Nr. C 329/44 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 12. 89 
produktionen er faldet i ubetydelig grad, mens der er 
opstået større risiko for ørkendannelse i disse regioner 
samt for hydrogeologisk ubalance. 
3. Kommissionens nu forelagte forslag udgør efter 
ØSU's opfattelse blot ét af midlerne i forsøget på at 
opnå en effektiv og afbalanceret gennemførelse af me­
kanismen. 
4. ØSU godkender nok forslaget, men bemærker, at 
en af hovedårsagerne til den utilstrækkelig brug af 
braklægningsordningen ligger i, at nogle af de medlems­stater, som foranstaltningen særlig tog sigte på, ikke 
har brugt hele deres tildelte præmiebeløb. Dette gør det 
ike muligt at yde fuld kompensation til landbrugerne 
og dermed heller ikke at bringe foranstaltningen i an­
vendelse. 
5. ØSU opfordrer derfor Kommissionen til at benytte 
sig af de retlige instrumenter, som står til dens disposi­
tion, og henstiller til medlemsstaterne om at fastsætte 
præmien på et niveau, som i praksis svarer til de forskel­
lige regioners landøkonomiske og øvrige økonomiske 
behov. 
Bryssel, den 19. oktober 1989. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om rapporten om en Økonomisk og Monetær Union (ØMU) i Det Europæiske 
Fællesskab (Delors-rapporten) 
(89/C 329/16) 
Det økonomiske og sociale Udvalg besluttede den 30. maj 1989 i henhold til forretningsorde­
nens artikel 20, stk. 4, at fremsætte udtalelse om rapporten om en Økonomisk og Monetær 
Union i Det Europæiske Fællesskab (Delors-rapporten). 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for økonomiske, finansielle og monetære 
spørgsmål, som udpegede Klaus Meyer-Horn til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 
10. oktober 1989. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin plenarforsamling den 19. oktober 1989 med 
111 stemmer for, 6 imod og 4 hverken for eller imod følgende udtalelse. 
1. Begrundelse og betingelser for en ØMU samt fordele 
derved 
1.1. Rapporten, som udvalget af centralbankchefer 
og videnskabsmænd under forsæde af formanden for 
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, 
Jacques Delors, fremlagde den 12. april 1989 i overens­
stemmelse med mandatet fra Det Europæiske Råd i 
Hannover den 27. og 28. juni 1988, gør målet om en 
økonomisk og monetær union realistisk. 
1.2. Betingelserne for virkeliggørelsen af en økono­
miske og monetær union er bedre nu end i sin tid, 
da den såkaldte Werner-plan blev fremlagt (Rådets 
beslutning af 22. marts 1971), og da man oprettede Det 
europæiske monetære System (EMS) (Rådets beslutning 
af 13. marts 1979), hvor overgangen til andet trin aldrig 
er blevet gennemført: En økonomisk og monetær union supplerer det 
indre marked, således som dette realiseres i tiden 
frem til den 1. januar 1993 på grundlag af Den 
europæiske fælles Akt. Også på valutaområdet vil 
det indre markeds fordele vise sig og komme det 
til gode, faktisk er en monetær union ligefrem et 
væsentligt element i et fuldført europæisk indre 
marked. 
Et fælles valutaområde ville også være en logisk 
følge dels af liberaliseringen af kapitalbevægelserne 
fra den 1. juli 1990 (selv om der fortsat vil være 
overgangsbestemmelser, der gælder for henholdsvis 
Irland og Grækenland indtil 1993 og Portugal og 
Spanien indtil 1992), og dels af den fuldstændige 
liberalisering af bankernes transkationer og tjeneste­
ydelser som følge af det andet samordningsdirektiv 
vedrørende lovgivningerne på bankområdet. 
30. 12. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 329/45 
— Forudsætningerne for en økonomiske og monetær 
union er blevet bedre, fordi afstanden mellem 
inflationstakterne er blevet mindre, og der er opnået 
større konvergens med hensyn til økonomiske poli­
tik takket være et bedre samarbejde mellem central­
bankcheferne og økonomi- og finansministrene. 
1.3. ØSU tilslutter sig argumenterne i rapportens 
kapitel 1 og på baggrund af målene i EØF-traktatens 
artikel 2 synes det hensigtsmæssigt og realistisk at styre 
hen imod en europæisk økonomisk og monetær union. 
Man kan i den sammenhæng drage fordel af de gode 
erfaringer, man har fået gennem samarbejdet i Det 
europæiske monetære System (EMS). ØSU bifalder be­
dømmelsen af EMS'ens positive resultater (punkt 5) 
som en zone med relativt stabile priser og valutakurser. 
I den forbindelse skal det dog ikke glemmes, at EMS'ens 
succes også skyldes de særligt gunstige konjunkturer og 
valutapolitiske forhold, der har kendetegnet de senere 
år. 
1.4. Den politiske vilje samt viljen til at træffe de 
nødvendige foranstaltninger med hensyn til institutio­
ner vil være afgørende for, at der kan ske fremskridt 
hen imod en Økonomisk og Monetær Union (ØMU). 
Stats- og regeringschefernes beslutning i Madrid den 
27. juni om at påbegynde den første etape i ØMU 
den 1. juli 1990 (som foreslået i rapportens punkt 43) 
opfattes åbenbart ikke af alle medlemslandene som en 
entydig politisk forpligtelse, der omfatter den egentlige 
monetære union, altså det, der i Delors-rapportens 
punkt 39 fortolkes som »beslutning om at fuldføre 
hele processen «. Takket være realiseringen af det indre 
marked gør man på den anden side allerede nu frem­
skridt på valutaområdet i forbindelse med liberaliserin­
gen af kapitalbevægelser, de finansielle tjenesteydelsers 
frie bevægelighed og samordningen af banktilsynet. 
Den fornødne brede, politiske tilslutning til ØMU er 
ganske vist meget afhængig af, hvorledes spørgsmålet 
om overførsel af beslutningsmyndighed på det valutari­
ske og økonomisk-politiske område til Fællesskabet 
vurderes. Vurderingen vanskeliggøres af, at man i Fæl­
lesskabets institutioner hidtil ikke har drøftet, i hvilket 
omfang uigenkaldeligt faste valutakurser, eller endog 
en fælles EF-valuta, vil nødvendiggøre, at kompetence 
og beslutningsdygtighed overføres til eurpoæisk plan. 
Omfanget af kompetenceoverførsel med henblik på at 
træffe fælles beslutninger i de europæiske organer [som 
ministerrådet og Det Europæiske Centralbanksystem 
(ECB)] er-af afgørende betydning for den politiske 
accept af ØMU i nogle medlemsstater. Kompetence­
overførslens omfang bør derfor aftales, før der træffes 
bindende beslutning om den økonomiske og monetære 
unions slutfase. I forbindelse med drøftelserne heraf 
bør man ikke undlade også at se på de i mellemtiden 
offentligt fremlagte alternativer til Delors-rapporten, 
som imidlertid ikke vil blive diskuteret i nærværende 
udtalelse. 1.4.1. Den i Delors-rapporten beskrevne overførsel 
af beslutningsmyndighed går langt ud over det, der i 
kraft af Den Europæiske Fællesakt blev vedtaget for 
det indre marked. Det er derfor forståeligt, at der på 
politisk plan næres betænkeligheder ved at afgive kom­
petence til gunst for en fælles beslutningstagnng i EF-
regi. Bindingerne på den økonomiske politik sikrer i 
sig selv ikke tilvejebringelsen af den nødvendige fælles 
politiske vilje. Den enkelte medlemsstats råderum i sin 
politik på det valutariske og økonomiske område vil 
ganske vist blive indsvævret i takt med en stadig større 
økonomisk og kapitalmæssig sammenknytning mellem 
medlemslandene, jf. rapportens punkt 10 og 12. Men 
muligheden for en vis økonomisk-politisk beskyttelse 
ved hjælp af valutakursændringer var og er dog stadig 
til stede. Denne mulighed er bevidst ikke blevet udnyttet 
inden for EMS de sidste 2 1/2 år. Under forberedelserne 
af ØMU ville de være afgørende, at man betragter den 
mulighed, man på det tidspunkt stadig vil have for at 
ændre valutakurspariteterne (punkt 12) — vel at mærke 
inden for rammerne af den fælles proces — som en 
chance, især med de stadig større bindinger, som det 
indre marked med fri bevægelighed for kapital og bank­
tjenesteydelser vil medføre, og i særdeleshed når alle 
medlemsstater deltager fuldt ud i EMS. Politisk forståel­
se for det forhold, at de påkrævede strukturtilpasninger 
i overgangsperioden kan lettes gennem paritetsændrin-
ger, er en vigtig forudsætning for at opnå politisk 
tilslutning til, at fælles europæiske organer bemyndiges 
til at træffe de beslutninger, som de i sidste ende uigen­
kaldeligt og endegyldigt fastlagte valutakurser betinger. 
Når muligheden for at træffe alle økonomisk- og valuta­
politiske beslutninger i national suverænitet begrænses 
til fordel for en fælles politik, vil det til gengæld bevirke, 
at alle medlemsstaterne tilsammen normalt får et større 
økonomisk- og valutapolitisk spillerum. 
