BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR HENSTILLINGEN

•Henstillingens begrundelse og formål

Multilateralt samarbejde er afgørende for at bekæmpe pandemier, som pr. definition ikke kender nogen grænser og kræver en fælles indsats. Covid-19-pandemien har imidlertid bragt de vedvarende sårbarheder i det internationale sundhedssystem og det globale samarbejde frem i lyset.

Allerede inden covid-19-pandemien indtraf, havde de undersøgelser og evalueringer, der fulgte efter Severe Acute Respiratory Syndrome (SARS-CoV), H1N1-influenzapandemierne og ebolaudbruddet i Vestafrika, afsløret mangler i den globale kapacitet til at forberede sig på og sætte ind over for udbrud, og disse undersøgelser og evalueringer indeholdt talrige og konkrete henstillinger til at afhjælpe de pågældende mangler. Disse henstillinger har i nogen grad affødt betydningsfulde forbedringer, såsom revisionen af det internationale sundhedsregulativ i 2005 og Verdenssundhedsorganisationens (WHO's) oprettelse af Sundhedskriseprogrammet og af Det Uafhængige Udvalg for Tilsyn og Rådgivning i Forbindelse med WHO's Sundhedskriseprogram i 2016 i kølvandet på ebolaudbruddet.

I lyset af de omfattende udfordringer, som covid-19-pandemien har forårsaget, står det imidlertid klart, at der er behov for bedre beredskab til på globalt plan at forudse, forebygge, påvise, vurdere og effektivt sætte ind over for pandemier. I den forbindelse spiller WHO i kraft af sit mandat en central rolle som ledende og koordinerende myndighed i håndteringen af globale sundhedsudfordringer, herunder beredskab, forebyggelse, påvisning og indsats i tilfælde af udbrud.

I de seneste måneder har flere uafhængige evalueringsudvalg og ‑paneler påpeget det akutte behov for et stærkere internationalt styringssystem til at imødegå pandemier samt behovet for at øge WHO's uafhængighed, autoritet og finansiering. Herved opstår der et enestående momentum til at styrke den globale sundhedssikkerhed på baggrund af erfaringerne fra covid-19-pandemien.

Siden covid-19-pandemien brød ud, har Den Europæiske Union ydet et væsentligt bidrag til den globale pandemiindsats. Unionen har været en drivkraft med hensyn til at støtte WHO's lederrolle og gøre fremskridt i WHO's reformproces. Unionens rolle i styrkelsen af WHO er afspejlet i forskellige dokumenter, herunder Rådets konklusioner af november 2020 og en erklæring fra medlemmerne af Det Europæiske Råd af februar 2021.

Verdenssundhedsforsamlingens 74. samling i maj 2021 stod Unionen og dens medlemsstater desuden for andet år i træk i spidsen for en resolution om at styrke WHO's beredskab og indsats i forbindelse med sundhedskriser. Dette førte til, at der blev nedsat en arbejdsgruppe bestående af flere medlemsstater i WHO vedrørende styrkelse af WHO's beredskab og indsats (i det følgende benævnt "WHO-medlemmernes arbejdsgruppe"), som skulle tage hensyn til resultaterne og henstillingerne fra de uafhængige evalueringsudvalg og ‑paneler og aflægge rapport til Verdenssundhedsforsamlingen i maj 2022.

Som optakt til Verdenssundhedsforsamlingens 74. samling havde Unionen og en bredt forankret gruppe af støttelande fra samtlige WHO-regioner ligeledes presset på for at igangsætte en proces, der skal munde ud i en international traktat om pandemiberedskab og ‑indsats. I marts 2021 bakkede 25 stats- og regeringschefer fra hele verden op om formanden for Det Europæiske Råd, Charles Michel, og generaldirektøren for Verdenssundhedsorganisationen, dr. Tedros Adhanom Ghebreyesus, i et debatindlæg, hvori de opfordrede til en international pandemitraktat på baggrund af erfaringerne fra covid-19-pandemien.

Den 20. maj 2021 vedtog Rådet den holdning, der skal indtages på Unionens vegne på Verdenssundhedsforsamlingens 74. samling. Denne afgørelse markerer tydeligt Unionens opbakning til at fastlægge en WHO-proces, der skal munde ud i en ny rammekonvention om pandemiberedskab og ‑indsats. Af afgørelsen fremgår også desuden, at Unionen skal kunne deltage i forhandlingsprocessen med henblik på Unionens eventuelle tiltrædelse af en sådan traktat. Unionens tilsagn om at ville arbejde hen imod en international pandemitraktat i WHO-regi kommer også til udtryk i erklæringen fra medlemmerne af Det Europæiske Råd af februar 2021 og i Det Europæiske Råds konklusioner af juni 2021.

Den 21. maj 2021 var Europa-Kommissionen og det italienske formandsskab for G20 i fællesskab værter for verdenssundhedstopmødet, hvor lederne af G20 og andre stater i overværelse af lederne af internationale og regionale organisationer vedtog "Romerklæringen". Principperne i denne erklæring udstikker fælles retningslinjer for forebyggelse af og forberedelse på fremtidige pandemier og er af særlig relevans i lyset af drøftelserne om en international pandemitraktat.

På Verdenssundhedsforsamlingen i maj 2021 arbejdede Unionen sammen med "Vennegruppen" (dvs. medunderskriverne af debatindlægget) om at fastlægge et forhandlingsmandat om en international pandemitraktat. Dette kunne ikke opnås grundet manglende konsensus. For at føre arbejdet videre vedtog Verdenssundhedsforsamlingen en afgørelse, hvori WHO-medlemmernes arbejdsgruppe anmodes om at overveje de potentielle fordele ved at udarbejde en WHO-konvention, en WHO-aftale eller et andet internationalt instrument om pandemiberedskab og ‑indsats. Det blev også besluttet at indkalde til en ekstraordinær samling i Verdenssundhedsforsamlingen den 29. november-1. december 2021 for at behandle dette spørgsmål og indlede den formelle forhandlingsproces i umiddelbar forlængelse heraf.

WHO-medlemmernes arbejdsgruppe afholdt fem møder mellem juli og november 2021 i tillæg til flere mellemliggende møder.

Under drøftelsernes gang har stadigt flere lande erklæret deres opbakning til en international traktat. På grundlag af drøftelserne i WHO-medlemmernes arbejdsgruppe og som anført i dens rapport, som blev vedtaget den 15. november, er der konstateret en række potentielle fordele ved et nyt instrument til styrkelse af pandemiberedskabet og ‑indsatsen. Disse fordele omfatter: