EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 30.6.2016 COM(2016) 411 final 2016/0190(CNS) Forslag til RÅDETS FORORDNING om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar, og om internationale barnebortførelser (omarbejdning) {SWD(2016) 207 final}

{SWD(2016) 208 final}



BEGRUNDELSE 1.BAGGRUND FOR FORSLAGET •Forslagets begrundelse og formål Dette forslag er en omarbejdning af Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (i det følgende benævnt "Bruxelles IIa-forordningen"). Bruxelles IIa-forordningen er hjørnestenen i Den Europæiske Unions retlige samarbejde om familiespørgsmål. Den fastlægger ensartede kompetenceregler for skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab samt for tvister vedrørende forældreansvar i situationer på tværs af grænser. Den letter den frie bevægelighed for retsafgørelser, officielt bekræftede dokumenter og aftaler inden for Unionen ved at fastsætte bestemmelser for anerkendelse og håndhævelse af disse i andre medlemsstater. Den har fundet anvendelse siden den 1. marts 2005 i alle medlemsstater undtagen Danmark. Nu ti år efter forordningens ikrafttrædelse har Kommissionen foretaget en vurdering af, hvordan forordningen fungerer i praksis, og nødvendigheden af at foretage ændringer i retsakten, på grundlag af Kommissionens gennemførelsesrapport vedtaget i april 2014. Dette er et initiativ i forbindelse med programmet for målrettet og effektiv regulering (Refit). Ydermere har Den Europæiske Unions Domstol ("EU-Domstolen") indtil videre afsagt 24 domme vedrørende fortolkningen af forordningen, som er taget med i betragtning. Formålet med omarbejdningen er yderligere at udvikle det europæiske område med retfærdighed og grundlæggende rettigheder baseret på gensidig tillid ved at fjerne de resterende hindringer for retsafgørelsers frie bevægelighed i overensstemmelse med princippet om gensidig anerkendelse og yderligere at sikre barnets bedste ved at forenkle procedurerne og forbedre deres effektivitet. I Juncker-Kommissionens politiske retningslinjer understreges det, at det retlige samarbejde mellem EU-medlemsstaterne skal forbedres trin for trin ved at holde trit med det forhold, at stadig mere mobile borgere gifter sig og får børn på tværs af Unionsgrænser, ved at bygge bro mellem forskellige retssystemer og ved gensidigt at anerkende retsafgørelser, så borgerne lettere kan udøve deres rettigheder i hele Unionen. Selv om forordningen samlet set anses for at fungere godt, har høringen af interessenter og en række undersøgelser vist adskillige mangler med hensyn til, hvordan forordningen fungerer på nuværende tidspunkt, og disse bør afhjælpes. Af de to områder, som er omfattet af forordningen, ægteskabssager og forældreansvar, er det sidstnævnte, der har forvoldt de mest akutte problemer, som der er behov for at løse hurtigt. For så vidt angår ægteskabssager var der kun begrænset dokumentation (herunder statistikker) tilgængelig på nuværende tidspunkt, som viste, at der var problemer, og som gav mulighed for præcist at se, hvor og hvordan der var behov for at gribe ind, hvor store problemer der var tale om, samt gav mulighed for at træffe et fuldt oplyst valg mellem de mulige løsninger. Endvidere er der siden vedtagelsen af Bruxelles IIa-forordningen blevet vedtaget tre yderligere EU-instrumenter, som letter behandlingen af ægteskabssager i tilfælde af et internationalt pars skilsmisse. I Rom III-forordningen findes der regler for lovvalg i forbindelse med skilsmisse, og i forordningen om underholdspligt behandles spørgsmålene om kompetence og lovvalg i forbindelse med underhold af ægtefæller og børn. Endvidere har Rådet som det seneste godkendt et forstærket samarbejde om internationale pars formueforhold. Der kunne grundlæggende påpeges seks primære problemer i forbindelse med sager om forældreansvar: Procedure for tilbagegivelse af barnet I sager, hvor forældre bortfører deres børn, er timing nøglen til en succesfuld procedure for tilbagegivelse af barnet som fastsat i forordningen. Det så imidlertid ud til, at det ikke kunne sikres i alle sager, at barnet straks blev tilbagegivet. At tilbagegivelsesproceduren var ineffektiv, kan tilskrives flere forskellige forhold. Fristen på seks uger for at træffe en afgørelse om tilbagegivelse viste sig at være utilstrækkelig i praksis, eftersom der blandt dommere og fagfolk er tvivl om, hvorvidt de seks uger gælder pr. instans, inklusive appel eller sågar fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagegivelse. Ydermere indeholder den gældende forordning ingen frist for den modtagende centralmyndigheds behandling af en anmodning. Derudover er problemerne med at overholde fristerne især blevet tilskrevet det forhold, at der i national lovgivning ikke findes en begrænsning på antallet af appelmuligheder, der kan fremsættes over for en afgørelse om tilbagegivelse. Manglende specialisering blandt retterne i at håndtere ansøgninger om tilbagegivelse har også forårsaget forsinkelser i flere medlemsstater. Sagerne om bortførelse på tværs af grænser er komplekse og følsomme, men kommer kun sjældent for én enkelt dommer, når de håndteres af samtlige lokale familieretter. Som følge heraf er dommerne mindre bekendt med de relevante procedurer og bestemmelser, og de har en ringere mulighed for at etablere rutinemæssig kontakt med andre EU-jurisdiktioner på en måde, der fremme opbygningen af gensidig tillid. Endelig udgør den såkaldte "tilsidesættelsesmekanisme" en tilføjelse til bestemmelserne i Haagerkonventionen fra 1980, og den vurderes at have en mere afskrækkende virkning på den eventuelt bortførende forælder. Den fastsætter den procedure, som skal følges, efter en afgørelse om ikke at tilbagegive barnet er truffet, mens barnet var bortført, jf. artikel 13 i Haagerkonventionen fra 1980. Den praktiske anvendelse af denne "tilsidesættelsesmekanisme" har vist sig vanskelig, fordi forældremyndighedssagerne ikke finder sted i den medlemsstat, hvor barnet befinder sig, og fordi den bortførende forælder ofte ikke samarbejder. Især er det ofte svært at foretage en høring af barnet. Anbringelse af barnet i en anden medlemsstat En ret eller myndighed, der påtænker at anbringe et barn hos en plejefamilie eller i en institution i en anden medlemsstat, skal høre den anden medlemsstats myndigheder, inden den træffer afgørelse om anbringelse. Centralmyndigheder, som har en forpligtelse til at bistå retter og myndigheder med at arrangere anbringelser på tværs af grænser, har med jævne mellemrum angivet, at det nogle gange tager adskillige måneder, før det kan fastslås, om der er behov for godkendelse i en bestemt sag. Hvis det er behov for godkendelse, skal høringsproceduren følges, og det er blevet indrapporteret, at den er lige så langvarig, eftersom der ikke er nogen frist, inden for hvilken de adspurgte myndigheder skal svare. Som følge heraf træffer mange anmodende myndigheder i praksis afgørelse om anbringelse og sender barnet til den modtagende medlemsstat, mens høringsproceduren stadig er i gang, eller sågar allerede på det tidspunkt, hvor den indledes, fordi de finder, at anbringelsen haster, og de er klar over, at procedurerne er langvarige. De modtagende medlemsstater har derfor klaget over, at børnene ofte allerede var anbragt, før der blev givet godkendelse, hvilket har efterladt børnene i en situation med juridisk usikkerhed. Krav til eksigibilitet Proceduren for at erklære en afgørelse truffet i en anden medlemsstat eksigibel ("eksigibilitet") er fortsat en hindring for den frie bevægelighed for afgørelser, hvilket medfører unødige omkostninger og forsinkelser for forældre og børn, når de er involveret i procedurer på tværs af grænser. Behandlingstiden for at opnå eksigibilitet varierer fra medlemsstat til medlemsstat; Det kan tage fra nogle dage til adskillige måneder, afhængigt af sagens kompleksitet, og af hvor kompetencen ligger. Den angivne behandlingstid tager ikke hensyn til, hvor længe det tager at fremskaffe og oversætte de nødvendige dokumenter i forbindelse med en anmodning. Hvis en godkendelse eller afvisning af afgørelsens eksigibilitet appelleres, stiger behandlingstiden meget: appelprocedurer kan i nogle medlemsstater tage op til to år. Dette er især frustrerende for forældre, som forventer, at afgørelser vedrørende deres børn træder i kraft uden unødvendig forsinkelse. Der kan også forekomme indbyrdes modstridende situationer, hvor en medlemsstat skal håndhæve samværsretten i henhold til forordningen, mens anerkendelsen og/eller fuldbyrdelsen af forældremyndigheden, som er givet ved samme afgørelse, kan være blevet appelleret eller måske nægtet i den samme medlemsstat, fordi afgørelser om både samværsret og forældremyndighed på nuværende tidspunkt er underlagt forskellige procedurer i forordningen.

Høring af barnet Der er uoverensstemmelser i fortolkningen af grundene til ikke at anerkende en afgørelse truffet i en anden medlemsstat, navnlig i forbindelse med høring af barnet. Forordningen er baseret på det princip, at der skal tages hensyn til barnets synspunkter i sager, som omhandler barnet, så længe det er passende i lyset af dets alder og modenhed og i overensstemmelse med barnets bedste. Problemerne opstår, fordi medlemsstaterne har forskellige regler for høring af barnet. Navnlig tilskyndes medlemsstater, som har strengere standarder for høring af barnet end de medlemsstater, hvor afgørelsen er truffet, på grundlag af de gældende regler til at afvise anerkendelse og eksigibilitet, hvis høringen af barnet ikke lever op til førstnævntes egne standarder. Endvidere understreges vigtigheden af at høre barnet ikke i forordningen i generelle vendinger for alle forældreansvarssager, men kun i forbindelse med tilbagegivelsessager. Hvis der træffes en afgørelse uden høring af barnet, er der en fare for, at afgørelsen ikke tager tilstrækkeligt hensyn til barnets bedste. Faktisk fuldbyrdelse af afgørelser Afgørelser vedrørende forældreansvar fuldbyrdes ofte sent eller slet ikke. En effektiv fuldbyrdelse afhænger af, hvilke nationale strukturer der er indført for at sikre fuldbyrdelsen. Den retlige og praktiske tilgang til fuldbyrdelse af afgørelser i familiesager er forskellig fra medlemsstat til medlemsstat, navnlig for så vidt angår fuldbyrdelsen af de trufne foranstaltninger. Når en kendelse først er afsagt, er det vigtigt at have en effektiv foranstaltning til rådighed til at fuldbyrde den under hensyntagen til, at det i forbindelse med fuldbyrdelse over for børn stadig skal være muligt at reagere hurtigt på foreløbige eller permanente risici mod barnets bedste, som kan forårsages af fuldbyrdelsen. Samarbejde mellem centralmyndighederne Samarbejdet mellem centralmyndighederne i specifikke sager vedrørende forældreansvar, som fremgår af artikel 55, er afgørende med henblik på effektivt at støtte forældre og børn, som er involveret i sager på tværs af grænser, der vedrører børn. Et problem, som alle interessenter har påpeget, herunder medlemsstaterne, er den uklare formulering i den artikel, der fastsætter, hvilken bistand centralmyndighederne skal yde i specifikker sager om forældreansvar. Dette har ført til forsinkelser, som har været til ugunst for barnets bedste. Ifølge høringens resultater udgør artiklen ikke et tilstrækkeligt retsgrundlag for de nationale myndigheder i visse medlemsstater til, at de kan skride til handling, fordi deres nationale lovgivning kræver et mere eksplicit selvstændigt retsgrundlag i forordningen. •Sammenhæng med de gældende regler på samme område Forslaget tager andre instrumenter i betragtning, navnlig andre EU-forordninger inden for familieret og internationale instrumenter, som f.eks. Haagerkonventionerne fra 1980 og 1996. For så vidt angår sager om forældreansvar (forældremyndighed, samværsret, beskyttelse af barnet) er medlemsstaternes retsinstanser bundet af forordningens kompetenceregler. Der findes ingen andre EU-instrumenter, der behandler disse aspekter. Formålet med Haagerkonventionen fra 1980 er at beskytte kompetencen i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, i sager om barnebortførelser på tværs af grænser. Både i sager inden for EU og i sager med tredjelande er den lovgivning, der gælder i sager vedrørende forældreansvar, fastsat i Haagerkonventionen fra 1996. Ved ægteskabssager er det Bruxelles IIa-forordningen, der fastsætter, hvilken af medlemsstaternes retter, der har kompetence inden for skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab. Reglerne for at fastslå, hvilken lovgivning der finder anvendelse på disse spørgsmål, er fastsat i overensstemmelse med Rom III-forordningen, der er indført som et instrument til styrket samarbejde i de medlemsstater, der anvender den. Anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser, der er truffet i en anden medlemsstat om ægteskabssager eller sager vedrørende forældreansvar, er omfattet af Bruxelles IIa-forordningen. Der er en indirekte forbindelse til forordningen om underholdspligt, da dennes anvendelsesområder omfatter underholdspligt som følge af et familieforhold, mens underhold ikke er omfattet af Bruxelles IIa-forordningens anvendelsesområde. I henhold til forordningen om underholdspligt vil de retter, der har kompetence efter Bruxelles IIa-forordningen, normalt have accessorisk kompetence i forbindelse med underhold. 2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET •Retsgrundlag Retsgrundlaget for Unionens indsats i familiespørgsmål er fastsat i artikel 81, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Af artikel 81, stk. 1, fremgår det, at Unionen skal "etablere et samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse af afgørelser og udenretslige afgørelser." •Nærhedsprincippet (for områder, der ikke er omfattet af enekompetence) Unionen har delt kompetence i henhold til artikel 81 i TEUF, som den allerede har gjort brug af ved vedtagelsen af Bruxelles IIa-forordningen. De forskellige elementer i forslaget overholder kravene om subsidiaritet. Tilsidesættelsesmekanismen vedrørende tilbagegivelse finder kun anvendelse i sager, hvor barnet er blevet bortført på tværs af grænser. Forbedringer foretaget indtil videre i én medlemsstat har vist sig ikke at have nogen indvirkning på proceduren for tilbagegivelse som helhed, eftersom det er en forudsætning for, at systemet fungerer efter hensigten, at der er effektivitet, tæt samarbejde og gensidig tillid mellem begge de medlemslande, der er involveret i sagen. For så vidt angår afgørelser fastslog EU-Domstolen i 2012, at " Medlemsstaterne skal (...) fastsætte klare regler og procedurer med henblik på den i forordningens artikel 56 omhandlede godkendelse for at garantere retssikkerheden og sikre hurtighed. Procedurerne skal bl.a. gøre det muligt for den ret, der påtænker anbringelsen, let at identificere den kompetente myndighed og den myndighed, der har kompetence til at meddele eller nægte godkendelsen, inden for en kort frist." Imidlertid gennemfører de forskellige nationale regler ikke bestemmelserne om anbringelser på tværs af grænser på en sammenhængende og ensartet måde, og det er usandsynligt, at de vil gøre det i fremtiden. Selv hvis de gjorde, ville den nødvendige koordinering mellem de nationale regler ikke kunne opnås på nationalt niveau. Derfor er det kun ved at indføre selvstændige minimumsregler i forordningen, som finder anvendelse på alle afgørelser om anbringelser på tværs af grænser, der er truffet af en ret eller en myndighed i en medlemsstat, man kan løse dette problem. Afskaffelsen af eksigibilitet kan ikke opnås individuelt af hver medlemsstat, idet proceduren allerede er blevet harmoniseret ved Bruxelles IIa-forordningen og derfor kun kan ændres ved en forordning. Samme ræsonnement gælder for forbedringerne af de eksisterende regler om samarbejde mellem medlemsstaternes centralmyndigheder. For så vidt angår fuldbyrdelse, der som sådan er en sag for medlemsstaterne, har EU-Domstolen fastslået, at anvendelsen af nationale regler til fuldbyrdelse ikke bør være til skade for forordningens effektive virkning. Artikel 81, stk. 2, litra f), giver mulighed for på EU-niveau at fjerne forhindringer for en tilfredsstillende afvikling af civile retssager, om nødvendigt ved at fremme foreneligheden mellem medlemsstaternes civile retsplejeregler. Ydermere er der hjemmel for at foretage et minimum af harmonisering for at nå målet om gensidig anerkendelse af afgørelser. Hvis ineffektive fuldbyrdelsesprocedurer medfører negative virkninger, er der behov for at tage hånd om disse på EU-niveau, således at der kan garanteres et tilfredsstillende resultat i alle medlemsstater.

•Proportionalitet Af proportionalitetsprincippet kræves det, at de foranstaltninger, der træffes, skal være proportionelle med problemernes omfang og størrelse. Nationale materielle regler vil i nogen grad blive påvirket af de foreslåede foranstaltninger, i det omfang der foreslås fælles standarder for fuldbyrdelse. Dette er imidlertid retfærdiggjort af målet om at sikre forordningens fulde effektivitet og af det forhold, at enkeltpersoner skal være i stand til at udøve deres rettigheder fuldt ud, uanset hvor de befinder sig i Unionen, og af at uforeneligheder mellem medlemsstaternes forskellige retssystemer og administrative systemer skal fjernes. Evalueringen har bekræftet, at nationale grunde til at afvise fuldbyrdelse kan være en gentagelse af eksisterende grunde til at afvise fuldbyrdelse, som fremgår af forordningen. Fordi der er forskellige standarder for anvendelsen af disse grunde efter forordningen og efter nationale lovgivning, kan de nationale grunde i realiteten underminere, at de europæiske regler anvendes ensartet og problemfrit. For at sikre ensartethed og på den måde skabe lige muligheder for alle borgere i Unionen er det derfor nødvendigt at harmonisere de nationale grunde til at afvise fuldbyrdelse, hvis de lægges til grund for ikke at fuldbyrde en afgørelse truffet i en anden medlemsstat. Der er et stort og stigende antal EU-borgere, som direkte og indirekte er påvirket af sager på tværs af grænser, som vedrører børn. Omkostningerne ved forslaget er beskedne, men fordelene er til sammenligning meget store. Forslaget styrker retssikkerheden, øger fleksibiliteten, sikrer adgang til retssager, som er effektive, alt imens medlemsstaterne bevarer fuld suverænitet inden for de materielle regler om forældreansvar. •Valg af retsinstrument Forslaget tager form af en omarbejdning af en forordning med ændringer, som erstatter den eksisterende forordning. 3.RESULTATER AF EFTERFØLGENDE EVALUERINGER, HØRINGER AF INTERESSENTER OG KONSEKVENSANALYSER •Efterfølgende evalueringer/kvalitetskontrol af gældende lovgivning Evalueringen af forordningen blev gennemført i lyset af målene i programmet for målrettet og effektiv regulering (Refit). Det er Kommissionens program, der skal sikre, at EU-lovgivningen er egnet til formålet og giver de resultater, som har været EU-lovgivernes hensigt. Evalueringen af forordningen er baseret på en kvantitativ og en kvalitativ analyse. Der blev indsamlet empiriske data via en ekstern undersøgelse. Se den endelige evalueringsrapport og de analytiske bilag for at evaluere forordningens relevans, sammenhæng, effektivitet samt EU-merværdi og nyttevirkning. Ydermere blev der lanceret to spørgeskemaundersøgelser i 2015 for at indsamle specifikke data om afgørelser vedrørende forældreansvar. Selv om forordningen gennemgående anses for at fungere godt og give værdi til EU-borgerne, hæmmes retsaktens anvendelse i praksis til tider af en række retlige problemer; den gældende retsakt er ikke tilstrækkelig klar eller utilstrækkelig på visse punkter. Det anses især for at være tilfældet for proceduren for tilbagegivelse af barnet og for samarbejdet mellem centralmyndighederne i sager om forældreansvar. Evalueringen viste, at af de to store områder, som er omfattet af forordningen, ægteskabssager og forældreansvar, er det sidstnævnte, der har forvoldt akutte problemer. Der er blevet stillet spørgsmålstegn ved den overordnede effektivitet af visse aspekter af sagerne om børn. I sager, hvor forældre bortfører deres børn, hvor børn anbringes på tværs af grænser, i sager om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser og i sager om samarbejde mellem nationale myndigheder (centrale eller andre), er der for mange og unødige forsinkelser, som opstår på grund af den måde, eksisterende procedurer er formuleret og anvendt på. Det har haft en negativ indvirkning på forhold mellem forældre og barn og på barnets bedste. Endvidere har kravet om eksigibilitet medført en gennemsnitlig forsinkelse pr. sag på adskillige måneder og omkostninger på op til 4.000 EUR for borgerne. Den uklare beskrivelse af samarbejdet mellem centralmyndighederne har ofte medført flere måneders forsinkelse eller sågar, at anmodninger ikke blev efterkommet, hvilket er til skade for barnets velfærd. Fuldbyrdelsen af afgørelser truffet i en anden medlemsstat blev identificeret som værende problematisk – afgørelserne fuldbyrdes ofte ikke eller med væsentlige forsinkelser. Ydermere medfører specialiserede advokaters arbejde omkostninger for forældrene på mellem 1 000 og 4 000 EUR pr. sag. For medlemsstaterne har forordningen på den anden side medført meget begrænsede omkostninger – de vedrører primært centralmyndighedernes funktion. •Høringer af interesserede parter Forud for forslaget blev der foretaget en omfattende høring af de interesserede parter, medlemsstaterne, institutionerne og eksperter om de problemer, der findes ved det nuværende system, og mulige løsninger på dem. Den 15. april 2014 vedtog Kommissionen en rapport om anvendelsen af forordningen, og den igangsatte en offentlig høring, hvori den fremlagde forslag til revision af forordningen, og den modtog i alt 193 besvarelser. Af høringsprocessen fremgik det, at interessenterne bakker op om behovet for en omhyggeligt målrettet reform af den eksisterende forordning. I sager, hvor forældre bortfører deres børn, mener et flertal af respondenterne på den offentlige høring, at det ikke blev sikret, at barnet straks blev tilbagegivet i alle sager inden for EU. De primære forslag til forbedring vedrørte en strammere tidsplan for efterkommelse og anvendelse af sanktioner i sager, hvor pligten til at tilbagegive barnet ikke blev opfyldt. Selv om forældre er den mest prominente gruppe, der ønsker at afskaffe eksigibilitet, efterfulgt af dommere og advokater, er der visse medlemsstater, der antyder, at eksigibilitet ikke bør afskaffes uden at bevare visse garantier. Det blev anbefalet, at der i tilfælde af en afskaffelse af eksigibiliteten blev indført garantier i forbindelse med f.eks. parternes og barnets ret til at blive hørt og korrekt forkyndelse af dokumenter. En betydelig del af respondenterne fandt, at fuldbyrdelsen af afgørelser vedrørende forældreansvar, som er truffet i en anden medlemsstat, var et vigtigt område at foretage forbedringer på. Det primære forslag fra retlige aktører omfattede vedtagelsen af fælles minimumsstandarder, herunder en ensartet fuldbyrdelsesprocedure, mens medlemsstaterne var skeptiske over for en sådan løsning. Endelig har navnlig forældre udtrykt bekymring for så vidt angår samarbejdet mellem centralmyndighederne, hvis lovbestemte rolle det er at støtte dem i sager vedrørende, der går på tværs af grænser. Manglen på effektivt samarbejde var et af hovedemnerne i de fleste respondenters svar. For at løse dette problem anbefalede respondenterne, at man indførte større klarhed om opgaverne for bedre at støtte forældrene. Respondenterne bakkede ligeledes op om, at inddrage de sociale myndigheder i samarbejdsordningen for at sikre, at forordningen fungerer efter hensigten. Resultatet af den offentlige høring bekræfter gennemgående resultaterne i Kommissionens gennemførelsesrapport vedtaget i 2014. •Indhentning og brug af ekspertbistand Tilgængeligheden og fuldstændigheden af statistikkerne om anvendelsen af forordningen er begrænset og varierer meget på tværs af medlemsstaterne. Den kvalitative og kvantitative analyse af anvendelsen af forordningen blev gennemført via en ekstern undersøgelse. Ud over undersøgelsen blev der i 2015 igangsat to spørgeskemaundersøgelser – en for de centralmyndigheder, der er omfattet af forordningen, og en anden for medlemsstaterne – med henblik på at indsamle specifikke data om afgørelse vedrørende forældreansvar. Der blev tillige nedsat en separat ekspertgruppe, som skulle debattere problemer og eventuelle løsninger i forbindelse med revisionen. Forordningens funktion blev også jævnligt debatteret på flere møder mellem centralmyndighederne organiseret inden for rammerne af det europæiske retlige netværk på det civil- og handelsretlige område.

•Konsekvensanalyse I konsekvensanalysen, som ledsager dette forslag, blev de politikmuligheder og konsekvensanalysen af dem behandlet separat for hvert af de områder, der blev identificeret som værende problematiske i evalueringen af forordningen. For alle problemer blev der udarbejdet et basisscenarie og alternative muligheder. I forbindelse med sager om ægteskab og forældreansvar blev der set på forskellige grader af indgriben. I forbindelse med sager om bortførelse af børn blev alene præciseringer af den gældende mekanisme sammen med muligheden for at oprette en liste over ledsageforanstaltninger taget i betragtning. Ydermere blev der udarbejdet to muligheder for at foretage radikale ændringer af tilbagegivelsesmekanismen (en tilbagevenden til "Haag-systemet" og oprettelsen af et unikt forum i domsstaten). I forbindelse med anbringelsesmekanismen blev der foreslået to muligheder for enten at vælge et system med formodet samtykke, eller et med udtrykkeligt samtykke. For så vidt angår anerkendelse eller fuldbyrdelse ville begge de primære politikmuligheder afskaffe kravet om eksigibilitet eller foreslå en ny procedure til bedst muligt at tage hånd om problemet med ineffektivitet. Det nye foreslåede system blev suppleret af tre alternative undermuligheder, som tager hånd om problemet med høring af barnet. Der blev også set på to komplementære muligheder for at forbedre fuldbyrdelsen enten ved hjælp af en vejledende frist eller ved hjælp af en fuldstændig harmonisering af fuldbyrdelsesreglerne for afgørelser vedrørende forældreansvar. Konsekvensanalysen slutter med de omfattende foretrukne løsningsmuligheder på alle problemer i rapporten. I forbindelse med ægteskabssager er den foretrukne politikmulighed at bevare status quo. Det betyder, at ægtefæller i et internationalt ægteskab fortsat vil have mulighed for at konsolidere de forskellige sager, som det nu er tilladt i henhold til forordningen og andre familieretsinstrumenter (som f.eks. forordningen om underholdspligt). Samtidig vil ægtefællernes fleksibilitet til at kunne anmode om skilsmisse i et af de fora, der er angivet i forordningen, blive bevaret. Fordelene ved at nedbringe eller afskaffe denne fleksibilitet (som visse medlemsstater har været fortaler for) ville blive overgået af ulemperne ved de muligheder, der er taget i betragtning for at modvirke problemet med "kapløb til retten" (overførsel af kompetence eller et hierarki af grunde), som andre medlemsstater har påpeget. Endvidere vil ægtefæller, der ikke har den samme EU-nationalitet, som bor i et tredjeland, men fortsat har forbindelse til en bestemt medlemsstat, og som ønsker at blive skilt, fortsat skulle anvende de nationale regler for at få adgang til retter i EU eller for at få deres afgørelse (som er opnået i et tredjeland) anerkendt i EU. For så vidt angår sager om forældreansvar, er den fortrukne politikmulighed en indgriben fra EU's side, som afhænger af problemets omfang og påtrængende nødvendighed. Helt specifikt bør proceduren for tilbagegivelse af barnet forbedres ved hjælp af en mulighed, der præciserer den gældende mekanisme og indfører nye foranstaltninger, som f.eks. samling af kompetencer og muligheden for at retten i det land, hvortil barnet er blevet bortført, kan igangsætte hastende beskyttelsesforanstaltninger, som også kan "følge barnet" til den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, hvis dette er nødvendigt for at sikre, at barnet kan vende sikkert tilbage. De nye regler vil gøre det muligt at opnå tilbagevenden inden for fristen ved at specificere en separat frist, inden for hvilken sagen skal for retten, for henholdsvis første og anden instans. Sagerne vil blive kortere ved også at indføre en frist for den centralmyndighed, der har modtaget en anmodning, og ved at begrænse antallet af appelmuligheder af en afgørelse om tilbagegivelse eller ikke-tilbagegivelse til én. Den foretrukne politikmulighed vil eksplicit opfordre dommeren til at tage stilling til, om afgørelsen skal være midlertidigt eksigibel. Der bør indføres en procedure for uafhængig godkendelse af afgørelser om anbringelser, som kan finde anvendelse på alle anbringelser på tværs af grænser, og den bør ledsages af en frist, inden for hvilken den medlemsstat, som modtager en anmodning, skal besvare den. Eksigibiliteten vil blive afskaffet, men passende garantier vil forblive tilgængelige (grunde til ikke at anerkende en afgørelse og mulighed for at anfægte fuldbyrdelsen af en konkret afgørelse eller specifikke fuldbyrdelsesforanstaltninger), som den sagsøgte forældre begge kan påberåbe på tidspunktet for fuldbyrdelsen i fuldbyrdelsesstaten, og således forkorte sagens samlede varighed. For at afhjælpe problemer med forskellig national praksis ved høring af børn og med, at afgørelser træffes af retter, som ikke har nogen tæt forbindelse til barnet på afgørelsestidspunktet, samt den efterfølgende manglende anerkendelse af afgørelsen, kræver den foretrukne politikmulighed, at medlemsstaterne gensidigt respekterer hverandres nationale regler, alt imens de forpligtes til at give barnet mulighed for at udtrykke dets synspunkter og tage hensyn til dem, samt sikre at kompetencer er i overensstemmelse med det ledende princip om nærhed til barnet ved at anvende princippet om perpetuatio fori. For så vidt angår fuldbyrdelse, ville den foretrukne politikmulighed garantere, at fuldbyrdelse kun kan nægtes på grundlag af en ensartet og begrænset liste af grunde. Der bør også være en frist for fuldbyrdelsen samt en rapporteringsforpligtelse, hvis fristen overskrides, og retten i domsstaten skal have mulighed for at erklære afgørelsen midlertidigt eksigibel uanset en eventuel appel af afgørelsen, men der skal levnes mulighed for at håndtere de mest presserende risici for barnets bedste under fuldbyrdelsen, hvilket til gengæld markant ville øge effektiviteten i sagerne og beskytte barnets bedste. For så vidt angår samarbejde, skal en præcisering af de respektive artikler fastslå: 1) hvem kan anmode om 2) hvilken bistand eller hvilke oplysninger 3) fra hvem og 4) på hvilke betingelser. Der vil skulle angives en frist, inden for hvilken den myndighed, der har modtaget anmodningen, skal svare. Det vil blive gjort klart, at også retter og sociale myndigheder kan anmode om bistand fra centralmyndighederne. Ydermere ville de veletablerede bløde lovgivningsforanstaltninger fortsat sikre en løbende støttestruktur til dem, som håndterer anmodninger efter forordningen. Tilføjelsen af den foreslåede artikel om tilstrækkelige ressourcer, vil gøre de gældende implicitte krav, som på nuværende tidspunkt skal opfyldes over for visse centralmyndigheder, men ikke alle, eksplicitte, og på den måde vil den gensidige tillid øges. Den foretrukne pakke af politikmulighed for sager vedrørende forældreansvar ville leve op til målene om forenkling ved at nedbringe behandlingstiden i forbindelse med tilbagegivelse af barnet, afgørelser om anbringelser og samarbejde mellem centralmyndighederne, og den ville fjerne unødvendige forsinkelser og omkostninger i forbindelse med kravet om eksigibilitet. Samtidig ville den opfylde behovet for hurtigt at løse de problemer, der på nuværende tidspunkt findes på området, hvor det er af største vigtighed at gribe ind og fastsætte rammerne for ændringer under hensyntagen til børnenes situation, familiernes situation og børnenes bedste. Sagernes effektivitet vil blive forbedret, for så vidt angår proceduren for tilbagegivelse af barnet, ved at nedbringe antallet af appelmuligheder, muliggøre midlertidig eksigibilitet af afgørelser, når nødvendigt, ved at tydeliggøre centralmyndighedernes rolle og pligter og pålægge medlemsstaterne at samle kompetencerne på et begrænset antal retter på en måde, der stemmer overens med deres respektive retssystemers struktur. I forbindelse med afgørelser om anbringelser vil fristerne for at opnå godkendelse blive nedbragt ved at etablere en uafhængig godkendelsesprocedure og indføre en frist (højst otte uger i modsætning til de nuværende seks måneder eller mere), inden for hvilken den anmodede medlemsstat skal svare på anmodningen. For så vidt angår anerkendelse og fuldbyrdelse vil behandlingstiden i forbindelse med opnåelse af eksigibilitet (som tager op til adskillige måneder) blive fjernet. Eftersom garantierne (grunde til ikke at anerkende en afgørelse og muligheden for at anfægte fuldbyrdelsen af specifikke fuldbyrdelsesforanstaltninger) vil blive påberåbt samlet af den sagsøgte i forbindelse med fuldbyrdelsen, vil sagernes samlede varighed blive forkortet. Derudover ville den foretrukne politikmulighed nedbringe behandlingstider (som i nogle tilfælde er på mere end et år) under den faktiske fuldbyrdelse ved at indføre en maksimal frist på seks uger. Endelig vil en generel præcisering af centralmyndighedernes rolle nedbringe behandlingstiden i forbindelse med disses gensidige samarbejde. •Målrettet regulering og forenkling Muligheden for at omarbejde retsakten, forbedre dens funktion ved at gøre den klarere og mere fuldstændig samt forenkle og forbedre dens effektivitet vil også bidrage til målrettet regulering. Navnlig vil etableringen af en uafhængig godkendelsesprocedure og en frist, inden for hvilken den anmodede medlemsstat skal svare på anmodningen, forkorte den tid, det tager at opnå godkendelse i sager om anbringelser, til maksimalt 8 uger i stedet for de nuværende 6 måneder eller mere. Med den foreslåede afskaffelse af eksigibilitet, vil forsinkelser (der tager op til flere måneder) og omkostninger (på op til 4 000 EUR) ved at opnå eksigibilitet, blive afskaffet. Den foreslåede ændrede procedure for tilbagegivelse af barnet i tilfælde af bortførelse vil nedbringe forældrenes omkostninger til specialiseret juridisk rådgivning (på mellem 1 000 og 4 000 EUR). •Grundlæggende rettigheder Alle elementer af reformen respekterer rettighederne i charteret om grundlæggende rettigheder, navnlig adgang til effektive retsmidler og retten til en retfærdig rettergang, som fremgår af charterets artikel 47. På grund af forordningens indhold, især forholdet mellem forældre og deres børn, vil de foretrukne politikmuligheder for sager vedrørende forældreansvar forbedre retten til respekt for privatliv og familieliv (artikel 7). Endelig vil de foreslåede ændringer styrke barnets rettigheder (artikel 24) og bringe forordningen yderligere i overensstemmelse med FN's konvention om barnets rettigheder ved at knytte bestemmelserne tættere til den. 4.VIRKNINGER FOR BUDGETTET Forslaget medfører relativt beskedne efterlevelsesomkostninger. Afskaffelsen af eksigibilitet og samlingen af kompetencer kræver, at medlemsstaterne pådrager sig omkostninger til uddannelse, således at den juridiske stand kan blive bekendt med de foreslåede procedurer. Uddannelse er imidlertid et behov, der allerede findes i dag. Ydermere vil der være behov for at uddanne færre dommere, eftersom forordningen indeholder forslag om en samling af kompetencer. Erfaringer fra medlemsstater, som har samlet kompetencer, har på den anden side vist, at dommere, der dømmer i flere sager om bortførelser, har større sandsynlighed for at deltage i eventuel tilbudt uddannelse, og afgørelser, som er truffet specialiserede og erfarne retter i første instans, appelleres sjældnere, hvilket genererer en omkostningsbesparelse i den enkelte sag og for retsplejen generelt. Medlemsstaterne er også allerede nu forpligtet til at udpege deres centralmyndigheder og sikre, at de er velfungerende, hvilket gør dem i stand til at opfylde de forpligtelser, de er pålagt i medfør af denne forordning. Yderligere præciseringer af deres opgaver kunne generere yderligere omkostninger (navnlig inden for menneskelige ressourcer) i nogle medlemsstater, hvis deres centralmyndigheder på nuværende tidspunkt ikke er tilstrækkeligt bemandet. De andre planlagte ændringer er relativt enkle ændringer af eksisterende regler, som ikke kræver indførelse af nye procedurer, og som myndighederne burde kunne anvende uden behov for uddannelse. 5.ANDRE FORHOLD •Planer for gennemførelsen og foranstaltninger til overvågning, evaluering og rapportering For at overvåge at den ændrede forordning anvendes effektivt, vil der finde jævnlig rapportering og efterfølgende evaluering fra Kommissionens side sted understøttet af høringer af medlemsstater, interessenter og eksterne eksperter. Der vil blive arrangeret jævnlige ekspertmøder med henblik på at drøfte problemer med anvendelsen og udveksling af bedste praksis mellem medlemsstaterne inden for rammerne af det europæiske retlige netværk på det civil- og handelsretlige område. Samarbejdet med sidstnævnte vil især være nyttigt til at udtrykke behovet for indsamling af specifikke data, som skal underbygge eventuelt fremtidige forslag med statistiske oplysninger. •Nærmere redegørelse for de enkelte bestemmelser i forslaget

Indførelse af foranstaltninger med henblik på at øge effektiviteten og forbedre "tilsidesættelsesmekanismens" funktion Der foreslås adskillige væsentlige ændringer, som har til formål at forbedre effektiviteten af tilbagegivelsen af et bortført barn og problemer vedrørende kompleksiteten i "tilsidesættelsesmekanismen" i henhold til forordningen. For det første præciseres fristen for udstedelse af en eksigibel afgørelse om tilbagegivelse i forslaget, hvilket er på linje med det synspunkt, som er fremherskende blandt de fleste medlemsstater, der håndterer tilbagegivelsessager i henhold til Haagerkonventionen fra 1980 hurtigst. En separat frist på seks uger vil finde anvendelse på sager for henholdsvis førsteinstansretten og appelretten. Ydermere vil centralmyndighederne med forslaget blive pålagt at arbejde under en frist på seks uger til at modtage og behandle ansøgningen, finde sagsøgte og barnet, fremme mægling, mens de sikrer, at dette ikke forsinker sagen, og henvise sagsøger til en kvalificeret advokat eller indbringe sagen for retten (afhængig af det nationale retssystem). På nuværende tidspunkt er der ingen frister, centralmyndighederne skal overholde. Den nye 6+6+6-frist danner således grundlag for en maksimal behandlingstid på 18 uger for alle de mulige trin i sagen i stedet for en gennemsnitlig sagsbehandlingstid på op til 165 dage, som det er tilfældet i dag. Den vil gøre retternes frist mere realistisk med henblik på at beskytte sagsøgtes ret til en retfærdig rettergang samtidig med, at den begrænser fristen til den kortest mulige realistiske periode. Endvidere omfatter de foreslåede foranstaltninger en forpligtelse for medlemsstaterne til at samle kompetencer vedrørende sager om barnebortførelse på et begrænset antal retter, alt imens det pågældende retssystems struktur respekteres. Dette skal sikre, at dommere, som har erfaring med denne specifikke type sager, træffer afgørelse i forbindelse med anmodninger om tilbagegivelse af barnet. Forslaget begrænser antallet af muligheder for at appellere en afgørelse om tilbagegivelse til én, og i det opfordres dommere til at tage stilling til, om en afgørelse om tilbagegivelse af barnet skal være midlertidigt eksigibel. Ydermere indeholder forslaget en række præciseringer med henblik på bedre gennemførsel af de nuværende regler: I forslaget forpligtes den medlemsstater, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, til at gennemføre en grundig undersøgelse af barnets bedste, før den træffer en endelig afgørelse om forældremyndighed, der eventuelt medfører barnets tilbagegivelse. Når en undersøgelse af barnets bedste gennemføres, har alle børn, som er i stand til at danne sig sit eget synspunkt, i denne forbindelse ret til at blive hørt efter behov, selv om det ikke er fysisk til stede, ved hjælp af alternative midler som f.eks. videokonferencer. Samarbejdet mellem centralmyndighederne eller en direkte meddelelse fra en dommer i den relevante ret i domsstaten bør lettes med henblik på at vurdere, om foranstaltninger ("hensigtsmæssige foranstaltninger") er blevet truffet i den medlemsstat, som barnet skal tilbagegives til. Hvis barnet kan være i alvorlig risiko for at lide skade eller på anden vis ende i en uacceptabel situation, hvis det tilbagegives til den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, uden nogen garantier, bør det også være muligt for retten i den medlemsstat, barnet er blevet bortført til, at igangsætte hastende sikrende foranstaltninger, som er krævet i medlemsstaten, og som om nødvendigt også kan "følge barnet" til den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, og hvor der skal træffes endelig afgørelse om sagens realitet. En sådan hastende foranstaltning vil skulle anerkendes som følge af loven i den medlemsstat, hvor barnet havde sit opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, men vil skulle ophøre så snart medlemsstatens ret har truffet de foranstaltninger, som situationen kræver. For eksempel vil den ret, for hvilken sagen om tilbagegivelse er indbragt, være i stand til at give en af forældrene samværsret, som vil være eksigibel i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted, indtil retten i denne medlemsstat træffer en endelig afgørelse vedrørende retten til samvær med barnet. Indførelse af en procedure for uafhængig godkendelse af afgørelser om anbringelser, som kan finde anvendelse på alle anbringelser på tværs af grænser, ledsaget af en frist på otte uger, inden for hvilken den medlemsstat, som modtager en anmodning, skal besvare den. Forslaget om anbringelser på tværs af grænser omfatter indførelsen af følgende nye regler: –Den modtagende stats godkendelse gøres obligatorisk for alle anbringelser på tværs af grænser, som stammer fra en ret eller myndighed i en medlemsstat –Der indføres ensartede krav for, hvilken dokumentation der skal sendes med anmodningen om godkendelse: Den anmodende myndighed skal sende en rapport om barnet og begrunde den påtænkte anbringelse på tværs af grænser –Der indføres en regel om kravene til oversættelse: Anmodningen skal ledsages af en oversættelse til det sprog, der tales i den anmodede medlemsstat –Alle anmodninger kanaliseres via centralmyndighederne –Der indføres en frist på otte uger, inden for hvilken den anmodede stat skal tage stilling til anmodningen. Afskaffelse af eksigibilitet med passende garantier, som kan påberåbes i forbindelse med fuldbyrdelse, dvs. til at appellere anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af den afgørelse, som er truffet af domsstaten, eller til at appellere konkrete fuldbyrdelsesforanstaltninger, som er truffet af den stat, hvor der søges fuldbyrdelse, i en og samme procedure i den stat, hvor der søges fuldbyrdelse I dag har det retlige samarbejde og tilliden mellem medlemsstaterne nået en grad af modenhed, der gør det muligt at gå i retning af en enklere og mindre dyr ordning for fri bevægelighed for afgørelser, hvor de eksisterende formaliteter fjernes mellem medlemsstaterne. En sådan afskaffelse af eksigibilitet har allerede fundet sted på en række områder, herunder på familieretsområder (samværsret, visse anmodninger om tilbagegivelse og underholdsforpligtelser). Som en væsentlig ændring afskaffes med forslaget proceduren for eksigibilitet for alle afgørelser, der er omfattet af forordningens anvendelsesområde. Afskaffelsen af proceduren for eksigibilitet vil ske samtidig med indførelsen af en række processuelle garantier, der sikrer, at sagsøgtes adgang til effektive retsmidler og ret til en retfærdig rettergang, der er sikret ved artikel 47 i EU's charter om grundlæggende rettigheder, beskyttes i tilstrækkeligt omfang. Afskaffelsen af eksigibilitet vil give europæiske borgere, som er involveret i en retssag på tværs af grænser, mulighed for at spare størstedelen af de nuværende sagsomkostninger (i gennemsnit betales der 2 200 EUR for at få en anmodning behandlet) og nedbringe behandlingstider, som i visse sager udgør et par måneder. Den sagsøgte forælder vil have retsmidler til rådighed til under ekstraordinære omstændigheder at forhindre, at en afgørelse truffet i én medlemsstat får virkning i en anden medlemsstat. Hvis der er bekymring for, at nogen af grundene til ikke at anerkende en afgørelse eller grundene til at anfægte konkrete fuldbyrdelsesforanstaltninger kan finde anvendelse, kan sagsøgte appellere anerkendelsen og/eller fuldbyrdelsen i fuldbyrdelsesstaten i én og samme procedure. Forslaget indeholder ensartede regler til at fastsætte, i hvilke situationer man ikke blot kan modsætte sig eksigibilitet på tværs af grænser, men også fuldbyrdelse som sådan. Sidstnævnte regler vil f.eks. gælde i situationer, hvor omstændighederne har ændret sig. Ydermere afgør reglerne på en ensartet måde situationer, hvor barnet modsætter sig fuldbyrdelse, eller hvor fuldbyrdelsen ikke kan gennemføres på grund af midlertidige faktuelle hindringer. På denne måde spares der tid og omkostninger i forhold til proceduren for eksigibilitet, mens der fortsat sikres den nødvendige beskyttelse af sagsøgte.

