionen 
deltager med sine egne eksperter i OSART og ASSET, der tilrettelægges af Agenturet i disse 
lande, og den finansierer deltagelsen heri fra eksperter fra El7-landene. Til gengæld indbydes 
Agenturet til at deltage som observatør i CONCERT-gruppens aktiviteter. 
VII. Kommissionens tiltag: tendenser, status og mål 
1 henhold til Rådets resolution af 22. juli 1975 skulle medlemsstaterne og Kommissionen 
indlede en gradvis harmonisering af Fællesskabets sikkerhedspraksis og -regler. Med 
resolutionen af 18. juni 1992 opdateres og udbygges Fællesskabets rolle med hensyn til en 
af de vigtigste sikkerhedsfaktorer i slutningen af 1980'erne, nemlig bevidstheden om, at der 
findes en lille, men reel sandsynlighed for, at der kan indtræffe alvorlige uheld med 
konsekvenser på globalt plan. Rådet bekræfter EF-målsætningerne i resolutionen fra 1975, 
men tilføjer samtidig, at det er nødvendigt at overføre Fællesskabets knowhow og erfaringer 
til Central- og Østeuropa og det tidligere USSR og få disse lande til at acceptere dette. Her 
i begyndelsen af 1993 kan det konstateres, at de første foranstaltninger til realisering at 
sidstnævnte mål går i den rigtige retning. Hvad angår de foranstaltninger, der er blevet 
gennemført på EF plan siden 1975, kan det konstateres, at harmoniseringen i Europa af 
sikkerhedspraksis og -regler på det nukleare område går fremad på tilfredsstillende vis på 
lrods af de nuværende lidet gunstige omstændigheder for udvikling af kernekraft. I denne 
forbindelse er det interessant nærmere at undersøge udviklingen i samarbejdet og samrådet 
mellem de instanser, der beskæftiger sig med nuklear sikkerhed. bl.a. 
sikkerhedsmyndighederne, el-selskaberne og entreprenørerne. 
I 1970'erne havde EF-foranstaltningerne omkring anlægssikkerhed en langsom og vanskelig 
start: medlemsstaterne var tilbøjelige til at fuldføre deres kernekraftprogrammer uden at 
underkaste sig de restriktioner, som en stram harmonisering på EF-plan kunne indebære. I 
1980'erne udviklede sig gradvis et mere systematisk og målrettet samråd. TMI-uheldet, som 
havde medført et stærkt genopsving i forskningsprogrammer vedrørende nuklear sikkerhed, 
gav stødet til øget internationalt forskningssamarbejde, hvilket medførte et mere intensivt 
- 19 -
samrad mellem de sikkerhedsansvarlige i medlemsstaterne. Ved udgangen af 1980'erne blev 
der indledt en række meget snævre bilaterale samarbejdsaftaler mellem Frankrig og 
forbundsrepublikken Tyskland; aftalerne omfattede både forskningscentre og entreprenører 
(SIEMENS FRAMATOME), el-selskaber og sikkerhedsmyndigheder eller disses tekniske 
støtteorganer (GRS - CEA IPSN). Med udviklingen af et fælles kernekraftværksprojekt (EPR) 
og oprettelsen af europæiske specifikationer EUR (European Utilities Requirements) samt 
udsigterne til åbningen af det store europæiske marked i 1993 havde dette bilaterale 
samarbejde en vis afsmittende virkning, som fortsat vil have en positiv indflydelse på 
harmoniseringen i EF af sikkerhedspraksis, -regler og -kriterier. 
Uge siden slutningen af 1980'erne har Tjernobyl-uheldet haft meget betydelige konsekvenser 
for udviklingen i Fællesskabets aktiviteter omkring nuklear sikkerhed. Vesten fik øjnene op 
for sammenhængen mellem kernekraftens fremtid i de vestlige lande og anlægssikkerheden 
i ostlandene. Dette gav stødet til øget samarbejde mellem sikkerhedsinstanserne i EF, som 
efterhånden følle el fælles ansvar over for deres kolleger i landene i Central- og Østeuropa 
og det tidligere USSR. De nylige politiske omvæltninger i disse lande, som førte til 
udviklingen af destore EF-bistandsprogrammer PHARE og TACIS, har resulteret i et fornyet 
samarbejde og samråd på EF-plan. De bistandsprojekter, der blev iværksat allerede i 1991, 
er generelt projekter for vurdering af situationen, analyse af sikkerheden og forbedring af 
kontrol- og sikkerhedssystemerne. For at kunne imødekomme den meget store efterspørgsel 
og sikre modtagerlandene en sammenhængende bistand under fuld hensyntagen til samtlige 
sikkerhedsaspekter valgte Kommissionen at danne en gruppe af de europæiske organisationer, 
som kunne yde bistand: el-selskaber (TPEG), sikkerhedsmyndigheder (RAM) og disses 
støtteorganer (TSO) samt entreprenører (ENAC). Alt efter omstændighederne tæller gruppen 
forskellige organisationer fra medlemsstaterne. Dette er f.eks. tilfældet med 
sikkerhedsmyndighederne eller TSO; i andre tilfælde, f.eks. i forbindelse med visse 
industriprojekter iværksat inden for rammerne af TACIS-programmet 91, omfatter gruppen 
kun en del heraf, eller den består af et begrænset antal entreprenører eller el-selskaber, der 
handler i fællesskab på eget initiativ. Denne form for samarbejde er yderst frugtbart, og 
eftersom det i sidste ende drejer sig om at behandle sikkerhedsproblemerne, giver disse 
projekter de europanske organisationer en enestående lejlighed til i fællesskab at udføre et 
praktisk harmoniseringsforsøg. Mens alle Kommissionens aktiviteter, med støtte fra RSWG 
eller NRWG. tog sigte på harmonisering på europæisk plan af sikkerhedspraksis og -regler 
på grundlag af niere eller mindre abstrakte drøftelser og sammenligninger mellem 
medlemslandenes holdninger, giver gennemførelsen af bistandsprojekter de samme 
organisationer, som i øvrigt dellager aktivt i RSWG's og NRWG's arbejde, lejlighed til 
konkret anvendelse af EF samarbejdets resultater til fordel for bistandsmodtagerne. Det 
samrad og del samarbejde, som således på yderst konkret facon skabes mellem deltagere, der 
i fællesskab er ansvarlige for et og samme projekt, kan på længere sigt kun være til gavn for 
HF\s indsats på området, hvor bistandsprogrammerne indirekte spiller en katalyserende rolle, 
i denne for Kommissionens politik gunstige situation - i kølvandet på de fælles aktiviteter 
som led i EPR projektet, EUR-kravsspecifikalionerne og bistandsprogrammerne - kan man 
forestille sig en vis afsmitningseffekt på EF-plan, som gradvis vil få medlemsstaternes 
sikkerhedsmyndigheder, TSO'erne, el-selskaberne og entreprenørerne til at drøfte og udforme 
konsensus udtalelser om de specifikke sikkerhedsproblemer i medlemsstaterne, det være sig 
problemer med driftssikkerhed eller problemer med godkendelse. Dette ville øge solidariteten 
mellem dem, der har ansvaret for sikkerheden i EF, og bidrage til en mere positiv holdning 
(i! kernekraft i befolkningen. 
20 -
Idler denne gennemgang af de forskellige aspekter al fællesskabets indsats på 
reaklorsikkerhedsområdel vil det være nyttigt at se på disse aspekter i forhold til del 
overordnede mål, der har været forfulgt siden 1975. Ledetråden er resolutionen fra 1975, der 
anbefaler, at der udvikles et sikkerhedssystem, der er anerkendt i hele EF, og som kan sikre 
befolkningen og miljøet tilstrækkelig beskyttelse mod de farer, anvendelsen af kerneenergi 
indebærer. 
Dette grundlæggende mål er siden 1975 gradvis blevet realiseret på tre områder: 
organisationen af nuklear sikkerhed, bl.a. på myndighedsplan; de metodologier, der anvendes 
til al vurdere sikkerheden, og de tekniske regler. 
Vi vil ikke gå nærmere ind på, hvad der er opnået i EF på dette område siden 1975. Talrige 
statusrapporter har gjort rede for de emner, som der er opnået konsensus om. Vi vil forsøge 
at gøre status på følgende måde: 
Hvad angår organisationen af sikkerheden, er der sket store fremskridt, og den 
ovennævnte rapport "Objectives and Requirements of a nuclear Safety Regulatory 
Regime", som vil kunne suppleres og forbedres, giver et ret fuldstændigt overblik over 
de principper, der ligger til grund for en europæisk konsensus. 
Hvad angår metodologierne til sikkerhedsvurdering, vil også rapporten KOM(88)788 
"Kernekraftværkers sikkerhed - mål og metoder" udgøre et næsten fuldstændigt 
konsensus-dokument, når den er blevet ajourført under hensyntagen til problemerne med 
alvorlige uheld. 
Med hensyn til de tekniske regler er situationen meget sammensat, både som følge af 
reglernes opdeling i forskellige hierarkiske niveauer, hvilket i visse tilfælde nødvendiggør 
initiativer fra industriens side, og som følge af de meget forskelligeartede problemer, der 
skal tages hensyn til i de forskellige faser af et kernekraftværk, nemlig valget af 
placering, design, idriftsættelse, drift og nedlukning. Dokumentet fra 1981 "Problemer 
vedrørende sikkerheden ved kernekraftværker udstyret med letvandsreaktorer 
(KOM(81)519 endelig udg. " udgør imidlertid en vigtig etape, da det opstiller en liste over 
de grundlæggende og generelle sikkerhedsprincipper, der er anerkendt på EF-plan. og 
det indeholder retningslinjer for fremtidige foranstaltninger med hensyn til sikkerhedskrav 
og koder og normer. Dokumentet fra 1988 "Kernekraftværkers sikkerhed - mål og 
metoder" viser, at de sikkerhedsniveauer, der er nået i EF-landene, stort set er 
overensstemmende, samtidig med at der peges på områder, hvor der stadig bør sættes ind 
(især alvorlige uheld). 
For de kernekraftværker, der er i drift eller under projektering, kan man på nuværende 
lidspunkt sige, al en stor del af vejen allerede er tilbagelagt. Ved at gennemgå de punkter, 
som i de kommende fire år vil udgøre RSWG's og NRWG's reviderede arbejdsprogram, vil 
man lå en idé om, hvad der stadig skal gøres for at nå frem til et sikkerhedssystem, der er 
anerkendt i EF. I disse 4 år skal indsatsen således koncentreres om følgende områder: 
Koder og normer: den praktiske anvendelse af sikkerhedskoderne (NUSS-IAEA), 
industrikoderne og fremstillings- og kontrolkoderne, hvor arbejdet i tilknytning til EPR-
projektet vil give mulighed for at kortlægge behovene for udvikling af en specifik 
standardisering, samt specifikationer for komponenterne. Specifikationerne for 
sikkerhedsprogrammellet vil blive genstand for særlige undersøgelser. 
- 21 -
Vurdering al sikkerhedsmargener: problemerne med brud på dampgeneratorens rorsystem 
og indeslutningens stabilitet skal undersøges nærmere. 
Alvorlige uheld: arbejdet vil blive koncentreret om uheldshåndtering og om realistiske 
vurderinger af kildebegrebet og af indeslutningens holdbarhed. 
Probabilistiske undersøgelser: mulighederne for at tage hensyn til probabilistiske 
analysemetoder i regelfastsættelsesprocessen vil blive undersøgt i tilknytning til FFC's 
aktiviteter på området. 
Driftssikkerhed: sikkerhedsreevalueringer og den praksis, der følges i forbindelse med 
ændring al anlæg, bør være gestand for et konsensusdokument. 
Sikkerhedsprincipper: undersøgelser af problemerne med ôcn praktiske anvendelse al 
disse principper. 
Dette sikkerhedssystem, der i over 20 år er blevet opbygget skridt for skridt som resultat 
af en kompleks konsultations-debat- og samradsproces, betyder ikke, at denne proces nu er 
afsluttet, uanset hvor fuldstændigt systemet er. 
Absolut sikkerhed er lige så utopisk et mål som absolut sundhed. Sikkerheden kan derfor 
altid forbedres, og i en tid med stadige teknologiske fremskridt bør myndighederne stadig 
holde sig dette mål for øje og sørge for, at der er rådighed over tilstrækkelige ressourcer 
hertil, og at de udnyttes effektivt. Fællesskabets samråd vedrørende de bestående anlæg skal 
tage hensyn til resultaterne af forskningen på området, sålænge denne forskning tjener et 
objektivt formål. Hvad angår de fremtidige kernekraftværker, bør den teknologiske 
innovation altid vurderes ud fra en sikkerhedsmæssig synsvinkel og først og fremmest tjene 
sikkerhedshensynet. 
Ud over sikkerhedssystemet, der befinder sig på et fremskredet stade, vil endemålet være 
konsolidering af en egentlig sikkerhedskultur i EF og udbredelse af en sådan kultur i hele 
Europa. 
22 
ISSN 0254 1459 
KOM(93) 649 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 15 05 
Katalognummer : CB-CO-93-705-DA-C 
ISBN 92-77-62704-2 
.ontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publilcationer 
--2985 Luxembourg 
JLV