Hvis en finansiel institution går konkurs, kan det påvirke andre institutioner, navnlig hvis der i den almindelige insolvensbehandling er risiko for, at en institution kan påvirke stabiliteten af det finansielle system i sin helhed. Staten kan i sådanne tilfælde være nødsaget til at redde institutionen med skatteydernes penge, fordi manglende indgriben fra statens side kan resultere i en systemisk krise og store tab for økonomien. Der har for nylig været behov for statslig indgriben, for skatteydernes penge, for at redde mange banker og derved bremse en sådan systemisk krise. I konsekvens heraf blev EU’s tilsynsmæssige regulering styrket betydeligt, og ikke mindst blev der indført et nyt regelsæt – direktivet om genopretning og afvikling af banker (BRRD) – der giver relevante myndigheder beføjelser til at sikre en velordnet behandling af en banks sammenbrud. I medfør af regelsættet skal banker mere effektivt forberede sig på at løse finansielle problemer, det giver kompetente myndigheder beføjelser til tidlig indgriben i en bank, der er nødlidende eller forventeligt nødlidende, det etablerer et fælles sæt afviklingsværktøjer til behandling af en konkurs, og det fordeler økonomiske tab blandt bankens interessenter. BRRD giver således offentlige myndigheder mulighed for at omstrukturere en bank, der er nødlidende eller forventeligt nødlidende, samtidig med at omkostningerne for skatteyderne minimeres. En central modpart (CCP) intervenerer mellem modparter i finansielle transaktioner for at påtage sig og udføre deres rettigheder og forpligtelser og optræder som køber over for enhver sælger og som sælger over for enhver køber i forbindelse med en bestemt gruppe aftaler. CCP’er er mindre sårbare over for konkurs end banker, men de er ikke immune. Der er international enighed om, at systemiske finansielle risici i alle finansielle institutioner, og ikke kun banker, bør overvåges nøje og afhjælpes. Krisen for nylig har vist, at enhver offentlig indgriben for at afhjælpe risici i finansielle institutioner bør være hurtig og med færrest mulige omkostninger for skatteyderne. Der er bred enighed om, at der er behov for et regelsæt for genopretning og afvikling af CCP’er, der gælder i hele EU, hurtigst muligt. Også Rådet for Finansiel Stabilitet (FSB), en international gruppe af reguleringsorganer på højeste niveau, der inden for rammerne af G20 i kølvandet på finanskrisen arbejder på at reformere lovgivningen på det finansielle område og på at afhjælpe nye risici, har prioriteret dette arbejde. CCP’ernes forretningsmodel indebærer en betydelig koncentration af finansielle risici, primært fra banker, som er de største brugere af CCP’er, men også fra andre finansielle aktører. Forretningsmodellen er i sagens natur grænseoverskridende inden for et integreret EU-marked og globalt marked. CCP’ernes systemiske betydning vil desuden givetvis vokse yderligere på grund af G20-landenes forpligtelse til at cleare over-the-counter (“OTC”)-derivater gennem CCP’er ved at lede de risici, der er knyttet til disse instrumenter, væk fra bankerne og koncentrere dem i CCP’er og derved sikre, at disse risici forvaltes centralt. Risikoen for, at en CCP går konkurs er lille, men skulle det ske, ville det på grund af CCP’ens centrale position på markederne og især dens direkte forbindelse til banker kunne få vidtrækkende konsekvenser for det finansielle system, hvis konkursen ikke håndteres på en ordentlig måde. Derfor er der brug for et retsgrundlag, der giver de relevante myndigheder beføjelser til at afhjælpe denne risiko mod den finansielle stabilitet ved hurtigt at omstrukturere og afvikle en CCP’s drift på en velordnet måde, hvis der er fare for systemisk sammenbrud. Derudover bør lovgivningsmæssige foranstaltninger tilskynde til forsvarlig risikostyring af CCP’erne, beskytte kunderne i de store banker, der benytter CCP’ernes clearingtjenester, og skatteyderne mod store tab i tilfælde af afvikling.