1.4.2. Viljen hos de politiske beslutningstagere — på 
alle niveauer — til at indordne sig under de økonomiske 
bindinger og acceptere den afgivelse af suverænitet, som 
en økonomisk og monetær union forudsætter, lader sig 
dårligt nedfælde i en tre-etape-plan, selv når der ikke 
er fastsat frister for de enkelte etaper. En tidsmæssig 
horisont, som f.eks. år 2000, kunne på den anden side 
lette den politiske meningsdannelse og beslutningspro­
cessen; dette viser de gode erfaringer, der er gjort med 
målet 1992 for det indre markeds vedkommende. Man 
bør endvidere udvide debatten, der hidtil hovedsageligt 
har været ført på akademisk plan, og generelt fremme 
den politiske tilslutning til en økonomisk og monetær 
union, især ved at informere offentligheden om unio­
nens nødvendighed, fordele og konsekvenser. 
1.4.3. Stats- og regeringscheferne besluttede den 26. 
juni i Madrid, at man skulle indkalde til den konference 
for EF-lande, som Delors-rapporten foreslår med hen­
blik på at udarbejde en aftale om ØMU, og denne 
beslutning bør snart gennemføres, om muligt allerede 
i 2. halvår 1990. Konferencens forhandlinger bør ikke 
Nr. C 329/46 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 12. 89 
føres i dyb hemmelighed lige til afslutningen. Man bør 
snarere på egnet vis holde parlamenterne underrettet 
— såvel det europæiske som de nationale og regionale. 
Også de økonomiske og sociale kredse, som især er 
repræsenteret i De Europæiske Fællesskabers økonomi­
ske og sociale Udvalg, bør holdes underrettet og inddra­
ges i debatten, og man bør regelmæssigt rådføre sig 
med ØSU om den videre udvikling. Den økonomiske 
og monetære union går langt ud over det indre marked 
og har vidtrækkende konsekvenser for såvel erhvervsli­
vet som for den sociale struktur og dermed for alle 
borgere. Den endelige afstemning om ØMU skal ske i 
generel bevidsthed om dens rækkevidde, fordi den i sin 
betydning næsten er en slags europæisk folkebeslutning. 
På grund af denne vidtrækkende betydning må Europa-
Parlamentets beføjelser også snarest muligt styrkes be­
tydeligt med henblik på dets fremtidige rolle i ØMU 
som værende et organ, hvori den demokratiske me­
ningsdannelse foregår, hvor der træffes beslutninger og 
føres kontrol på europæisk plan. Et tættere, gensidigt 
samarbejde fremover mellem Europa-Parlamentet og de 
nationale samt regionale parlamenter ville lette vejen 
til ØMU. 
1.5. For at opnå den ønskelige brede politiske tilslut­
ning til ØMU forekommer det desuden påkrævet, at 
man hurtigst muligt når til enighed om konsekvenserne 
og på grundlag af én enkelt traktat træffer alle de 
nødvendige, væsentlige beslutninger vedrørende 
ØMU's endelige form. Derudover kunne man lette den 
vej, Delors-rapporten beskriver hen mod slutmålet 
ØMU ved hjælp af et handlingsprogram (sociale grund­
rettigheder, skatteharmonisering, regionalpolitik), der 
foreslås af Kommissionen, sådan som det var tilfældet 
med hvidbogen fra 1985 om det indre marked. 
1.5.1. Hvad angår de forholdsregler, der skulle træf­
fes på grundlag af et sådant handlingsprogram, ville det 
ikke først og fremmest være et spørgsmål om at indord­
ne dem skematisk i en af de etaper, Delors-rapporten 
beskriver. Det ville i højere grad dreje sig om ledsagende 
reaktioner på de erfaringer, man gør med gennemførel­
sen af det indre marked, især efter liberaliseringen af 
kapitalbevægelserne, realiseringen af den frie bevæge­
lighed for tjenesteydelser på bank- og finansområdet, 
alle EF-valutaernes deltagelse i EMS-valutakursmeka-
nismen samt skattemæssige ændringer. Eftersom der 
her for mange medlemsstaters vedkommende sker en 
grundlæggende ændring af rammebetingelserne, hvilket 
kan forstærke de nuværende forskelle i udviklingsni­
veau, er det rimeligt, at man på fællesskabsplan træffer 
ledsagende forholdsregler (se punkt 2.8 ff.). 
1.5.2. I alle fire tilfælde — liberalisering af kapitalbe­
vægelser, fri bevægelighed for finansielle tjenesteydel­
ser, EMS-valutakursmekanisme og skatteændringer — 
kan den økonomiske og monetære union blive udsat 
for modenhedsprøver, der vil kræve betydelige valuta­
kursjusteringer. I modsætning til de sidste 2 1/2 år, 
hvor man ikke har foretaget valutakursændringer i 
EMS, vil det i tilpasningsfasen være nødvendigt, at 
man rettidigt og i det fornødne omfang benytter sig af muligheden for at foretage paritetsændringer, som 
koordineres på fællesskabsplan. Sådanne paritetsæn­
dringer på fællesskabsplan ville på ingen måde true 
udviklingen hen mod ØMU, tværtimod ville de skabe 
et godt grundlag. 
1.6. Det ville være af stor betydnng, hvis man af 
hensyn til den politiske tilslutning og den ønskelige 
forståelse i offentligheden, især i de økonomiske og 
sociale kredse, de faglige organisationer og hos arbejds­
markedsparterne, kunne forklare den økonomiske og 
monetære unions konsekvenser grundigere, end det 
gøres i Delors-rapporten. Der tænkes her både på de 
egentlige fordele ved ØMU, som i Delors-rapporten 
nærmest nævnes i forbifarten (punkt 14: betydelig vel-
færdsforøgelse), og på de bindinger, ØMU medfører. 
1.6.1. For den økonomiske og monetære unions ved­
kommende har man endnu ikke foretaget beregninger 
af den art, som Cecchini-rapporten indeholder over 
omkostningerne ved en manglende markedsintegration. 
Det vil imidlertid være hensigtsmæssigt kort at se på 
størrelsesordenen af de besparelser, som opnås, og som 
Kommissionens formand, Jacques Delors, gav et billede 
af i en redegørelse for Europa-Parlamentet i september 
1989. Fordelene ved den monetære union ligger i den 
samlede, økonomiske nytteeffekt, således som det be­
skrives senere i punkt 2.9 ff. Man kunne forvente, at 
borgerne i en monetær union, specielt med en fælles EF-
valuta, ville identificere sig i højere grad med Europa, 
hvilket ikke ville kunne måles i tal, men ville være 
ønskeligt af integrationspolitiske årsager. Ikke mindst 
de private husholdninger og de mellemstore virksom­
heder vil også kunne hente konkrete besparelser gennem 
afskaffelsen af valutakursrisici og — med en fælles 
valuta — også af omkostningerne ved veksling, gennem 
forenklingen af betalingssystemet og ikke mindst gen­
nem forbedringen af prisgennemsigtigheden, som er 
vigtig for konkurrencen. 
1.6.2. På den anden side bør man heller ikke fortie 
over for offentligheden, hvilke bindinger ØMU medfø­
rer. Disse binder omtales i Delors-rapporten under stik­
ord som parallelitet, subsidiaritet, pluralitet og solidari­
tet, uden at de uddybes. Man bør bave en tilstrækkelig 
åben diskussion om dem, og navnlig om konsekvenser­
ne af, at man fastholder en stabil pengeværdi og giver 
afkald på en inflatorisk finansiering af budgetunder­
skuddene gennem ubegrænsede centralbanklån, ligesom 
man bør diskutere konsekvenserne af en garanti for 
overførsel af midler fra regional- og strukturfondene. 
Der ses stadig betydelige forskelle i skattesystemerne, i 
statsbudgetternes saldi samt i omfanget af de sociale 
udgifter og disses finansiering, og hvis disse forskelle 
skal udlignes eller i det mindste nedbringes, før man 
træder ind i ØMU, vil det ud over de økonomisk­
politiske foranstaltninger også kræve forskellige valuta­
kursjusteringer. 
1.7. I nedenstående bemærkninger til den økonomi­
ske og monetære unions sidste etape (kapitel 2) og de 
skridt, der leder hen imod denne (kapitel 3), vil ØSU 
gerne gøre opmærksom på de mange konsekvenser, 
som de nødvendige tilpasninger og strukturelle ændrin­
ger har. ØSU mener, at Delors-rapporten ikke kommer 
tilstrækkeligt meget ind på de forskellige sociale aspek-
30. 12. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 329/47 
ter ved disse tilpasninger og strukturændringer, og ØSU 
ønsker, at man under de videre forberedelser af den 
økonomiske og monetære union nøje undersøger dens 
sociale dimension. I den forbindelse kan det ikke være 
et spørgsmål om at øve umiddelbar indflydelse på ar­
bejdsmarkedsparternes autonomi (Delors-rapportens 
punkt 30) eller endog at give europæiske retningslinjer 
for lønpolitikken, som går ud over en rent orienterende 
støtte som f.eks. oplysninger om reale produktivitets-
fremskridt. En lønpolitik, der tog udgangspunkt i reale 
produktivitetsfremskridt, som da også fører til realind­
komststigninger, ville ganske vist bidrage væsentligt til 
at sikre en stabil pengeværdi i en økonomisk og mone­
tær union, En sådan lønpolitik ville i øvrigt netop 
komme de økonomisk mindre udviklede områder i Fæl­
lesskabet til gode, da de råder over betydelige produkti-
vitetsreserver; i sammenligning med den hidtidige løn­
politik i en inflationssituation, ville det give disse regio­
ner en større chance for at mindske indkomstafstandene 
til de mere velstillede regioner og for at gøre fremskridt 
på det sociale område. Efter ØSU's opfattelse er det af 
afgørende betydning, at den økonomiske og sociale 
udvikling, som i forvejen er tæt forbundet, i samtlige 
medlemsstater holder trit med den økonomiske og valu­
tariske integration, og at arbejdstagerne har tillid til 
Europa. Det økonomiske og sociale Udvalg skal derfor 
endnu engang understrege, at det kun kan forestille sig 
en økonomisk og monetær union, dersom der på én 
gang opnås en høj grad af økonomisk og social konver­
gens. 
2. ØMU's sidste etape 
2.1. Den gamle strid mellem »monetarister« og 
»økonomister« om, hvorvidt en monetær union kan 
fremtvinge en økonomisk union eller om den monetære 
union kun kan være kronen på værket på den økonomi­
ske union, er ikke fuldstændigt begravet med Delors-
rapporten. I Delors-rapporten går man (punkt 21) ind 
for en sideløbende gennemførelse af den økonomiske 
og den monetære union; samtidig erkendes det dog med 
rette (punkt 42), at tidsmæssige afgivelser fra parallelis­
me ikke kan undgås, og endog hører med til Fællesska­
bets dynamiske udviklingsproces. ØSU opfatter imidler­
tid parallelisme i Delors-rapporten derhen, at de vigtig­
ste træk ved en økonomisk union påvirkes af de 
ordninger og forpligtelser, der fastlægges på det mone­
tære område, men at en monetær union på den anden 
side kun kan tænkes gennemført, hvis der samtidig er 
en høj grad af økonomisk konvergens. 
2.1.1. Den monetære integration kan og bør spille en 
toneangivende rolle, såfremt der oprettes et Europæisk 
Centralbanksystem (ECBS)(punkt 32), der får mandat 
til at gennemføre en fælles pengepolitik (punkt 24). 
Men det må på den anden side være rimeligt, at de 
enkelte lande bevarer en vis grad af autonomi i de 
økonomiske beslutninger. Denne autonomi, hvis om­
fang man endnu mangler at aftale, vil opfylde subsidi­aritetsprincippet og samtidig sikre staternes ønskelige 
identitet og deres pluralitet — i økonomisk, social, 
kulturel og politisk henseende (punkt 17). I virkelighe­
den drejer det sig ikke så meget om hurtigst muligt at 
oprette nye institutioner, men snarere om at styrke den 
politiske vilje til at handle i fællesskab. 
2.1.2. I modsætning til det monetære område skulle 
man ikke oprette noget nyt europæisk organ for de 
økonomiske beslutninger. Kompetencerne ville blive 
fordelt efter »subsidiaritetsprincippet« (punkt 20). 
Ministerrådet skulle træffe afgørelse om de brede linjer 
i den økonomiske politik (punkt 33), mens alle politiske 
beslutninger, der kan træffes på nationalt, regionalt og 
lokalt plan uden negativ indflydelse på sammenhængen 
i den økonomiske og monetære union og dens funktion, 
fortsat skulle sortere under medlemsstaterne. Skal dette 
princip knæsættes i praksis — og på alle økonomiske 
og sociale områder — er der behov for en omhyggelig, 
lovbaseret afstemning mellem medlemsstaterne. Erfa­
ringen viser, at der sågar i en forbundsstat som USA 
eksisterer et betydeligt råderum for den politiske be­
slutningstagning, uden at dette har en disintegrerende 
effekt på det økonomiske eller valutariske område. 
2.1.3. Paralleliteten mellem den fælles pengepolitik 
\ og den konvergente økonomiske politik vanskeliggøres, 
så længe de forskellige, kompetente organer ikke er 
sammensat på en sådan måde, at de udelukkende er 
forpligtet til at føre en europæisk politik. Dermed kan 
der opstå spændinger mellem pengepolitikken på den 
ene side og den økonomiske politik og finanspolitikken 
på den anden side, hvilket er udtryk for manglende 
parallelitet. Paralleliteten vanskeliggøres også af, at lan­
dene har forskellige opdelinger af kompetencen og det 
politiske ansvar for pengepolitikken på den ene side og 
den økonomiske og finansielle politik på den anden 
side. Jo mere den økonomiske politik i al almindelighed 
stemmer overens med målet om en stabil pengeværdi, 
jo lettere vil det være at opnå paralleliteten på fælles­
skabsniveau. 
2.2. Grundlaget for en sådan fælles pengepolitik, 
som nødvendiggøres af uigenkaldeligt fastsatte valuta­
kurser inden for Fællesskabet og i sidste ende en fælles 
valuta (punkt 16), vil være det mandat, denne politik 
tildeles. Med hensyn til mandatet nævner man i Delors-
rapporten (punkt 32) først og fremmest forpligtelsen til 
at tilstræbe prisstabilitet samt at støtte den økonomiske 
politik, der vedtages på fællesskabsplan. Det vil være 
nødvendigt, at både den europæiske og den nationale 
økonomiske politik og finanspolitik er i overensstem­
melse med målet om en stabil pengeværdi. 
Det bliver pengepolitikkens opgave at kontrollere pen­
gemængden og den samlede långivning og at sikre et 
effektivt betalings- og finanssystem, herunder elektroni­
ske betalingssystemer. I forhold hertil kommer udste­
delsen og omløbet af pengesedler og mønter i modsæt­
ning til tidligere i anden række. Det er således ikke 
nogen forglemmelse, når der i Delors-rapporten — i 
modsætning til offentlighedens mange spekulationer 
— ikke fremsættes forslag om fremtidige europæiske 
pengesedler og mønter. 
Nr. C 329/48 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 12. 89 
2.2.1. Den stabile pengeværdis nøglerolle bør ned­
fældes i vedtægterne for ECBS i lighed med de forslag, 
der er fremsat i Delors-rapporten (puntk 32). Vigtighe­
den af en stabil pengeværdi skyldes forskellige faktorer: 
— Stabilitet i pengeværdien er, om ikke den eneste, så 
dog en god forudsætning for økonomisk vækst og 
høj beskæftigelse. 
— Når pengestabiliteten er sikret på samme måde i 
alle medlemslande, vil tilskyndelsen til at spekulere 
i ned- og opskrivninger inden for Fællesskabet bort­
falde og spekulative kapitalbevægelser dermed ude­
blive. 
— Endelig vil stabile europæiske valutaforhold i væ­
sentlig grad bidrge til at gøre Fællesskabet til et 
attraktivt kapitalmarked på verdensplan. 
Forpligtelsen til at tilstræbe en stabil pengeværdi er 
desuden en stor fordel i samfundspolitisk henseende, da 
den sikrer de socialt dårligere stillede mod en inflatorisk 
værdiforringelse af deres opsparing og mod en forrin­
gelse af lønnens købekraft; den ville dermed i en ØMU 
bidrage noget til den sociale dimension, som mange 
savner ved det indre marked. 
2.2.2. I det omfang, det lykkes at reducere pengenes 
værdiforringelse til et minimum, opnår man ikke alene 
at fjerne den socialt uheldige forringelse af småsparer­
nes og pensionisternes købekraft. Det vil derimod også 
lette arbejdsmarkedsparternes overenskomstpolitik, da 
man ved lønforhandlingerne ikke længere skal tage 
højde for en »inflationskompensation«. Endelig ville 
alle lande blive lige tiltrækkende for investeringssøgen-
de kapital. En valutaunion, for hvilken der eksisterer 
en pligt til at sikre en stabil pengeværdi, ville dermed 
gøre det lettere for Fællesskabet at tilvejebringe midler 
på de internationale kapitalmarkeder til finansiering af 
regionale udviklingsprojekter og strukturomlægnings-
tiltag. Det ville også bidrage til, at Fællesskabet inden 
for det internationale valutasystem i højere grad kan 
hævde sig i forhold til de hidtil dominerende valutaer, 
navnlig dollaren, og dæmme op for import af inflation 
(se også punkterne 2.9.1 og 2.9.2). Men selvsagt kan 
heller ikke valutaunionen skærme Europa af for alle 
de forstyrrelser, der måtte udgå fra det internationale 
valutasystem. 
2.2.3. De gode erfaringer med EMS taler for, at 
der er politisk tilslutning til et »stabilitetsfællesskab«. 
Faktisk har man inden for EMS, som det så rigtigt 
fremhæves i Delors-rapporten, prioriteret pengestabili­
teten stadig højere, og her nød EMS godt af D-markens 
rolle som »støttepunkt« for pengepolitikken i de lande, 
der deltager i valutakursmekanismen. Inden for EMS 
er der opstået en større kerne af lande med lavere 
inflationstakter. Kritikken mod valutakurstilpasninger­
nes asymmetri og D-markens dominans er taget af, da 
D-marken også i høj grad er underlagt de valutapoliti­
ske bindinger på verdensplan. En monetær union giver 
mulighed for at gøre yderligere fremskridt på det punkt, 
idet ansvaret og initiativet, som hidtil i mange tilfælde har været dikteret af Deutsche Bundesbanks beslutnin­
ger, vil blive overført til europæisk plan. Erfaringerne 
i EMS gør det lettere at mestre de spændinger på 
europæisk plan, som kan opstå, når man skal støtte 
en økonomisk politik, som i en situation med øget 
pengestabilitet samtidig tager sigte på en afbalanceret 
økonomisk vækst, konvergens i levestandarden, høj 
beskæftigelse og udenrigsøkonomisk ligevægt (punkt 
16). Det er ikke tilstrækkeligt, at man på europæisk 
plan når til enighed om denne liste over målsætninger 
for den økonomiske politik. Man må også blive enig 
om fælles prioriteter. Beslutningen herom skal træffes af 
de økonomisk-politiske organer på grundlag af aktuelle 
situationsanalyser. I den forbindelse skal man især sørge 
for, at de dele af den økonomiske politik og finanspoli­
tikken, som forbliver nationale anliggender, også tager 
hensyn til de fælles prioriteter. 
2.2.4. Mange anser det forhold, at den økonomiske 
politik støttes af pengepolitikken, for at være et svagt 
punkt eller en akilleshæl i enhver form for moderne 
centralbankordning. Det gælder navnlig valutakurspo­
litikken, som anvendes for at sikre den udenrigsøkono­
miske ligevægt. Spørgsmålet om kompetence for valuta­
kurspolitik, som heller ikke i lande med en » moderne « 
centralbankordning under nogen omstændigheder sor­
terer under centralbanken alene, besvares ikke entydigt 
i Delors-rapporten. Således tales der på den ene side 
(punkt 32) om ECBS's mandat til at udforme og 
gennemføre valutakurspolitikken, mens man på den 
anden side (punkt 33) taler om fastlæggelsen af EF's 
valutakurspolitik i samarbejde med ECBS-rådet; og en­
delig (punkt 60) nævnes det, at beslutninger om inter­
ventioner på valutamarkedet i tredjelandevalutaer ude­
lukkende træffes på ECBS-rådets ansvar og i overens­
stemmelse med Fællesskabets valutakurspolitik. Veksel­
kursændringer kan imidlertid ikke udelukkende 
forsvares af valutapolitiske hensyn på grund af deres 
økonomiske konsekvenser og navnlig deres strukturelle 
følger. 
2.2.5. Under regeringernes forhandlinger om trakta­
ten for en ØMU og vedtægten for ECBS bør det derfor 
entydigt bestemmes, hvilket organ der er kompetent til 
at varetage EF's valutakurspolitik over for tredjelande 
— f.eks. Ministerrådet (økonomi— og finansministre­
ne) — ligesom det bør klarlægges, hvordan samarbejdet 
med ECBS skal foregå. Det bør ligeledes klart fremgå, 
at beslutninger om at foretage paritetsændringer over 
for tredjelande ikke må være til skade for ECBS's politik 
for pengestabilitet. I en ØMU med uigenkaldeligt fastlå­
ste pariteter mellem de deltagende valutaer eller sågar 
en enhedsvaluta kan valutakurspolitikken over for tred­
jelande alligevel i højere grad afhænge af markedspå-
virkninger og fundamentale faktorer som f.eks. forstær­
kede produktivitetsforskelle, end det hidtil har været 
tilfældet i de enkelte EF-lande, hvor valutakurspolitik­
ken, især i det Europæiske Monetære Systems første 
år, tjente det formål at udligne udviklingsforskelle i 
indkomster, vækst og inflation. 
30. 12. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 329/49 
2.2.6. Man burde inddrage Det Europæiske Central­
banksystem i koordineringen af banktilsynspolitikken i 
stedet for at oprette et særligt organ til det formål. I 
ECBS burde man dog have en funktionel adskillelse af 
koordineringen af banktilsynspolitikken og pengepoli­
tikken. ECBS bør i intet tilfælde pålægges en central 
banktilsynsfunktion for Fællesskabet, således som det 
er tilfældet med Bank of England i Det Forenede Konge­
rige. Herimod taler det forhold, at de nationale myn­
digheder i overensstemmelse med subsidiaritetsprincip­
pet skal bevare tilsynet, som de fører ud fra princippet 
om hjemlandets kompetence for virksomhed, der ud­
øves over hele Fællesskabet af kredit- og pengeinstitut­
ter, som er autoriserede i de pågældende lande. I det 
andet bankdirektiv vedrørende harmoniseringen af 
minimumsforskrifter bekræftes princippet om gensidig 
anerkendelse af banktilsyn, hvilket i øvrigt åbner mulig­
hed for, at ECBS fratages europæiske umiddelbare 
banktilsynsfunktioner og kun overdrages 
koordineringsopgaver. 
2.3. Vedtægten for ECBS må tilpasses dets mandat 
— som er yderst vanskeligt og uden sidestykke — til 
at varetage den fælles pengepolitik for de i øjeblikket 
tolv lande, og må udarbejdes i samarbejde med Europa-
Parlamentet. De vigtigste bestemmelser vil vedrøre 
ECBS's føderale struktur og dets uafhængighed (punkt 
32). 
2.3.1. Den føderale struktur for ECBS foreslås ud fra 
den — på baggrund af EF's politiske forskelligartethed 
— rigtige betragtning, at man ikke bør slå de nationale 
centralbanker sammen til én europæisk, men bør lade 
dem bevare deres juridiske selvstændighed. Den fødera­
le struktur vil komme til udtryk gennem oprettelsen 
af et ECBS-råd bestående af centralbankcheferne og 
bestyrelsesmedlemmer, der udpeges af Det Europæiske 
Råd. Hvad angår de pengepolitiske beslutninger og 
deres gennemførelse gennem ECBS, udgør den føderale 
struktur i og for sig ingen hindring. 
2.3.2. Da pengepolitikken ikke kan differentieres re­
gionalt og besluttes føderalt, bør ECBS kun arbejde på 
ét plan, når det skal træffe beslutninger og omsætte 
disse i praksis. Man kan som forbillede bruge andre 
centralbanker med en føderal struktur, såsom det ame­
rikanske US Federal Reserve System. I USA fører de 
tolv regionale Federal Reserve Banks, der har ansvaret 
for de 52 amerikanske delstater, ikke nogen selvstændig 
og forskelligartet centralbankpolitik, derimod omsætter 
de den fælles politik, som Federal Reserve Board vedta­
ger. På lignende vis skulle EF-landenes nationale cen­
tralbanker så være ECBS-organer. ECBS-rådet kan 
overdrage vigtige opgaver, såsom open-market-opera-
tioner og interventioner på penge- og valutamarkedet, 
til nogle — eller samtlige — centralbanker. Vedtægten 
bør dog sikre, at de nationale centralbanker i alle tilfæl­
de er bundet af anvisninger fra ECBS i ØMU's slutsta­
dium. 2.4. ECBS skal i den stabilitetsorienterede pengepoli­
tiks interesse varetage sine opgaver uafhængigt af in­
struktioner fra nationale regeringer og EF-myndigheder 
(punkt 32). Denne uafhængighed står i forbindelse med 
forpligtelsen til at sikre en stabil pengeværdi inden for 
rammerne af den enekompetence, som ECBS i ØMU 
skal have med hensyn til den fælles pengepolitik. Uaf­
hængigheden indskrænkes af, at ECBS — ligesom det i 
øvrigt er tilfældet for Deutsche Bundesbank i henhold 
til artikel 12 i loven for dens stiftelse — skal støtte, om 
ikke hver enkelt forholdsregel, så dog Fællesskabets 
generelle økonomiske politik, i det omfang det ikke 
strider mod målet om en sikring af pengestabiliteten. 
Det således afgrænsede nødvendige samarbejde til støtte 
for den økonomiske politik synes at kræve en 
»sammenkædning« i form af en gensidig deltagelse 
(uden stemmeret) i drøftelserne på ECBS-rådets og 
Ministerrådets (økonomi- og finansministrene) samt 
Kommissionens møder (punkt 34). 
2.4.1. Ud over denne funktionelle uafhængighed må 
ECBS's juridiske og finansielle uafhængighed ligeledes 
sikres vedtægtsmæssigt. ECBS-rådets personlige politi­
ske uafhængighed ville især kunne sikres ved, at dets 
bestyrelsesmedlemmer og formand får en rimelig lang 
embedstid, f.eks. det dobbelte af varigheden af EF-
Kommissionens mandat (punkt 32). Udnævnelsen bør 
ske ved Ministerrådet på forslag af Kommissionen og 
efter høring af Europa-Parlamentet. For centralbank­
cheferne og deres stab bør varigheden af mandatet i 
ECBS-rådet rette sig efter sædvane i de enkelte med­
lemsstater. 
2.4.2. På baggrund af den — i sig selv absolut ønske­
de — store magt, som en fremtidig europæisk pengepo­
litisk instans vil få, forekommer det påkrævet, at ECBS 
udøver sin virksomhed under sædvanlig demokratisk 
kontrol. ECBS skulle ikke kun aflægge beretning til 
Ministerrådet, men også til Europa-Parlamentet og Det 
økonomiske og sociale Udvalg mindst én gang årligt. 
Denne rapportering må ikke gribe ind i ECBS-rådets 
løbende virksomhed, men skal åbne mulighed for en 
demokratisk kontrol. 1 konflikttilfælde kunne man gå 
til EF-Domstolen. 
2.4.3. De nationale centralbanker under ECBS og 
disses udøvende organer burde naturligvis have samme 
uafhængighed som ECBS (punkt 52). 
2.4.4. Der bør ikke være noget krav om, at ECBS-
rådet skal træffe sine beslutninger enstemmigt; det bør 
ske ved flertalsafstemninger. Den vægtning, der skal 
ske af stemmerne, behøver ikke at være bestemt af rent 
politiske — eller måske snarere skematiske — kriterier 
som tilfældet er i Ministerrådet eller i forbindelse med 
fordelingen af sæderne på de enkelte lande i Europa-
Parlamentet og i ØSU. Ved stemmevægtningen kunne 
man derimod drage valuta- og økonomisk-politisk rele­
vante kriterier ind i billedet. 
Nr. C 329/50 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 12. 89 
2.5. Til forskel fra den monetære union, hvor den 
europæiske instans ECBS vil stå for pengepolitikken, 
savner den økonomiske union på grund af mangelen på 
det demokratisk legitimeret regeringsansvar en lignende 
institution, der kan fastlægge de brede linjer for den 
fælles økonomiske politik. 
2.5.1. Det ser dog ud til, at det på grundlag af EØF-
traktatens artikel 102 A, 104 og 105 kan forsvares 
som en midlertidig nødløsning, at man overdrager de 
økonomisk-politiske beføjelser til Rådet af økonomi-
og finansministre, dog under bibeholdelse af EF-Kom-
missionens rolle og i forventning om, at Europa-Parla­
mentets beføjelser udvides. 
Ministerrådets beføjelser skulle være mere vidtgående 
end i beslutningen af 18. februar 1974 vedrørende sam­
ordningen af den økonomiske politik, og denne skulle 
derfor udvides betydeligt, hvilket imidlertid også er 
foreslået af EF-Kommissionen den 20. september. Det 
vil for eksempel være hensigtsmæssigt, at man i Rådet 
af økonomi- og finansministre bliver enige om vigtige 
nøgledata for den økonomiske politik, der bygger på 
en status over den økonomiske udvikling (økonomisk 
årsberetning) og på budgetpolitiske hensigtserklæringer 
på mellemlang sigt. I den forbindelse må man tænke 
på, at Ministerrådet på grund af sin struktur ikke ville 
være i stand til at opfylde EF's aktuelle behov for 
handling på det økonomisk-politiske område. Erfarin­
gerne med konvergensbeslutningen af 1974 har vist, at 
det er for krævende for ministrene, der er bundet af 
et nationalt regeringsansvar, at skulle træffe hyppige 
økonomisk-politiske principbeslutninger i europæisk 
regi. 
2.5.2. Grundlinjerne i Fællesskabets økonomiske og 
monetære politik bør i stigende grad bygge på overord­
nede, europæiske synspunkter, i det omfang det kan 
forenes med subsidiaritetsprincippet. På den måde skul­
le ikke alene valutapolitikken være et fællesskabsanlig­
gende, men også Fællesskabets økonomiske politik 
skulle efter hånden få en vis selvstændighed. Dette synes 
påkrævet for at opnå en større grad af konvergens 
og for at undgå nye uligevægte, især i tilfælde af en 
konjunkturkrise. EF-Kommissionen bør derfor overve­
je, hvorledes man kan give også den økonomiske politik 
en vis selvstændighed i en økonomiske og monetær 
union. 
2.5.3. Det forekommer dog ikke ønskeligt, at der 
udøves direkte indflydelse på området, der hører under 
de enkelte landes økonomiske og sociale politik; dette 
gælder både for omfanget af statslig intervention, f.eks. 
i forbindelse med boligbyggeri eller på det sociale områ­
de, og for den forholdsmæssige fordeling af finansierin­
gen af det offentlige budget og af offentlige social- og 
pensionsinstitutioner mellem henholdsvis socialsik­
ringsbidrag og skatter og afgifter. Man bør dog sørge 
for, at de forskellige områder af den økonomiske, socia­
le og finansielle politik, som forbliver nationale anlig­gender, som helhed kan forenes med de makroøkonomi­
ske rammer, der vedtages på fællesskabsplan, så kon­
vergensen i den økonomiske politik i sin helhed er 
sikret. 
2.6. I forbindelse med budgetpolitikken må der dog 
gøres en vigtig undtagelse fra bestemmelsen om ikke at 
øve direkte indflydelse på de enkelte staters økonomiske 
politik og finanspolitik. For ikke at lægge hindringer i 
vejen for den fælles stabilitetsorienterede politik, skal 
man undgå, at offentlige budgetunderskud finansieres 
på inflatorisk vis. Man skal derfor sikre sig, at sådanne 
budgetunderskud — det være sig lokale, regionale, na­
tionale eller europæiske — ikke kan finansieres inflato­
risk i ubegrænset omfang, direkte eller indirekte gennem 
centralbankkreditter eller låntagning i tredjelandevalu­
taer. Delors-rapportens bemærkninger til dette spørgs­
mål (punkt 33) støttes. En europæisk ex-ante-koordine-
ring i form af bindende regler om øvre grænser for 
budgetunderskudene samt fastsættelse af globale bud­
getsaldi synes ikke nødvendig. Sådanne ex-ante-bestem-
melser fra Rådet ville stride såvel mod subsidiaritets­
princippet som mod de enkelte medlemslandes demo­
kratiske og parlamentariske grundlæggende rettigheder 
på budgetområdet. De offentlige og sociale budgetter 
øver således en betydelig indflydelse på medlemsstater­
nes økonomiske og sociale politik. De berører flere 
hundrede tusinde arbejdspladser i Europa; de påvirker 
lønpolitikken i hver enkelt stat, og de bestemmer en 
lang række kollektive tjenesteydelsers niveau og kvali­
tet. Dette indebærer, at der må iværksættes et ægte 
samarbejde om budgetpolitikkerne, så man på den ene 
side undgår en uddybning af skævhederne på baggrund 
af den nuværende situation, og på den anden side 
fremmer en udjævning af disse skævheder gennem en 
gradvis harmonisering, der skal forbedre budgetpolitik­
kernes økonomiske og sociale effektivitet. 
2.6.1. Ved at give afkald på en direkte budgetpolitisk 
indflydelse udelukker man ikke, at man inden for ram­
merne af den almindelige afstemning af økonomi- og 
finanspolitikken (se punkt 2.5.2) bestræber sig på at 
udforme statsbudgetterne i overensstemmelse med sta-
bilitetspolitikken. Man kan i øvrigt have større tillid 
til, at medlemsstaternes budgetpolitik i en økonomisk 
og monetær union vil rette sig efter de bindinger, der 
følger af en stabilitetsorienteret fælles pengepolitik og 
af, at muligheden for at få underskud finansieret gen­
nem centralbankerne ikke længere vil være til stede. 
2.7. Efter realiseringen af ØMU vil man ikke længere 
ved hjælp af valutakurstilpasninger kunne udligne æn­
dringer i de økonomiske fordele ved en bestemt geogra­
fisk placering og i konkurrenceforskellene mellem med­
lemsstaterne. Den forskel i velfærd, der målt i indtægt 
per capita endnu består i forholdet én til seks mellem 
de » fattige og rige» regioner, vil træde endnu tydeligere 
frem i et område med fælles valuta, fordi man så kan 
foretage en sammenligning af indkomsterne og priserne 
og dermed købekraften i de tolv lande på grundlag af 
én og samme valuta. 
2.7.1. Hidtil er betalingsbalanceresultaterne blevet 
tilskrevet dels de mere eller mindre vellykkede økono-
30. 12. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 329/51 
miske og monetære politikker, dels den økonomiske 
effektivitet. Men der bør ikke ud fra dette drages falske 
konklusioner for en fremtidig økonomisk og monetær 
union. Man kan ikke forvente, at den automatisk vil 
løse problemet med de nationale og regionale indkomst­
forskelle: en fælles valuta indebærer nemlig ikke i sig 
selv en forpligtelse til at mindske de mere iøjnefaldende 
velfærdsforskelle og slet ikke til at erstatte de tidligere 
betalingsbalanceresultater helt med en kompensations­
ordning, der finansieres over fællesskabsbudgettet. 
2.7.2. Også i en økonomisk og monetær union vil 
det kun være muligt at mindske konkurrenceforskelle 
og forskelle i velfærd ved hjælp af strukturelle til­
pasninger — med de konsekvenser, det indebærer for 
beskæftigelsen og væksten på regionalt plan. Fællesska­
bet er i henhold til artikel 130 A i EØF-traktaten forplig­
tet til at styrke den økonomiske og sociale samhørighed, 
navnlig med det mål at mindske forskellene mellem 
regionerne. Med henblik herpå skal strukturfondenes 
midler i overensstemmelse med Det Europæiske Råds 
beslutning fra februar 1988 fordobles frem til 1993, 
hvorved hovedvægten korrekt lægges på program­
finansiering frem for projektfinansiering, og der vil 
blive indført en ny form for partnerskab mellem EF og 
dets mindre udviklede regioner. Vurderingen i Delors-
rapporten (punkt 29) støttes: hovedsigtet med regional­
politikken bør ikke være at subsidiere indkomsterne og 
simpelthen udligne forskellene i levestandard; derimod 
bør man ved hjælp af investeringsprogrammer f.eks. til 
forbedring af infrastrukturen søge at undgå, at omfat­
tende flytninger af arbejdskraft bliver den dominerende 
korrektionsfaktor. 
2.7.3. I Delors-rapporten (punkt 59) finder man det 
på den anden side nødvendigt at styrke EF's struktur-
og regionalpolitik, der »tilpasses de behov, der opstår 
efter etableringen af den økonomiske og monetære 
union«, og at overføre yderligere strukturmidler til 
medlemsstaterne. Disse » behov « ses først og fremmest 
i forbindelse med de tilpasningsproblemer, som om­
stillingen af den økonomiske politik og budgetpolitik­
ken kan forårsage, når inflation ikke længere bidrager 
til finansieringen, og konsekvenserne i forhold til nabo­
landene ikke længere kan udlignes gennem ned­
skrivninger. 
2.7.4. Det forhold, at man af hensyn til den monetæ­
re union er nødt til at give afkald på at føre en inflato­
risk økonomi- og finanspolitik, må ikke bare » beløn­
nes« med tilsvarende udligningsoverførsler fra Fælles­
skabet. Det Europaiske Fællesskab, der selv som en 
økonomisk og monetær union er langt fra at være en 
forbundsstat, ville ikke kunne klare en sådan form for 
mellemstatslig finansudligning, hvor midlerne ikke var 
øremærkede: N 
— økonomisk ville en sådan finansudligning mellem 
12 lande sprænge EF-budgettets rammer, — politisk ville en overnational finansudligning ikke 
kunne gennemføres, så længe de enkelte lande selv 
fører budget- og finanspolitik. 
Den uenighed, der måtte forventes at opnå om overfør­
slen af midler, der ikke var øremærkede, ville — måske 
endda varigt — give Fællesskabet langt større proble­
mer, end forhandlingerne om reformen af den fælles 
landbrugspolitik og forhøjelsen af dets egne indtægter 
i sin tid gjorde det. 
2.8. For at kunne klare de betydelige strukturelle 
tilpasningsproblemer, der opstår, må man finde andre 
løsninger end blot at overføre midler, der ikke er øre­
mærkede, eller foretage en form for mellemstatslig 
finansudligning, som omtalt i punkt 2.7.4. På grund af 
tilpasningens omfang, er det yderst vigtigt, at denne 
lettes på en hensigtsmæssig og målrettet måde. Man 
skal især hclde sig for øje, at tilpasningen ikke må ske 
på de dårligst stillede sociale gruppers og regioners 
bekostning. Man må derfor beklage, at Delors-rappor­
ten ikke indeholder konkrete forslag til de ledsagende 
forholdsregler, der nødvendigvis skal træffes for at lette 
de svageste sociale gruppers og regioners tilpasnings­
problemer. 
2.8.1. EF-strukturfondenes finansielle midler skal 
forhøjes betydeligt med henblik på ØMU efter 1993, 
uden at de dermed tager form af finansudligninger. 
Midlerne fra EF-fondene bør snarere anvendes inden 
for rammerne af en europæisk regional- og strukturpoli­
tik, og dette så vidt muligt på en måde (punkt 29), som 
tilskynder modtagerne til intensive tilpasningesbestræ-
belser. Disse tilpasningsbestræbelser fra modtagernes 
side skal være i overensstemmelse med de europæiske 
mål, der vedtages i fællesskab, og så ville de også 
bidrage til at nå målet om økonomisk og social samhø­
righed i Fællesskabet. 
2.8.2. Med henblik på de nødvendige valutakurjuste­
ringer, som stadig kan foretages i begyndelsen, er det 
særligt vigtigt at udbygge infrastrukturen og træffe 
forholdsregler til forbedring af de faglige kvalifikatio­
ner. Uden en vis tilnærmelse af vilkårene i de forskellige 
regioner ville de overenskomst- og socialpolitiske be­
stræbelser på at delagtiggøre arbejdstagere og socialt 
svage grupper i den økonomiske vækst ikke kunne 
krones med held. Hertil hører også sikringen af sociale 
minimumsstandarder i alle medlemsstater. Man må 
beklage, at Delors-rapporten ikke berører den økono­
miske og monetære unions indvirkning på de nationale 
systemer til social sikring. 
2.8.3. Der ses med tilfredshed på Delors-rapportens 
henvisninger til overenskomstpolitikken, for så vidt de 
udtrykkeligt bekræfter arbejdsmarkedsparternes auto­
nomi. I Delors-rapporten (punkt 30) anbefales det at 
afpasse lønpolitikken efter produktivitetsfremskridtet, 
og dette opfattes som en uforpligtende orienteringsstøt-
te. En sådan afpasning efter — reale — produktivitets-
fremskridt, ville faktisk være gavnlig for den økonomi­
ske og monetære unions mål om en stabil pengeværdi, 
hvilket ikke udelukker særlige lønpolitiske og 
Nr. C 329/52 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 12. 89 
fordelingspolitiske ønsker. I øvrigt bør der uanset over­
førslen af midler fra EF-fondene stadig være et spillerum 
for national struktur- og regionalpolitik, naturligvis 
under overholdelse af de europæiske konkurrencereg­
ler, herunder især forbudet mod selektiv støtte. 
2.8.4. Det kan i øvrigt ventes, at kapitalmarkedet i 
ØMU til en vis grad vil forbedre vilkårene for de 
strukturelt og økonomisk mere tilbagestående områder. 
Takket være den monetære union og fjernelsen af kapi­
talbevægelsernes begrænsninger får alle EF-lande i lige 
grad adgang til det »finansielle Europa«, og en vigtig 
årsag til forfordelingen af lande med »blød valuta« 
efter international ratingstandard bortfalder. Med ad­
gangen til kapitalmarkedet, måske på rentevilkår, som 
varierer fra område til område, bliver de tilbagestående 
områder mere attraktive for private kapitalinvestorer, 
og så kan man i højere grad udnytte de omkostnings­
mæssige fordele og købekraftforskelle, der kendetegner 
disse områder i sammenligning med andre. Dermed 
opstår der mulighed for, at man i disse områder også i 
højere grad anvender EF-fondenes midler til kapital- og 
rentesubventioner, navnlig hvis regionale kreditinstitut­
ter indkobles, således at der alt i alt kan tilvejebringes 
flere midler til de foretagender, som bidrager til ud­
viklingen af disse områder. 
2.9. Takket være valutasamarbejdet vil de ugunstigt 
stillede regioners chancer inden for EF alt i alt blive 
forbedret, omend ikke på samme måde for alles ved­
kommende og heller ikke altid automatisk. Først da vil 
Fællesskabet som helhed kunne nyde godt af valutasam­
arbejdet på internationalt plan. Det vil blive et marked 
næsten så stort som et kontinent, hvor der ikke er nogen 
valutakursrisici, og hvor der på længere sigt endda 
vil være en fælles valutaenhed, hvor bankmæssige og 
finansielle tjenesteydelser frit kan tilbydes, og hvor der 
ikke er begrænsninger på kapitalens bevægelighed — 
et sådant europæisk finansielt område vil også være et 
interessant sted for investorer fra tredjelande at nedsæt­
te sig. Ikke alene vil området således tiltrække flere 
penge fra de andre dele af verden, men den kapital, der 
opspares inden for Fællesskabet, ville også i endnu 
højere grad end hidtil blive genplaceret inden for om­
rådet. 
2.9.1. Den økonomiske og monetære union vil styrke 
EF's internationale rolle. Den europæiske valutaenhed, 
ECUEN, vil bedre end nogen europæisk valuta i dag 
kunne konkurrere med dollaren og yen'en som investe­
rings- og reservevaluta. Hvis Fællesskabet taler med én 
stemme, kan det også — som det egentlig tilkommer 
Europa — spille en større rolle i valutasystemet på 
verdensplan, i de internationale organisationer som 
Verdensbanken og Den Internationale Valutafond, men 
også i andre grupperinger som f.eks. syvlandegruppen, 
» G 7 « (og i en fremtidig firelandegruppe » G 4 « ?). 
2.9.2. ECUEN vil i stigende grad hævde sig interna­
tionalt som faktureringsvaluta. Dette vil formentlig 
styrke EF's stilling i verdenshandelen. På områder som 
olie, råstoffer og højteknologiske produkter vil prisno­
teringer og kontrakter ikke længere kun lyde på dollars. De til tider dramatiske udsving i disse priser, der blev 
yderligere forstærket af dollarens kurssvingninger, har 
i de sidste to årtier haft en meget negativ indflydelse på 
den europæiske økonomi — ikke mindst på energiom­
rådet, inden for landbrugspolitikken og i flyindustrien. 