Som det allerede er tilfældet i den gældende forordning, indeholder forslaget også en række standardattester, som har til formål at lette anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske afgørelser i mangel af en procedure for eksigibilitet. Disse formularer vil lette de kompetente myndigheders fuldbyrdelse af afgørelser og nedbringe behovet for oversættelse af afgørelser. Indførelse af en forpligtelse til at give barnet mulighed for at udtrykke sine synspunkter Forslaget ændrer ikke medlemsstaternes regler og praksis om høring af børn, men i det kræves en gensidig anerkendelse mellem retssystemerne. Det betyder, at en forpligtelse til at give et barn, som er i stand til at danne sig sit eget synspunkt, mulighed for at udtrykke dette synspunkt gøres eksplicit i forordningen, idet der gøres opmærksom på, at alle medlemsstater har ratificeret FN's konvention om barnets rettigheder, som allerede pålægger dem at høre børn, der lever op til ovennævnte betingelser, i alle indenlandske sager og sager på tværs af grænser, der vedrører dem. Som det er tilfældet i de respektive artikler i chartret om grundlæggende rettigheder, skelnes der mellem, på den ene side hvornår barnet har behov for at få mulighed for at blive hørt (dvs. når barnet er i stand til at danne sig/udtrykke sit eget synspunkt) og på den anden side spørgsmålet om, hvilken vægt dommeren skal tillægge barnets synspunkt (hvilket afhænger af barnets alder og modenhed). Denne skelnen skal fremgå af afgørelsen og en attest, der er vedlagt den. For en forælder, der søger at få en afgørelse anerkendt i en anden medlemsstat, betyder det, at en ret i den pågældende medlemsstat ikke vil nægte anerkendelse af en afgørelse blot på grund af, at høringen af barnet i en anden medlemsstat blev gennemført efter andre standarder, end dem der anvendes i den pågældende ret. Indførelse af målrettede foranstaltninger til forbedring af effektiviteten af den faktiske fuldbyrdelse Med forslaget indføres adskillige foranstaltninger med henblik på at løse problemet med ineffektiv fuldbyrdelse. Forslaget fastsætter, at anmodningen om fuldbyrdelse skal være stilet til en ret i fuldbyrdelsesstaten, men det overlader den generelle procedure, midlerne til fuldbyrdelse og vilkårene for dem til lovgivningen i fuldbyrdelsesstaten, herunder f.eks. hvilke specifikke fuldbyrdelsesforanstaltninger, der skal træffes, og på hvilke betingelser. Hvis der er behov for, at der leveres yderligere oplysninger til en afgørelse fra en anden medlemsstat, eller at afgørelsen tilpasses for at kunne fuldbyrdes i henhold til fuldbyrdelsesmedlemsstatens nationale lovgivning, skal den kompetente ret i den pågældende medlemsstat fremsende de nødvendige yderligere oplysninger eller foretage de nødvendige tilpasninger, alt imens de væsentlige elementer i afgørelsen respekteres. En part, der anfægter fuldbyrdelsen af en afgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, bør, i det omfang det er muligt og i overensstemmelse med retssystemet i den medlemsstat, anmodningen er rettet til, i samme procedure ud over grundene til at afvise anerkendelse også kunne gøre grunde til at afvise fuldbyrdelse som sådan gældende. Uforenelighed med barnets bedst, som er blevet forårsaget af en ændring af omstændighederne (som f.eks. et barns alvorlige sygdom) eller af styrken af indvendingerne fra et barn med en tilstrækkelig alder og modenhed, bør kun tages i betragtning, hvis den antager en vigtighed, der er sammenlignelig med retsprincipklausulen. Forslaget omfatter også en vejledende frist for faktisk fuldbyrdelse af en afgørelse. Hvis fuldbyrdelsen ikke har fundet sted efter seks uger fra det tidspunkt, hvor fuldbyrdelsessagen blev indledt, vil retten i fuldbyrdelsesmedlemsstaten skulle meddele den anmodende centralmyndighed i domsstaten (eller ansøgeren, hvis sagen blev gennemført uden centralmyndighedernes bistand) dette og årsagerne til, at fuldbyrdelsen ikke har fundet rettidigt sted. I forslaget fastsættes det endvidere, at domsstaten kan erklære en afgørelse midlertidig eksigibel, selv hvis denne mulighed ikke findes i den nationale lovgivning. Det er nyttigt i retssystemer, hvor en afgørelse endnu ikke er eksigibel, hvis den er blevet appelleret. Som følge heraf vil en forælder kunne få samvær med barnet på grundlag af en midlertidig afgørelse, der er erklæret eksigibel, mens appelsagen om den pågældende afgørelse pågår på anmodning fra den anden forælder. Præcisering af centralmyndighedernes og andre anmodede myndigheders opgaver samt tilføjelse af en artikel om tilstrækkelige ressourcer I forslaget præciseres følgende forhold: 1) hvem kan anmode om 2) hvilken bistand eller hvilke oplysninger 3) fra hvem og 4) på hvilke betingelser. Det gøres klart, at også retter og sociale myndigheder kan anmode om bistand fra centralmyndighederne. Endvidere præciseres det i forslaget, at videregivelsen af socialrapporter også omfatter rapporter om voksne eller søskende, som er relevante for sager om børn, i henhold til forordningen, hvis barnets situation kræver det. I forslaget gøres det klart, at det (for retterne) er et omkostningsfrit alternativ (bortset fra eventuelle omkostninger til oversættelse) til forordningen om bevisoptagelse, og det giver de sociale myndigheder et retsgrundlag for at indhente de nødvendige oplysninger fra andre medlemsstater via centralmyndighederne. Anmodningen skal ledsages af en oversættelse til det sprog, der tales i den anmodede stat. I forslaget fastsættes ligeledes nogle minimumskrav til en anmodning om en socialrapport, nemlig en beskrivelse af den sag, hvortil rapporten er nødvendig, og af den faktiske situation, som har givet anledning til sagen. I forslaget fastsættes en frist, inden hvilken den anmodede myndighed skal svare. For så vidt angår den anmodede nationale myndighed, f.eks. når der anmodes om en socialrapport, gøres de i forordningen klart, at den anmodede myndighed er underlagt en selvstændig forpligtelse, som er pålagt ved forordningen, til at tilvejebringe en sådan rapport, uden at eventuelt eksisterende krav i den nationale lovgivning i den anmodede stat skal opfyldes. En ret i en medlemsstat kan for eksempel, inden den træffer afgørelse om at fjerne et barn, som på det givne tidspunkt hører under rettens kompetence, via centralmyndighedens kanaler modtage oplysninger om, hvorvidt der er udestående sager i et andet land, og den kan anmode om kopier af eventuelle afgørelser, som fastsætter sikrende foranstaltninger for andre børn fra den samme familie, eller om alle socialrapporter om søskende og deres forhold til hinanden, eller om forælderen, som har relevans for den igangværende sag. Ydermere fremgår det af forslaget, at medlemsstaterne skal sikre, at centralmyndighederne har tilstrækkelige finansielle og menneskelige ressourcer til at opfylde de forpligtelser, der pålægges dem i medfør af denne forordning. Forslaget indeholder ingen ændringer for så vidt angår anvendelsesområdet eller ægteskabssager, for hvilke status quo bevares. Det betyder, at kapitel I (med undtagelse af rene præciseringer i definitionerne) og kapitel II, afdeling I, (undtagen præciseringerne af artikel 6 og 7) forbliver uændrede. Følgelig vil ægtefæller i et internationalt ægteskab fortsat have mulighed for at konsolidere de forskellige sager i henhold til forordningen og andre familieretsinstrumenter (som f.eks. forordningen om underholdspligt). Samtidig vil ægtefællernes fleksibilitet til at kunne anmode om skilsmisse i et af de fora, der er angivet i forordningen, blive bevaret. Ægtefæller, der ikke har den samme EU-nationalitet, som bor i et tredjeland, men fortsat har forbindelse til en bestemt medlemsstat, og som ønsker at blive skilt, vil fortsat skulle anvende de nationale regler for at få adgang til retter i EU eller for at få deres afgørelse (som er opnået i et tredjeland) anerkendt i EU. Endvidere forbliver følgende artikler uændrede i forbindelse med omarbejdningen: Artikel 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, artikel 8, stk. 2, artikel 9, 10, artikel 11, stk. 1, 2, 3, 5 og 7, artikel 12, stk. 2 og 4, artikel 13,14, artikel 15, stk. 1-5, artikel 16, 17, 18, 19, artikel 20, stk. 2, artikel 21, stk. 1, 2 og 4, artikel 22, artikel 23, litra a) og litra c)-f), artikel 24, 25, 26, 27, artikel 41, stk. 2, artikel 42, stk. 2, artikel 44, 48, 49, 51, 53, 54, artikel 55, litra b)-e), artikel 56, stk. 2 og 3, artikel 58, artikel 59, stk. 1, artikel 60, litra a)-d), artikel 63, 66, artikel 67, litra a) og b).



ê 2201/2003 (tilpasset) ð ny 2016/0190 (CNS) Forslag til RÅDETS FORORDNING

om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar, Ö og om internationale barnebortførelser (omarbejdning) RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab Ö om Den Europæiske Unions funktionsmåde Õ, særlig artikel 61, litra c) og artikel 67, stk. 1, Ö 81, stk. 3, Õ under henvisning til forslag fra Ö Europa- ÕKommissionen , ð efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, ï under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet , under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg, efter en særlig lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: ò ny (1)Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 er blevet ændret væsentligt. Da der skal foretages yderligere ændringer, bør forordningen af klarhedshensyn omarbejdes. (2)Denne forordning fastsætter ensartede kompetenceregler for skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab samt regler for internationale tvister om forældreansvar. Den letter afgørelsers fri bevægelighed i Unionen ved at fastsætte bestemmelser for deres anerkendelse og fuldbyrdelse i andre medlemsstater. ê 2201/2003 betragtning 1 (tilpasset) ð ny (3)ð Det er afgørende for Unionen, at den har et retligt område, der fungerer smidigt og korrekt, med respekt for medlemsstaterns forskellige retssystemer og traditioner. I den forbindelse bør den gensidige tillid til hverandres retssystemer fremmes yderligere. ï Det Europæiske Fællesskab Ö Unionen Õ har sat sig som mål at skabe Ö, bevare og udbygge Õ et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer Ö og adgang til domstolsprøvelse Õ. ð For at nå disse mål bør personers, især børns, rettigheder i retssager styrkes med henblik på at lette samarbejdet mellem retlige og administrative myndigheder og fuldbyrdelsen af afgørelser i familieretlige spørgsmål med virkninger på tværs af grænser. Gensidig anerkendelse af afgørelser på det civilretlige område bør fremmes, adgangen til retlig prøvelse bør forenkles, og udveksling af oplysninger mellem medlemsstaternes myndigheder bør forbedres. ï (4)Med henblik herpå skal Fællesskabet Ö Unionen Õ bl.a. vedtage de foranstaltninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål ð med virkninger på tværs af grænser, især hvis deï der er nødvendige for det indre markeds funktion. ò ny

(5)For at nå målet om fri bevægelighed for afgørelser i ægteskabssager og sager vedrørende forældreansvar er det nødvendigt og hensigtsmæssigt, at kompetencereglerne og reglerne om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser fastlægges i en bindende og umiddelbart gældende EU-retsakt. ê 2201/2003 betragtning 2 (tilpasset) Det Europæiske Råd i Tammerfors støttede princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser som hjørnestenen i oprettelsen af et ægte retligt område og pegede på samværsretten som en prioritet. ê 2201/2003 betragtning 3 (tilpasset) Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29. maj 2000 fastsætter regler for kompetence og for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn i tilknytning til ægteskabssager. Indholdet af nævnte forordning blev i alt væsentligt overtaget fra konventionen af 28. maj 1998, der omhandlede samme emne . ê 2201/2003 betragtning 4 (tilpasset) Den 3. juli 2000 forelagde Frankrig et initiativ med henblik på en rådsforordning om gensidig fuldbyrdelse af afgørelser om samværsret . ê 2201/2003 betragtning 5 (tilpasset) ð ny (6)For at sikre en ensartet behandling af alle børn Ö bør Õ denne forordning dækker alle retsafgørelser om forældreansvar, herunder også foranstaltninger til beskyttelse af et barn børn, uanset om sådanne afgørelser træffes i forbindelse med en ægteskabssag ð eller andre sager ï. ê 2201/2003 betragtning 6 (tilpasset) (7)Reglerne om forældreansvar anvendes ofte i forbindelse med ægteskabssager, og det er derfor mere Ö imidlertid Õ hensigtsmæssigt at have ét enkelt instrument for ægteskabssager og sager vedrørende forældreansvar. ê 2201/2003 betragtning 7 (tilpasset) Denne forordning finder anvendelse på civilretlige spørgsmål, uanset domsmyndighedens art.

ê 2201/2003 betragtning 8 (tilpasset) (8)For så vidt angår retsafgørelser vedrørende skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab bør denne forordning kun vedrøre opløsningen af ægteskabelige forbindelser og følgelig ikke vedrøre spørgsmål såsom skilsmissegrunde og ægteskabets formueretlige virkninger eller andre accessoriske spørgsmål. ê 2201/2003 betragtning 9 (tilpasset) (9)For så vidt angår barnets formue bør denne forordning kun finde anvendelse på foranstaltninger til beskyttelse af barnet, dvs. Ö nemlig Õ foranstaltninger, der tager sigte på i) at udpege en person eller myndighed, der skal forvalte barnets formue samt repræsentere barnet og bistå det, og fastlægge en sådan persons eller myndigheds opgaver samt ii) at forvalte, bevare eller disponere over barnets formue. I den forbindelse bør denne forordning eksempelvis finde anvendelse i de tilfælde, hvor der foreligger en tvist mellem forældrene om Ö sagens genstand er at udpege en person eller myndighed, der skal forvalte Õ forvaltningen af barnets formue. Foranstaltninger vedrørende barnets formue, som ikke tager sigte på at beskytte barnet, bør fortsat være omfattet af Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 . ê 2201/2003 betragtning 10 (tilpasset) ð ny (10)Det er ikke sigtet, at d Ddenne forordning skal finde anvendelse på spørgsmål som f.eks. social sikring og offentligretlige foranstaltninger af generel karakter med hensyn til uddannelse og sundhed eller på afgørelser om ret til asyl eller om indvandring. Den finder desuden Ö bør Õ ikke Ö finde Õ anvendelse på spørgsmål vedrørende fastlæggelse af forældre-barn-forhold, der ikke er det samme som tilkendelse af forældreansvar, eller på andre spørgsmål vedrørende personers retlige status. Den finder heller ikke anvendelse på foranstaltninger, der er truffet som følge af strafbare handlinger begået af børn. ê 2201/2003 betragtning 11 (tilpasset) (11)Spørgsmål om underholdspligt er udelukket fra denne forordnings anvendelsesområde, da disse allerede er omfattet af forordning (EF) nr. 4/2009 44/2001. De Ö myndigheder Õ retter, der er kompetente efter denne forordning, har generelt kompetence til at afgøre sager om Ö accessorisk Õ underholdspligt i medfør af artikel 35, nr. 2, litra d), i nævnte forordning. ò ny (12)Denne forordning bør gælde for alle børn op til 18 år, ligesom Haagerkonventionen af 19. oktober 1996 om konvention om kompetence, lovvalg, anerkendelse, fuldbyrdelse og samarbejde vedrørende forældreansvar og foranstaltninger til beskyttelse af børn ("Haagerkonventionen fra 1996"). Dette skal forhindre overlapning med Haagerkonventionen af 13. januar 2000 om international beskyttelse af voksne, som gælder fra 18 år og opefter. Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser ("Haagerkonventionen fra 1980"), og følgelig også kapitel III i denne forordning, som fastsætter bestemmelserne for anvendelsen af Haagerkonventionen fra 1980, bør fortsat gælde for børn op til 16 år. ê 2201/2003 betragtning 12 (tilpasset) ð ny (13)De kKompetencereglerne, der fastsættes i denne forordning for sager vedrørende forældreansvar, er udformet under hensyntagen til barnets bedste og ð bør anvendes i overensstemmelse hermed. Alle henvisninger til barnets bedste bør fortolkes i lyset af artikel 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og FN's konvention om barnets rettigheder af 20. november 1989. ï

(14)bygger navnlig på Ö For at garantere barnets bedste bør kompetencen først og fremmest fastsættes efter Õ kriteriet om nærhed. Dette betyder, at Ö Derfor Õ bør kompetencen først og fremmest bør tilfalde retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, undtagen i visse situationer, hvor barnets opholdssted ændres, eller hvor indehaverne af forældreansvar har aftalt andet. ò ny (15)Hvis barnets sædvanlige opholdssted ændres som følge af en lovlig flytning, bør kompetencen følge barnet for at bevare nærheden. Dette bør finde sted, hvis der endnu ikke findes udestående sager, samt ved udestående sager. I forbindelse med udestående sager kan parterne imidlertid af hensyn til retssystemernes effektivitet aftale, at retterne i den medlemsstat, hvor der er udestående sager, bevarer kompetencen, indtil der er truffet en endelig afgørelse, forudsat at dette er til barnets bedste. Denne mulighed er særligt vigtig, hvis sagerne nærmer sig deres afslutning, og en forælder ønsker at flytte med barnet til en anden medlemsstat. (16)På visse betingelser, og hvis det er til barnets bedste, kan kompetencen i sager vedrørende forældreansvar også fastsættes i en medlemsstat, hvor sager om skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab er i gang mellem forældrene, eller i en anden medlemsstat, som barnet har en væsentlig tilknytning til, og som parterne har aftalt, selv om barnet ikke har sit sædvanlige opholdssted i den medlemsstat. En sådan kompetence, som udgør en undtagelse fra princippet om nærhed, der er en del af kompetencen i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, og hvor der ikke findes perpetuatio fori, bør senest ophøre, når der er truffet en endelig afgørelse i sagerne om forældreansvar, således at kravet om nærhed kan respekteres for alle nye sager, der indledes i fremtiden. ê 2201/2003 betragtning 16 (tilpasset) ð ny (17)Denne forordning bør ikke være til hinder for, at retterne Ö myndighederne Õ i en medlemsstat Ö , der ikke har kompetence over sagens realitet, Õ i hastetilfælde kan anvende foreløbige, herunder sikrende, Ö foranstaltninger Õ retsmidler over for ð barnets ï personer eller aktiver, der befinder sig i denne medlemsstat. ð Disse foranstaltninger bør anerkendes og fuldbyrdes i alle andre medlemsstater, herunder i de medlemsstater, der har kompetence i henhold til denne forordning, indtil den kompetente myndighed i en sådan medlemsstat har anvendt de foranstaltninger, den finder hensigtsmæssige. Foranstaltninger anvendt af en ret i én medlemsstat bør imidlertid kun ændres eller erstattes af foranstaltninger, der også er truffet af en ret i den medlemsstat, der har kompetence over sagens realitet. En myndighed, der kun har kompetence over foreløbige, herunder sikrende, foranstaltninger, bør, hvis den får forelagt en anmodning vedrørende sagens realitet, af egen fri drift erklære sig inkompetent. I det omfang beskyttelsen af barnets bedste kræver det, bør myndigheden direkte eller gennem centralmyndigheden meddele myndigheden i den medlemsstat, som har kompetence over sagens realitet i henhold til denne forordning, hvilke foranstaltninger der er blevet truffet. Hvis dette ikke meddeles til myndigheden i en anden medlemsstat, bør det imidlertid ikke i sig selv være grund til ikke at anerkende foranstaltningen. ï ê 2201/2003 betragtning 13 (tilpasset) ð ny (18)ð I særlige tilfælde er myndighederne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, ikke de mest hensigtsmæssige myndigheder til at afgøre sagen. ï Af hensyn til barnets bedste åbner denne forordning mulighed for, at Ö kan Õ den kompetente Ö myndighed Õ ret undtagelsesvis og på visse betingelser kan henvise en sag til en Ö myndighed Õ ret i en anden medlemsstat, hvis denne anden Ö myndighed Õ ret er bedre egnet til at behandle sagen. Dog bør denne anden Ö myndighed Õ ret ikke i sådanne tilfælde kunne Ö overføre kompetencen Õ henvise sagen til en tredje Ö myndighed Õ ret. ò ny (19)Hvor der henvises til "kompetence i henhold til denne forordning" i sager vedrørende forældreansvar, bør dette omfatte artikel 7-14, og altså også anden kompetence i henhold til national lovgivning som tilladt ved forordningens artikel 13 og kompetence fastlagt ved en overførsel af kompetence. ê 2201/2003 betragtning 14 (tilpasset) (20)Denne forordning bør ikke berøre anvendelsen af folkeretlige bestemmelser om diplomatisk immunitet. Hvis den Ö myndighed Õ ret, der er kompetent efter denne forordning, ikke kan udøve sin kompetence Ö på grund af Õ som følge af, at der foreligger diplomatisk immunitet i henhold til folkeretten, bør kompetencen fastlægges efter national lovgivning i den medlemsstat, hvor den berørte person ikke nyder immunitet.

ê 2201/2003 betragtning 15 (tilpasset) (21)Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29. maj 2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager Ö Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 Õ bør finde anvendelse på forkyndelsen af dokumenter i forbindelse med retssager anlagt i henhold til denne forordning. ò ny (22)Hvis resultatet af sager ved en myndighed i en medlemsstat, som ikke har kompetence i henhold til denne forordning, afhænger af afgørelsen af et bispørgsmål, der er omfattet af denne forordning, bør denne myndighed ikke af forordningen forhindres i at tage stilling til spørgsmålet. Hvis sagens genstand f.eks. er en arvesagstvist, hvori barnet er involveret, og der skal udpeges en procesværge til at repræsentere barnet i sagen, bør den myndighed, der har kompetence i arvesagstvisten, derfor have mulighed for at udpege en værge i den sag, der er indbragt for myndigheden, uanset om den har kompetence i forbindelse med sager vedrørende forældreansvar i henhold til denne forordning. Afgørelsen af et bispørgsmål bør alene have virkning i den pågældende sag. ê 2201/2003 betragtning 18 Har en ret i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 bestemt, at et barn ikke skal gives tilbage, bør den underrette den kompetente ret eller centralmyndigheden i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse. Hvis den pågældende ret endnu ikke har fået sagen forelagt, bør den eller centralmyndigheden underrette parterne. Denne forpligtelse bør ikke være til hinder for, at centralmyndigheden også underretter relevante offentlige myndigheder i overensstemmelse med national lovgivning. ê 2201/2003 betragtning 19 (tilpasset) ð ny (23)ð Sager om forældreansvar, der er omfattet af denne forordning, og om tilbagegivelse efter Haagerkonventionen fra 1980 bør respektere barnets ret til frit at udtrykke sit synspunkt, og når barnets bedste vurderes, bør der lægges vægt på dette synspunkt. ï Ved anvendelsen af denne forordning spiller en høring af barnet ð i overensstemmelse med artikel 24, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 12 i FN's konvention om barnets rettighederï en vigtig rolle., uden at f Ö F Õ orordningen dog tager Ö imidlertid ikke Õ sigte på at ændre de nationale procedurer på området ð fastsætte, hvordan barnet skal høres, om barnet f.eks. høres personligt af en dommer eller af en specialuddannet ekspert, som efterfølgende rapporterer til retten, eller om barnet høres i retssalen eller et andet sted ï. ê 2201/2003 betragtning 20 (tilpasset) (24)Høringen af et barn i en anden medlemsstat kan ske i overensstemmelse med Ö henhold til Õ de metoder, der er fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001 af 28. maj 2001 om samarbejde mellem medlemsstaternes retter om bevisoptagelse på det civil- og handelsretlige område Ö , hvor relevant Õ . ê 2201/2003 betragtning 17 (tilpasset) (25)I tilfælde af ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn bør tilbagegivelsen af barnet bringes i stand uden opsættelse, og med henblik herpå bør Haagerkonventionen Ö fra 1980 Õ af 25. oktober 1980 fortsat anvendes som suppleret af bestemmelserne i denne forordning, særlig artikel 11 kapitel III.

ò ny (26)For at afslutte tilbagegivelsesproceduren efter Haagerkonventionen fra 1980 hurtigst muligt bør medlemsstaten samle kompetencen for sådanne sager på en eller flere retter eventuelt under hensyntagen til deres interne retsplejestruktur. Samlingen af kompentencen på et begrænset antal retter i en medlemsstat er et væsentligt og effektivt værktøj til at fremskynde behandlingen af sager om barnebortførelsessager i flere medlemsstater, fordi de dommere, som behandler et stort antal af disse sager, udvikler specialiseret ekspertviden. Afhængigt af retssystemets struktur kan kompetencen for barnebortførelsessager samles på én ret for hele landet eller på et begrænset antal retter ved at anvende for eksempel appelretterne som udgangspunkt og samle kompetencen for internationale barnebortførelsessager på én førsteinstansret inden for hver appelrets distrikt. Alle instanser bør træffe deres afgørelser senest seks uger efter en sag eller appel er blevet indbragt for den. Medlemsstaterne bør begrænse antallet af appelmuligheder for en afgørelse, der godkender eller afviser tilbagegivelse af et barn i henhold til Haagerkonventionen fra 1980 om børnebortførelser, til én. (27)Hvis centralmyndighederne igangsætter eller letter en retslig procedure om tilbagegivelse af børn i henhold til Haagerkonventionen fra 1980, bør de sikre, at de sagsakter, der forberedes til sagen, er fuldstændige inden for seks uger, undtagen hvis særlige omstændigheder umuliggør dette. For at gøre den anmodede centralmyndighed i stand til at overholde fristen, bør den anmodende centralmyndighed have tæt kontakt til ansøgeren og besvare alle anmodninger om yderligere oplysninger eller manglende dokumenter fra den anmodede centralmyndighed uden opsættelse. (28)I alle sager om børn, og navnlig i sager om internationale barnebortførelser, bør retlige og administrative myndigheder overveje muligheden for at nå en mindelig løsning gennem mægling og andre egnede midler bistået om nødvendigt af eksisterende netværk og støttestrukturer for mægling i tvister om forældreansvar på tværs af grænser. Denne indsat bør imidlertid ikke unødigt forlænge tilbagegivelsesproceduren i henhold til Haagerkonventionen fra 1980. ê 2201/2003 betragtning 17 (tilpasset) ð ny (29)Retterne i den medlemsstat, som barnet ulovligt er blevet fjernet til, eller hvor barnet ulovligt tilbageholdes, bør kunne Ö afvise Õ modsætte sig en tilbagegivelse i konkrete, behørigt begrundede tilfælde., ð som tilladt i Haagerkonventionen fra 1980. Retten bør imidlertid, inden den afviser at tilbagegive barnet, overveje, om der er etableret eller kan etableres passende sikrende foranstaltninger for at fjerne eventuelle risici for barnets bedste, som kan forhindre tilbagegivelse i henhold til artikel 13, stk. 1, litra b), i Haagerkonventionen fra 1980. Med henblik herpå bør retten høre de retlige og administrative myndigheder i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, med hjælp fra centralmyndighederne eller det europæiske retlige netværk på det civil- og handelsretlige område, som er etableret ved Rådets beslutning 2001/470/EF af 28. maj 2001, og i relevante tilfælde træffe alle sikrende foranstaltninger i henhold til artikel 12 i denne forordning med henblik på at sikre, at barnet tilbagegives i god behold. Disse foranstaltninger bør anerkendes og fuldbyrdes i alle andre medlemsstater, herunder i de medlemsstater, der har kompetence i henhold til denne forordning, indtil en kompetent ret i den pågældende medlemsstat har truffet de foranstaltninger, den finder hensigtsmæssige. ï (30)ð Hvis retten i den medlemsstat, som barnet ulovligt er blevet fjernet til, eller hvor barnet ulovligt tilbageholdes, beslutter at afvise at tilbagegive barnet i henhold til Haagerkonventionen fra 1980, bør den i sin afgørelse henvise udtrykkeligt til de relevante artikler i Haagerkonventionen fra 1980, som afvisningen lægger til grund. ï En sådan afgørelse bør dog kunne Ö kan dog Õ erstattes af en senere afgørelse truffet ð i sager om forældremyndighed efter en grundig undersøgelse af barnets bedsteï af retten i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse. Indebærer sidstnævnte retsafgørelse, at barnet skal gives tilbage, skal dette ske, uden at der må kræves nogen særlig procedure for anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelsen i den medlemsstat, hvor det fjernede eller tilbageholdte barn befinder sig. ê 2201/2003 betragtning 21 Anerkendelsen og fuldbyrdelsen af retsafgørelser truffet i en medlemsstat bør være baseret på princippet om gensidig tillid, og grundene til ikke-anerkendelse bør begrænses til det nødvendige minimum. ê 2201/2003 betragtning 22 Officielt bekræftede dokumenter og aftaler mellem parterne, som er eksigible i en medlemsstat, bør betragtes som sidestillede med retsafgørelser ved anvendelsen af reglerne for anerkendelse og fuldbyrdelse. ê 2201/2003 betragtning 23 (tilpasset) ð ny (31)Det Europæiske Råd i Tammerfors slog i sine konklusioner (punkt 34) fast, ð Gensidig tillid i retsplejen i Unionen berettiger princippet om, ï at retsafgørelser truffet i familietvister Ö en medlemsstat Õ burde anerkendes "automatisk (…) i Ö alle medlemsstater Õ hele EU uden Ö behov for nogen anerkendelsesprocedure Õ mellemliggende procedurer eller grunde til at nægte fuldbyrdelse". Retsafgørelser om samværsret og retsafgørelser om tilbagegivelse af et barn, der er attesteret i domsstaten i overensstemmelse med denne forordning, bør derfor anerkendes og være eksigible i alle andre medlemsstater, Ö Når stillet over for en afgørelse truffet i en anden medlemsstat, som fastsætter skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab, der ikke længere kan appelleres i domsstaten, bør de kompetente myndigheder i den anmodede medlemsstat anerkende afgørelsen som følge af loven, Õ uden at der kræves nogen yderligere procedure Ö, og ajourføre deres civilstandsregister i overensstemmelse hermed Õ . Selve proceduren for fuldbyrdelse af sådanne retsafgørelser bør fortsat afgøres efter national lovgivning.

ò ny (32)Anerkendelse af en afgørelse bør afvises, hvis der er en eller flere grunde til at afvise anerkendelsen i henhold til artikel 37 og 38. De grunde, som er nævnt i artikel 38, stk. 1, litra a)-c), kan imidlertid ikke gøres gældende i forbindelse med afgørelser om samværsret eller afgørelser om tilbagegivelse i henhold til artikel 26, stk. 4, andet afsnit, som er attesteret i domsstaten i overensstemmelse med denne forordning, eftersom dette allerede var tilfældet i henhold til forordning (EF) nr. 2201/2003. (33)Ydermere retfærdiggør målet om at gøre sager på tværs af grænser, som vedrører børn, mindre tidskrævende og dyre, at det afskaffes, at afgørelser kan erklæres eksigible forud for fuldbyrdelsen i fuldbyrdelsesstaten, hvilket gælder for alle afgørelser vedrørende forældreansvar. Mens forordning (EF) nr. 2201/2003 kun afskaffede dette krav for afgørelser om samværsret og visse afgørelser om tilbagegivelse af barnet, fastsætter nærværende forordning nu en enkelt procedure for fuldbyrdelse af alle afgørelser på tværs af grænser i sager vedrørende forældreansvar. Som følge heraf og i overensstemmelse med bestemmelserne i nærværende forordning, bør afgørelser truffet af myndighederne i en medlemsstat behandles, som var de blevet truffet i fuldbyrdelsesstaten. (34)Officielt bekræftede dokumenter og aftaler mellem parterne, som kan fuldbyrdes i én medlemsstat, bør behandles lige som "afgørelser" i forbindelse med anvendelsen af reglerne om anerkendelse og fuldbyrdelse. (35)Det er retten i fuldbyrdelsesstaten, der skal beslutte at igangsætte specifikke fuldbyrdelsesforanstaltninger, få afsagt eventuelle supplerende kendelser, som kan være nødvendige på grund af de nationale fuldbyrdelsesregler, og bede de kompetente fuldbyrdelsesmyndigheder om at gennemføre fuldbyrdelsen. Hvis en afgørelse fra en anden medlemsstat skal specificeres yderligere eller tilpasses for at kunne blive fuldbyrdet i henhold til national lovgivning i fuldbyrdelsesstaten, bør den kompetente ret i sidstnævnte medlemsstat foretage den nødvendige specificering eller tilpasning, alt imens den respekterer de væsentlige elementer i afgørelsen. Hvis en afgørelse om samværsret ikke er tilstrækkelig specifik, eller de nødvendige praktiske foranstaltninger mangler, bør retten i fuldbyrdelsesstaten tilse, at disse tilføjes. Hvis en afgørelse omfatter en foranstaltning eller en kendelse, som er ukendt i den anmodede medlemsstats lovgivning, bør denne foranstaltning eller kendelse, herunder alle rettigheder angivet deri, så vidt muligt tilpasses en foranstaltning eller kendelse, som under fuldbyrdelsesstatens ret har en tilsvarende virkning og varetager lignende formål. (36)Direkte fuldbyrdelse i en medlemsstat af en afgørelse, som ikke er erklæret eksigibel, og som er truffet i en anden medlemsstat, bør ikke bringe respekten for retten til et forsvar i fare. Derfor bør den person, mod hvem der anmodes om fyldbyrdelse, kunne anmode om at få afvist anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af afgørelsen, hvis denne finder, at en af grundene til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse i denne forordning foreligger. (37)En part, der appellerer fuldbyrdelsen af en afgørelse truffet i en anden medlemsstat, bør så vidt muligt og i overensstemmelse med fuldbyrdelsesstatens retssystem, i samme procedure ud over grundene til afvisning af anerkendelse eller fuldbyrdelse, som er fastsat i artikel 37 og 38 i denne forordning, også kunne gøre grundene til at afvise fuldbyrdelse som sådan fastsat i artikel 40, stk. 2, i denne forordning gældende. Uforeneligheden af fuldbyrdelsen af en afgørelse med barnets bedste, som skyldes styrken af de indvendinger, som et barn af en tilstrækkelig alder og modenhed måtte have, eller som skyldes en ændring af omstændighederne, som har fundet sted efter at afgørelsen blev truffet, bør kun tages i betragtning, hvis den antager en vigtighed, der er sammenlignelig med retsprincipklausulen. Grunde til afvisning af fuldbyrdelse efter national lov kan ikke gøres gældende. Hvis afvisningen af fuldbyrdelse er baseret på indvendinger fra et barn med en tilstrækkelig alder og modenhed, bør de kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten imidlertid tage alle hensigtsmæssige skridt til at forberede barnet på fuldbyrdelsen og sikre sig dets samarbejde, inden den afviser fuldbyrdelsen. (38)Med henblik på at informere den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse af en afgørelse truffet i en anden medlemsstat, bør den attest, der er fastsat i denne forordning, forkyndes for personen i rimelig tid før den første fuldbyrdelsesforanstaltning, og den bør om nødvendigt ledsages af afgørelsen. I den forbindelse bør den første fuldbyrdelsesforanstaltning betyde den første fuldbyrdelsesforanstaltning efter en sådan forkyndelse. ê 2201/2003 betragtning 24 (tilpasset) ð ny (39)Den attest, der udstedes for at lette fuldbyrdelsen af en retsafgørelse, bør ikke kunne appelleres. Attesten kan kun gøres til genstand for berigtigelse, hvis den indeholder materielle fejl, dvs. Ö altså Õ hvis den ikke korrekt afspejler retsafgørelsen. ð Den bør trækkes tilbage, hvis den tydeligvis er blevet udstedt med urette, under hensyntagen til kravene i denne forordning. ï ò ny (40)Hvis foreløbige, herunder sikrende, foranstaltninger træffes af en kompetent myndighed om sagens realitet, bør disses fri bevægelighed sikres i henhold til denne forordning. Det samme gælder for foreløbige, herunder sikrende, foranstaltninger truffet i hastetilfælde på grundlag af artikel 12 i denne forordning af en myndighed i en medlemsstat, som ikke har kompetence over sagens realitet. Disse foranstaltninger bør finde anvendelse, indtil en kompetent myndighed i en medlemsstat, som har kompetence over sagens realitet i henhold til denne forordning, har truffet de foranstaltninger, den finder hensigtsmæssige. Foreløbige, herunder sikrende, foranstaltninger, som er blevet truffet, uden at sagsøgte er blevet tilsagt til at give møde, bør ikke anerkendes eller fuldbyrdes i henhold til denne forordning. ê 2201/2003 betragtning 25 (tilpasset) (41)ÖI sager om forældreansvar bør Õ C centralmyndighederne Ö udpeges i alle medlemsstater. De Õ bør Ö bistå forældrene og de kompetente myndigheder i sager på tværs af grænser og Õ samarbejde både generelt og om specifikke sager, bl.a. med henblik på at fremme mindelige løsninger på familietvister vedrørende forældreansvar. Med henblik herpå bør centralmyndighederne deltage i det europæiske retlige netværk på det civil- og handelsretlige område, som er oprettet ved Rådets beslutning 2001/470/EF af 28. maj 2001 om oprettelse af et europæisk retligt netværk på det civil- og handelsretlige område.

ò ny (42)I specifikke sager om forældreansvar, der er omfattet af denne forordning, bør centralmyndighederne samarbejde med hinanden om at bistå de nationale myndigheder samt indehavere af forældreansvar. Denne bistand bør navnlig omfatte lokalisering af barnet, enten direkte eller via andre kompetente myndigheder, hvis dette er nødvendigt for at gennemføre en anmodning i henhold til denne forordning, og de oplysninger om barnet, der er nødvendige for sagen. (43)Forordning (EU) nr. 2016/679 omfatter medlemsstatens behandling af personoplysninger, som finder sted under anvendelsen af denne forordning. (44)Med forbehold for eventuelle krav i de nationale retsplejeregler, bør en anmodende myndighed have skønsbeføjelse til frit at vælge mellem de forskellige kanaler til dens rådighed for at fremskaffe de nødvendige oplysninger, ved f.eks. i retter at anvende Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001, ved at anvende det europæiske retlige netværk på det civil- og handelsretlige område, herunder navnlig de centralmyndigheder, der er fastsat i denne forordning, netværk af dommere og kontaktpunkter, eller for retlige og administrative myndigheder ved at anmode om oplysninger gennem en specialiseret ikkestatslig organisation på området. (45)Hvis der fremsættes en begrundet anmodning om en rapport om barnets situation, om igangværende sager eller om afgørelser truffet vedrørende barnet, bør den kompetente myndighed i den anmodede medlemsstat udføre anmodningen uden at pålægge yderligere krav, som eventuelt måtte findes i henhold til national lovgivning. Anmodningen bør navnlig indeholde en beskrivelse af den sag, der er behov for oplysninger om, og af den faktiske situation, som gav anledning til sagen. (46)En myndighed i en medlemsstat, der overvejer at træffe en afgørelse vedrørende forældreansvar, bør have mulighed for at anmode myndighederne i en anden medlemsstat om en meddelelse af oplysninger, der er relevante for at beskytte barnet, hvis barnets bedste kræver det. Afhængig af omstændighederne kan disse oplysninger omfatte oplysninger om sager og afgørelser vedrørende en forælder eller barnets søskende eller om en forælders mulighed for at tage sig af barnet eller have adgang til barnet. (47)Hvis en person, der de facto har familieforbindelser som fastsat af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis til barnet, har ophold i én medlemsstat og ønsker at indlede en sag om samværsret i en anden medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, bør denne person have mulighed for direkte at kontakte de kompetente myndigheder, hvor personen har ophold, for at afgøre, om personen har mulighed for at udøve samværsret, og på hvilke betingelser samværsret kan gives, således at oplysningen kan bruges i en sag i den medlemsstat, som er kompetent i henhold til forordningen. Denne oplysning bør også stilles til rådighed af de kompetente myndigheder i en medlemsstat, hvor den person, der søger samvær, har ophold, hvis der kommer en anmodning fra myndighederne i en anden medlemsstat, som er kompetent i henhold til denne forordning. (48)Eftersom tid er en afgørende faktor i sager vedrørende forældreansvar, bør svar på anmodninger i henhold til artikel 64 og 65 gives inden for to måneder. (49)Hvis en myndighed i en medlemsstat allerede har truffet en afgørelse i forældreansvarssager eller påtænker en sådan afgørelse, og gennemførelsen skal finde sted i en anden medlemsstat, kan myndigheden anmode myndighederne i sidstnævnte medlemsstat om at bistå med gennemførelsen af afgørelsen. Dette bør f.eks. gælde afgørelser, der giver ret til overvåget samvær i en anden medlemsstat end den, hvor de myndigheder, der har truffet afgørelsen, befinder sig, eller afgørelser der omfatter eventuelle andre ledsagende foranstaltninger fra de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor afgørelsen skal gennemføres. (50)Hvis en myndighed i en medlemsstat påtænker at anbringe et barn i en plejefamilie eller på en institution i en anden medlemsstat, bør der gennemføres en høring gennem centralmyndighederne i begge de berørte medlemsstater forud for anbringelsen. Den myndighed, der påtænker at foretage anbringelsen, bør indhente samtykke fra den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor barnet skal anbringes, inden den træffer afgørelse om anbringelsen. Eftersom anbringelser i de fleste tilfælde er hasteforanstaltninger, som skal fjerne barnet fra en situation, hvor dets bedste er truet, er det afgørende, at sådanne afgørelser træffes hurtigt. For at fremskynde høringsproceduren fastsætter forordningen derfor i omfattende grad krav til anbringelsesanmodningen og en svarfrist for den medlemsstat, hvor barnet skal anbringes. Betingelserne for at godkende eller afvise samtykke reguleres imidlertid stadig af national lovgivning i den anmodede medlemsstat. (51)Langvarige anbringelser af et barn i udlandet bør foretages i overensstemmelse med artikel 24, stk. 3, i EU's charter om grundlæggende rettigheder (retten til at have personlig kontakt med forældre) og med bestemmelserne i FN's konvention om barnets rettigheder, især artikel 8, 9 og 20. Når forskellige løsninger vurderes, bør der især tages behørigt hensyn til det ønskværdige i kontinuitet i barnets opdragelse og barnets etniske, religiøse, kulturelle og sproglige baggrund. ê 2201/2003 betragtning 26 (tilpasset) (52)Kommissionen bør stille de lister over Ö oplysninger om Õ retter og retsmidler, som medlemsstaterne fremsender, til rådighed for offentligheden og ajourføre dem. ê 2201/2003 betragtning 27 De nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af denne forordning bør vedtages i overensstemmelse med Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen . ò ny (53)For at sikre, at de attester, der skal anvendes i forbindelse med anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser, officielt bekræftede dokumenter og aftaler i henhold til denne forordning, ajourføres, bør beføjelsen til at vedtage retsakter i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde delegeres til Kommissionen for så vidt angår ændringer til bilag I-III i denne forordning. Det er særlig vigtigt, at Kommissionen gennemfører relevante høringer under sit forberedende arbejde, herunder på ekspertniveau, og at disse høringer gennemføres i overensstemmelse med principperne i den interinstitutionelle aftale om bedre lovgivning af 13. april 2016. For at sikre lige deltagelse i udarbejdelsen af delegerede retsakter, modtager Rådet alle dokumenter på samme tid som medlemsstaternes eksperter, og deres eksperter har systematisk adgang til møder i Kommissionens ekspertgrupper, der beskæftiger sig med forberedelsen af delegerede retsakter.

ê 2201/2003 betragtning 28 (tilpasset) Denne forordning erstatter forordning (EF) nr. 1347/2000, som følgelig ophæves. ê 2201/2003 betragtning 29 (54)For at denne forordning kan fungere efter hensigten, bør Kommissionen vurdere anvendelsen af den med henblik på om nødvendigt at foreslå de fornødne ændringer. ê 2201/2003 betragtning 30 (tilpasset) ð ny (55)ð [I medfør af artikel 1 og 2 og artikel 4a, stk. 1, i protokol nr. 21 om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og med forbehold af protokollens artikel 4, deltager Det Forenede Kongerige og Irland ikke i vedtagelsen af denne forordning, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Det Forenede Kongerige og Irland.] ï [Det Forenede Kongerige og Irland har, iI medfør af artikel 3 Ö og artikel 4a stk. 1, Õ i protokollen Ö nr. 21 Õ om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling Ö for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed Õ , der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om Ö Den Europæiske Unions funktionsmåde Õ oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, Ö har Det Forenede Kongerige og Irland Õ meddelt, at de ønsker at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af denne forordning.] ê 2201/2003 betragtning 31 (tilpasset) (56)I medfør af artikel 1 og 2 i protokollen Ö nr. 22 Õ om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af denne forordning, som derfor ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark. ê 2201/2003 betragtning 32 (tilpasset) ð ny (57)Målene for denne forordning kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne ð på grund af forskellene mellem de nationale regler for kompetencer og anerkendelsen og fuldbyrdelsen af afgørelser ï og , Ö men Õ kan derfor ð på grund af denne forordnings umiddelbare virkning og bindende karakter ï bedre gennemføres på fællesskabs Ö unions Õ plan; Ö Unionen Õ Fællesskabet kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5 Ö i traktaten om Den Europæiske Union Õ . I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne forordning ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål. —

ê 2201/2003 betragtning 33 (tilpasset) Denne forordning anerkender de grundlæggende rettigheder og respekterer principperne i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den søger især at sikre fuld respekt for børns grundlæggende rettigheder som omhandlet i artikel 24 i nævnte charter — ê 2201/2003 (tilpasset) VEDTAGET FØLGENDE FORORDNING: KAPITEL I ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER Artikel 1 Anvendelsesområde 1. Denne forordning finder anvendelse på det civilretlige område, uanset domsmyndighedens Ö den retslige eller administrative myndigheds Õ art, for spørgsmål vedrørende: a)skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab b)tilkendelse, udøvelse, delegation samt hel eller delvis frakendelse af forældreansvar. 2. De i stk. 1, litra b), omhandlede spørgsmål kan navnlig vedrøre Ö omfatte Õ : a)forældremyndighed og samværsret b)værgemål, samværgemål og lignende retsinstitutter c) udpegelse af en person eller myndighed, der skal tage sig af barnet eller barnets formue, og som skal repræsentere eller bistå barnet, samt fastlæggelse af en sådan person eller myndigheds opgaver d)anbringelse af barnet hos en plejefamilie eller på en institution e)foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af barnets formue eller disponering herover. 3. Denne forordning finder ikke anvendelse på spørgsmål vedrørende: a)fastlæggelse eller bestridelse af forældre-barn-forhold

b)afgørelser om adoption, adoptionsforberedende foranstaltninger, omstødelse af adoption eller ophævelse af adoptivforhold c)barnets for- og efternavne d)myndighed e)underholdspligt f)truster og arv g)foranstaltninger, der er truffet som følge af strafbare handlinger begået af børn. Artikel 2 Definitioner I denne forordning forstås ved: 1. "ret" Ö "myndighed" Õ : alle Ö retslige eller administrative Õ myndigheder i medlemsstaterne med kompetence i spørgsmål, der falder ind under denne forordnings anvendelsesområde som defineret i artikel 1 2. "dommer": en dommer eller en embedsmand med beføjelser svarende til en dommers i spørgsmål, der falder ind under denne forordnings anvendelsesområde 3. "medlemsstat": alle medlemsstater med undtagelse af Danmark 4. "retsafgørelse" Ö "afgørelse" Õ : enhver afgørelse Ö en kendelse eller dom afgivet af en myndighed i en medlemsstat Õ om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab og enhver afgørelse om forældreansvar truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan den betegnes såsom dom eller kendelse 5. "domsstat": den medlemsstat, hvori den retsafgørelse Ö afgørelse Õ , der skal fuldbyrdes, er truffet 6. "fuldbyrdelsesstat": den medlemsstat, hvori den trufne retsafgørelse Ö afgørelse Õ ønskes fuldbyrdet ò ny 7. "barn": enhver person under 18 år. ê 2201/2003 (tilpasset)

ð ny 78. "forældreansvar": alle de rettigheder og pligter vedrørende barnets person eller formue, som er tilkendt en fysisk eller juridisk person ved en retsafgørelse Ö afgørelse Õ , eller som en sådan person har som følge af loven eller en gyldig aftale Ö , herunder Õ . Betegnelsen omfatter navnlig forældremyndighed og samværsret 89. "indehaver af forældreansvar": enhver person, Ö institution eller andet organ, Õ der har forældreansvar over for et barn 910. "forældremyndighed": navnlig rettigheder og pligter vedrørende omsorgen for et barns person og særlig retten til at bestemme, hvor barnet skal bo Ö , herunder i situationer, hvor en af indehaverne af forældreansvar ikke i henhold til en afgørelse, som følge af loven eller som følge af en aftale, der er gyldig i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, kan bestemme, hvor barnet skal bo, uden samtykke fra en anden indehaver af forældreansvar Õ 1011. "samværsret": Ö retten til samvær med barnet, herunder Õ navnlig retten til at bringe barnet til et andet sted end dets sædvanlige opholdssted for et begrænset tidsrum 1112. "ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn": et barns fjernelse eller tilbageholdelse: a) når denne strider mod en forældremyndighed, som er tilkendt ved en retsafgørelse Ö afgørelse Õ , eller som består som følge af loven eller en aftale, der er gyldig i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før fjernelsen eller tilbageholdelsen, og (b) for så vidt Ö når Õ denne forældremyndighed faktisk blev udøvet, i fællesskab eller alene, da fjernelsen eller tilbageholdelsen fandt sted, eller ville være blevet udøvet, hvis ikke fjernelsen eller tilbageholdelsen var sket. Forældremyndigheden anses for at blive udøvet i fællesskab, når en af indehaverne af forældreansvar ikke i henhold til en retsafgørelse eller som følge af loven kan bestemme, hvor barnet skal bo, uden samtykke fra en anden indehaver af forældreansvar. KAPITEL II KOMPETENCE AFDELING 1 Skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab Artikel 3 Generel kompetence 1. Kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab ligger hos retterne Ö myndighederne Õ i den medlemsstat: a) på hvis område: –ægtefællerne har deres sædvanlige opholdssted, eller –ægtefællerne havde deres sidste sædvanlige opholdssted, for så vidt en af dem stadig opholder sig dér, eller –sagsøgte har sit sædvanlige opholdssted, eller –en af ægtefællerne, i tilfælde af fælles begæring, har sit sædvanlige opholdssted, eller

–sagsøgeren har sit sædvanlige opholdssted, hvis vedkommende har opholdt sig dér i mindst et år umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen, eller –sagsøgeren har sit sædvanlige opholdssted, hvis vedkommende har opholdt sig dér i mindst seks måneder umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen og er statsborger i den pågældende medlemsstat eller, for så vidt angår Det Forenede Kongerige og Irland, har "domicil" dér b) hvis nationalitet begge ægtefæller har, eller, for så vidt angår Det Forenede Kongerige og Irland, hvor begge ægtefæller har "domicil". 2. I denne forordning svarer udtrykket "domicil" til det domicilbegreb, der anvendes i Det Forenede Kongeriges og Irlands retssystemer. Artikel 4 Modkrav Den ret Ö myndighed Õ , ved hvilken en sag verserer i medfør af artikel 3, er også kompetent til at behandle et modkrav, for så vidt dette falder ind under denne forordnings anvendelsesområde. Artikel 5 Ændring af separation til skilsmisse Den ret Ö myndighed Õ i en medlemsstat, der har truffet afgørelse om separation, er også kompetent til at ændre en sådan separation til skilsmisse, såfremt lovgivningen i den pågældende medlemsstat giver hjemmel hertil, jf. dog artikel 3. Artikel 7 6 Anden kompetence 1. Hvis ingen ret Ö myndighed Õ i en medlemsstat er kompetent i medfør af artikel 3-5, afgøres spørgsmålet om kompetencen i hver enkelt medlemsstat efter medlemsstatens egen lovgivning. Artikel 6 De i artikel 3-5 indeholdte kompetencereglers eksklusive karakter Ö 2. Stk. 1 finder ikke anvendelse på en sagsøgt Õ En ægtefælle: a) som har sit sædvanlige opholdssted på en medlemsstats område, eller b) som er statsborger i en medlemsstat eller, for så vidt angår Det Forenede Kongerige og Irland, har "domicil" på en af disse medlemsstaters område,. kan kun sagsøges ved retterne i en anden medlemsstat i medfør af artikel 3-5. 23. En statsborger i en medlemsstat, der har sit sædvanlige opholdssted på en anden medlemsstats område, kan i lighed med denne medlemsstats egne statsborgere påberåbe sig de kompetenceregler, som gælder i denne medlemsstat, over for en sagsøgt, der ikke har sit sæ