2.9.3. Den rolle, ECUEN efterhånden vil komme til 
at spille, vil gavne Fællesskabets økonomi i en grad, 
som næppe kan måles i tal. På spørgsmålet om valuta­
unionens »nyttevirkning« vil man her få et svar, som 
går langt ud over de citerede besparelser i forbindelse 
med vekselomkostninger og betalingstransaktioner. På 
den anden side skal man heller ikke undervurdere de 
risici, der er knyttet til en stor ECU-mængde. De forstyr­
rende virkninger, der kan opstå, har man set på Euro-
Dollar-markedet. 
2.9.4. Med hensyn til ikke blot den monetære, men 
også den økonomiske politik vil Fællesskabet få stigen­
de betydning, og dermed også større ansvar på verdens­
plan. Fællesskabets internationale rolle, som Delors-
rapporten kun knytter en randbemærkning til (punkt 
35-38), skulle blive væsentlig større. Fællesskabet må i 
rette tid forstå at indrette sin politik på denne rolle. 
Også offentligheden, herunder erhvervs- og samfundsli­
vets organisationer, må bevidstgøres om de nye mu­
ligheder, som vil udspringe af Fællesskabets verdensom­
spændende engagement (se punkterne 1.4.2, 1.4.3 og 
3.3.4). Det gælder for det første den egentlige udenrigs­
handelspolitik, som i medfør af EØF-traktaten er under­
lagt Fællesskabet, og hvor Kommissionen som EF's 
talsmand repræsenterer medlemsstaterne i de multilate­
rale forhandlingsrunder i Den almindelige overens­
komst om Told og Udenrigshandel (GATT). For det 
andet gælder det generelt for Fællesskabets mulighed 
for at forbedre relationerne mellem industri- og ud­
viklingslandene, og for — med vægten af det indre 
marked og det åbne handelssystem — at bidrage til 
fremskridt i retning af et mere liberalistisk verdenshan­
delssystem. 
3. Etaperne hen imod den økonomiske og monetære 
union 
3.1. Den økonomiske og monetære union kræver en 
langvarig og grundig forberedelse, især fordi realiserin­
gen af det indre marked på områder som kapitalbevæ­
gelser, bankmæssige og finansielle tjenesteydelser samt 
omlægninger af skatter og afgifter stadig kan få væsent­
lig indflydelse på valutarelationerne, som i de senere år 
har været relativt stabile: 
— under forhold med helt frie kapitalbevægelser 
(punkt 12 og 24) vil en liberalisering af bank- og 
finanstjenesteydelserne inden for Fællesskabet føre 
til, at man ikke længere vil se den vante, høje 
grad af territorialt sammenfald mellem de nationale 
centralbankers »jurisdiktionsområde « og det områ­
de, hvor deres valuta og deres banksystem virker, 
— med ophævelsen af valutabegrænsninger for kapi­
talbevægelserne (punkt 12 og 14) mister man en 
afskærmningsfaktor, som har hjulpet mange med­
lemsstater til gennem længere tid at forsvare deres 
30. 12. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 329/53 
valutakurs, også i tider med temmelig høje 
inflationstakter, 
— fjernelsen af de skatte- og afgiftsmæssige hindringer 
med henblik på en tilpasning eller tilnærmelse af 
skattesystemerne kan også ændre konkurrencefor­
holdene i overgangsperioden, hvilket fører til æn­
drede vare- og pengestrømme og sætter valutakurs­
strukturen under pres, 
— den økonomiske og monetære unions indvirkning 
på socialsikringssystemerne, hvis omfang og finan­
siering trænger til en grundig undersøgelse, ændre 
også forholdene. 
Erfaringerne med disse og andre integrationsbetingede 
ændringer i forudsætningerne udgør et vigtigt udgangs­
punkt for supplerende ledsageforanstaltninger, som må 
iværksættes under forberedelsesfasen forud for den mo­
netære union. Her har valutakursen — endnu — en 
vigtig udligningsfunktion at udfylde. Det er derfor for­
ståeligt, at man i nogle EF-lande har tøvet med at 
underkaste sig de bindinger, der ligger i Det Europæiske 
Monetære Systems valutakursmekanisme. Dette gælder 
for tilbageholdenheden med det britiske pund, der som 
verdensvaluta er udsat for særlige belastninger, og det 
gælder ligeledes for kravet om en bredere udsvingsmar­
gen på 6 % for liren og også for peseta'en — efter den 
modige beslutning om at lade denne valuta integrere 
fuldstændigt i EMS. 
3.1.1. Forhandlingerne om alle EF-valutaers tilslut­
ning — på lige vilkår — til valutakursmekanismen 
inden for EMS samt behandlingen af Kommissionens 
forslag på skatte- og afgiftsområdet viser, at vigtige 
grundlæggende forudsætninger for en økonomisk og 
monetær union, herunder et til den tid uigenkaldeligt 
afkald på valutaændringer, endnu ikke er opfyldt. 
3.1.2. Under disse omstændigheder kan vejen til va­
lutaunionen ikke tilbagelægges med stormskridt og 
efter et eller andet minutiøst fastlagt tidsskema; tværti­
mod skal der tages velovervejede skridt. Det synes min­
dre hensigtsmæssigt på forhånd at indbygge alle skridt 
i det tre-etapeskema, der er skitseret i Delors-rapporten 
(punkt 40 ff.). Det ville være nemmere, om man på 
forhånd enedes politisk om en aftale vedrørende de 
betingelser, der skal stilles til en endeligt etableret øko­
nomisk og monetær union, forudsat dette ikke indebæ­
rer detaljerede, tidsmæssigt fastlagte forpligtelser ved­
rørende afgivelse af kompetence til EF, da sådanne 
forpligtelsser endnu ikke vil være til at overskue i deres 
konsekvenser. Erfaringerne med Werner-planen fra 
1971 har således vist, at offentligt bekendtgjorte og 
derpå aflyste etaper virker belastende på den i forvejen 
komplicerede og delikate forberedelse af en valuta­
union. 
3.1.3. Det ville derfor være mere realistisk at tale om 
en forberedelsesperiode, som sikkert ville strække sig 
til et tidspunkt, der ligger mere end tre til fire år ude 
over tidspunktet for det indre markeds realisering. Efter 
en kort overgangsfase, der er nødvendig til indgåelse af aftaler, kunne man så indlede den økonomiske og 
monetære unions egentlige integrationsproces. De 
skridt, der er indbygget i Delors-rapportens anden 
etape, skulle således tilbagelægges i forberedelsesperio­
den. Dermed ville man undgå de problemer, der under 
punkt 3.3.2 omtales i forbindelse med oprettelsen af et 
ECBS uden selvstændig kompetence i begyndelsen. 
3.2. Forberedelsestiden vil især afhænge af realiserin­
gen af det indre makred, som i vidt omfang vil nødven­
diggøre tilpasninger og omstruktureringer på såvel det 
økonomiske som på det sociale område, og som kan 
medføre, at kapitalbevægelserne tager til i omfang og 
skifter retning. Disse processer kan ikke indbygges i et 
etapeskema. 
3.2.1. Samordningen af den økonomiske og monetæ­
re politik (punkt 50) skal derfor intensiveres i forbere­
delsesperioden på grundlag af direktiver, der skal gå 
langt ud over det, der blev aftalt i konvergensbeslutnin­
gen fra 1974 og i beslutningen fra 1964 om fastsættelsen 
af mandatet for Centralbankchefkomitéen (jf. ØSU's 
udtalelser om » Kommissionens forslag af 13. oktober 
1989 til Rådets beslutning om gennemførelse af gradvis 
konvergens i de økonomiske resultater i første etape hen 
imod Den økonomiske og monetære Union « (KOM(89) 
udg.) og om » Henstilling til Rådets afgørelse om æn­
dring af afgørelse 64/300/EØF om samarbejdet mellem 
centralbankerne i Det økonomiske Fællesskabs med­
lemsstater« [KOM(89)]. 
3.2.2. Man kan støtte tanken i Delors-rapporten 
(punkt 51) om, at økonomi- og finansministrene i Rådet 
skal vurdere den økonomiske udvikling i Fællesskabet 
på grundlag af aftalte indikatorer og nationale undersø­
gelser og nå til enighed om vigtige mål for den fremtidi­
ge økonomiske politik. Med hensyn til finanspolitikken 
i medlemsstaterne bør der gives præcise henstillinger, 
især hvad angår finansieringen af budgetunderskud i 
medlemsstaterne. 
3.2.3. Centralbankchefkomitéen bør ikke blot forud­
gående høres i spørgsmål om nationale, pengepolitiske 
beslutninger og aflægge rapport til Europa-Parlamentet 
og Det europæiske Råd om Fællesskabets valutariske 
situation. Den bør snarere, og dette kan ske allerede i 
nærmeste fremtid, fremlægge pengepolitiske retnings­
linjer (punkt 57). Her kunne man især sætte et fælles 
mål for pengemængdens størrelse, med en relativt stor 
margen i begyndelsen. Ved hjælp af en »interpretativ 
pengemængdepolitik« og en halvårlig kontrol af det 
opstillede mål kunne denne margen gradvis indsnævres. 
3.2.4. Desuden kunne komitéen allerede begynde at 
fastlægge en fælles pengepolitik, hvor man også tager 
hensyn til den stigende grad af integration på penge-
og kapitalmarkederne (punkt 57), til virkningen af 
finansiel innovation og til udviklingen af bankcentre. 
Man vil også allerede kunne påbegynde samordningen 
af de pengepolitiske instrumenter, især minimumsreser-
ver, diskontopolitik og open market operations. 
Nr. C 329/54 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 12. 89 
3.2.5. Centralbankkomitéen kunne efter fælles ved­
tagne retningslinjer bruge en del — f.eks. 10% — af 
medlemsstaternes valutareserver — eventuelt i form af 
gensidige trækningsrettigheder — til interventioner på 
valutamarkederne, især over for tredjelandevalutaer. 
Dermed ville man undgå de ulemper, der er omtalt 
under punkt 3.3.1 i forbindelse med oprettelsen af en 
europæisk reservefond. 
3.2.6. For at sikre en bindende beslutningstagning i 
Centralbankchefkomitéen bør man forsøge snart at give 
de nationale centralbanker samme autonomi, som man 
har tiltænkt ECBS. Samtidig bør man allerede nu på 
nationalt plan — således som det senere skal ske for 
ECBS — skabe et retligt grundlag for, at offentlige 
budgetunderskud ikke i ubegrænset omfang må finan­
sieres på inflatorisk vis med centralbanklån. 
3.2.7. Det er en absolut nødvendig del af forberedel­
sen, at alle EF-valutaer deltager i valutamekanismen i 
EMS. Muligheden for at foretage valutakursændringer 
skal ikke blot bevares i EMS i forberedelsesperioden, 
men ligefrem udnyttes i forbindelse med den tilpasning, 
der bliver nødvendig som følge af gennemførelsen af 
det indre marked, uden at denne udnyttelse bliver dra­
matiseret som »usædvanlig«. I en situation med frie 
kapitalbevægelser vil de krav om tilpasning, som opstår 
under gennemførelsen af det indre marked, alligevel 
gøre det umuligt at holde fast ved forældede valutapari­
teter, som fører til nye uligevægte. 
33. Det synes ikke hensigtsmæssigt, at man ud over 
de fælles valutamarkedsinterventioner, der er beskrevet 
i punkt 3.2.5, opretter en selvstændig Europæisk Reser­
vefond (punkt 53) med egen bestyrelse og en fast med­
arbejderstab. 
3.3.1. En sådan selvstændig, fælles reservefond ville 
være en foregribelse af ECBS og ville på forhånd kræve 
en traktatsændring. I stedet for at oprette en ny institu­
tion med et »træningsområde « som forløber for ECBS 
synes det mere hensigtsmæssigt at føre en samordnet 
interventionspolitik gennem Centralbankchefkomitéen 
(punkt 54). 
3.3.2. De indvendinger, der taler imod først at opret­
te en europæisk reservefond, gør sig endnu stærkere 
gældende, når det drejer sig om at oprette Det Europæi­
ske Centralbanksystem på et tidligere tidspunkt. Det er 
forkert at oprette ECBS med henblik på en læreproces, 
før den monetære union eksisterer. Under disse om­
stændigheder ville ECBS være et tvetydigt foretagende: 
— på den ene side ville det eksistere både juridisk og 
rent faktisk med alle organer, som Centralbankchef­
komitéen med sine underudvalg og sit personale 
ville indgå i, 
— på den anden side ville det stadig være de nationale 
myndigheder, der skulle træffe, gennemføre og tage ansvaret for de pengepolitiske beslutninger, som 
offentligheden ville mene tilkom ECBS. 
Et ECBS uden reel kompetence ville blive betragttet 
som en pseudo-institution, eftersom de materielle for­
udsætninger for et succesfyldt arbejde endnu ikke er til 
stede. Dette ville skade respekten for ECBS, som er så 
vigtig for den monetære union, og skade den fælles 
valutapolitik, som ECBS til den tid selv skal føre og 
stå til ansvar for. Den læreproces, Delors-rapporten 
forudser i anden etape, skulle foregå i forberedelsespe­
rioden, altså i en første fase af længere varighed, og 
udelukkende inden for rammerne af de bestående orga­
ner, hvilket først og fremmest vil sige i Centralbankchef­
komitéen, hvis beføjelser skulle udvides. 
3.3.3. Et mellemstadium bør ikke alene undgås i 
forbindelse med forløbere til ECBS, men også hvad 
angår en parallel valuta. ØSU er enig i de betænke­
ligheder, der er nævnt i Delors-rapporten (punkt 47) 
med hensyn til at udstede en » selvstændig« europæisk 
valuta, som skulle være et supplement til de bestående 
EF-valutaer og i en vis grad konkurrere med disse. En 
sådan parallelt udstedt valuta ville gøre det betydeligt 
mere kompliceret at samordne de nationale pengepoli­
tikker i den vigtige »lærefase« og ville også kræve 
yderligere juridiske skridt, hvilket ville være en belast­
ning for forberedelsen af den monetære union. 
— Selv om denne supplerende valuta for størstepartens 
vedkommende kunne udstedes i takt med salg eller 
inddragelse af national valuta, ville den føre til en 
vis penge- og kreditskabelse, der ville modvirke 
bestræbelserne på at opnå større pengestabilitet. 
— Disse risici og farer må anses for at være meget 
større end de fordele, man håber på at opnå ved en 
forventet fremskyndelse af udviklingen hen imod 
den monetære union. 
— Den anseelse, som en senere fælles EF-valuta skal 
have, ville ikke ligefrem blive højnet af en parallel 
valuta, som i bedste fald ville blive fortrængt af 
national valuta, i værste fald ville komme i omløb 
i større omfang (Gresham). 
3.3.4. På den anden side bør man ikke alene undgå 
at lægge hindringer i vejen for den private brug af 
ECU (i den bestående form som en kurv af valutaer) 
(punkt 49). Man bør også fortsat — og i større omfang 
— fremme det private brug af ECU. Det må præciseres, 
at det ikke kun er Fællesskabets betalinger, der skal ske 
i ECU — der må også åbnes op for anvendelse af ECU 
i forbindelse med offentlige licitationer på EF-plan, i 
forbindelse med betaling af skatter og afgifter samt i 
virksomhedernes regnskabsopstillinger og -aflæggelse 
— som supplement til den nationale valuta. Anvendel-
30. 12. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 329/55 
sen af ECU i regnskabsopstillinger, i statistikker, i for­
bindelse med tariffering i specielt rejsebureauer, fly­
selskaber, jernbaneselskaber m.v., men også i form af 
en supplerende prismærkning, vil gøre ECU kendt og 
dens fordele synlige. Som det allerede i dag er tilfældet 
i mange grænseområder, ville Fællesskabets borgere 
dermed få mulighed for at sammenligne priserne, og de 
kunne vænne sig til en »europæisk valuta«. Dette ville 
lette en senere omstilling til en fælles valuta, især i de 
lande, hvor man mentalitetsmæssigt har vænnet sig til 
at omgås pengeenheder, der lyder på tusinder eller 
titusinder. 
3.4. Den økonomiske og monetære union, der skal 
gennemføres ved en særlig traktat, vil med ét slag 
overtage de opgaver, der er beskrevet i kapital 2 om 
slutfasen. Således vil ECBS straks ved sin oprettelse 
overtage hele kompetenceområdet, navnlig i forbindelse 
med pengepolitikken og forvaltningen af de fælles valu­
tareserver. For de deltagende valutae, der pr. definition 
er knyttet til hinanden med uigenkaldeligt fastsatte 
pariteter, vil ECBS endvidere forberede overgangen til 
en fælles EF-valuta, ECU. 
3.4.1. Overgangen til den økonomiske og monetære 
union kan muligvis ikke ske samtidig for alle landes 
Bryssel, den 19. oktober 1989. vedkommende, fordi nogle lande endnu ikke kan ude­
lukke kursændringer. 
3.4.2. Det tidspunkt, hvor den økonomiske og mone­
tære union begynder, bør ikke efter bedste » karavane­
princip « bestemmes af det medlemsland, der går lang­
somst frem i valutaudviklingen. De EF-lande, der — 
som det allerede nu er tilfældet for nogle i EMS — er 
kommet så tæt på hinanden i deres konvergens, at 
ændringer i deres indbyrdes valutakursforhold ikke 
længere er tænkelige, bør som en stabil valutablok have 
mulighed for indbyrdes at påbegynde den økonomiske 
og monetære union og at overdrage de aftalte suveræni­
tetsbeføjelser til denne. 
3.4.3. Det ene eller det andet lands manglende tilslut­
ning vil sikkert, sålænge de står uden for unionen, være 
forbundet med visse institutionelle problemer, navnlig 
med hensyn til Fællesskabets institutioner såsom Mini­
sterrådet og Parlamentet. I ECBS kunne man overveje 
at skabe en slags passiv observatørstatus, altså med 
begrænset stemmeret. 
Det ville dog være at foretrække — og efter en intensiv 
forberedelse også realistisk at forvente — at alle EF-
lande samtidig og i fællesskab opretter den økonomiske 
og monetære union. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg