22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/19 
Forslag til Rådets beslutning om vedtagelse af årsberetningen 1990—1991 om den økonomiske 
situation i Fællesskabet og fastlæggelse af retningslinjerne for den økonomiske politik i Fællesskabet i 
1991 — Revideret udgave 
(91/C 190/02) 
KOM(91) 185 endelig udg. 
(Forelagt af Kommissionen den 24. maj 1991) 
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR — 
under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, 
under henvisning til Rådets beslutning 90/141 /EØF af 12. marts 1990 om gennemførelse af gradvis 
konvergens i den økonomiske politik og de økonomiske resultater i første etape henimod Den 
Økonomiske og Monetære Union (a), særlig artikel 4, 
under henvisning til forslag fra Kommissionen, 
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet, og 
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg — 
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING: 
Artikel 1 
Årsberetningen 1990—1991, der er knyttet til denne beslutning, vedtages, og retningslinjerne for den 
økonomiske politik i Fællesskabet som anført i nævnte beretning fastlægges. 
Artikel 2 
Denne beslutning er rettet til medlemsstaterne. 
(') EFT nr. L 78 af 24. 3. 1990, s. 24. 
Nr. C 190/20 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
ØKONOMISK ÅRSBERETNING 1990/91: REVISION 
Kapitel I i marts-udgaven af økonomisk årsberetning 1990—1991, der behandlede udsigterne på kort 
sigt, erstattes af de første to kapitler om den økonomiske situation og udsigterne. 
Kapitel II i den tidligere beretning, der omhandlede de økonomiske politiske opgaver under første 
etape af ØMU, gælder fortsat. De vigtigste henstillinger og eventuelle justeringer er anført i kapitel III i 
denne beretning. 
INDHOLD 
Side 
Indledning 21 
I. DEN ØKONOMISKE SITUATION I 1990 OG BEGYNDELSEN AF 1991 21 
A. Opbremsning i væksten i EF 21 
1. Forværringen af de internationale forhold 22 
1.1. USA 22 
1.2. Central- og Østeuropa 23 
1.3. Udsving i dollarkursen 23 
2. Konjunkturtilpasning i EF 24 
3. Golf-krisen og den svækkede tillid 26 
B. Konjunkturtilbageslag i Det Forenede Kongerige 26 
C. Foreningen af de to Tysklande 27 
D. Inflation og beskæftigelse 28 
II. UDSIGTERNE FOR 1991 OG 1992 29 
A. Risikofaktorer 29 
B. De økonomisk-politiske problemer 30 
1. Rentabilitet, vækst og beskæftigelse 30 
2. Inflation 31 
3. Budgetmæssig konvergens 32 
4. Utilstrækkelig opsparing 33 
III. ØKONOMISK-POLITISKE KONKLUSIONER 34 
A. Fastholdelse af ei stabilitets- og vækstfremmende klima 34 
B. Udvikling af EF's potentiel 34 
1. Gennemførelsen af det indre marked 35 
2. Styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed 35 
3. Strukturtilpasninger 36 
4. Miljøudfordringen 37 
C. Mulighederne for at opnå en bedre konvergens 37 
1. Pris- og omkostningskonvergens 37 
2. Konvergens i budgetpolitikken 39 
3. Konvergens i de eksterne positioner 42 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/21 
DET EUROPÆISKE FÆLLESSKAB I 1990'ERNE: 
PÅ VEJ MOD DEN ØKONOMISKE OG MONETÆRE UNION 
INDLEDNING 
De økonomiske udsigter for EF i indeværende år er langt 
mindre gunstige end det så ud til sidste efterår. I 1991 
forventes produktionen i EF at stige med under 1V2 %, dvs. 
det halve af stigningstakten i 1990. Som følge heraf vil 
væksten i beskæftigelsen sandsynligvis aftage væsentligt til 
under V4 %. Denne svage stigningstakt vil være utilstrække­
lig til at opsuge den forventede stigning i arbejdsstyrken, 
hvilket vil få arbejdsløsheden til at stige til 8,7% i 1991. På 
trods af denne afmatning i aktiviteten forventes inflationen 
generelt at holde sig på et forholdsvis højt niveau (5%). 
Den forværring i EF's økonomi der forventes i 1991, kan kun 
til dels tilskrives begivenhederne i Golfen. Stigningen i 
oliepriserne i andet halvår af 1990 og den efterfølgende 
svækkelse i erhvervslivets og forbrugernes tillid er utvivlsomt 
en direkte følge af Golf-krisen. I nogle EF-lande var der dog 
allerede længe før august 1990 begyndt at opstå problemer. 
Den udenlandske efterspørgsel faldt, hvilket fik negative 
følger for væksten i investeringerne, og den nødvendige 
korrektion af de makroøkonomiske uligevægte lagde i nogle 
lande en dæmper på den indenlandske efterspørgsel. tableringen af den rentabilitet, man oplevede i 1980'erne, en 
vis nedbringelse af de uholdbart store budgetunderskud, det 
seneste tiårs strukturreformer, der har taget sigte på at få 
markederne til at fungere bedre, et mere holdbart betalings­
balancemønster og — sidst men ikke mindst — udsigterne til 
den europæiske integration. 
Disse faktorer har bidraget til de relativt gode resultater 
perioden 1983—1990. For yderligere at forbedre grundlaget 
for en varig ikke-inflatorisk vækst med henblik på at begynde 
den sidste fase af den økonomiske og monetære union må 
politikerne søge at konsolidere og forbedre de allerede 
opnåede gevinster gennem en fortsættelse af den politik, der 
har været baggrunden for de forbedrede resultater i 
1980'erne. 
Med en sådan politik forventes det, at man i årets løb kan 
vende det seneste økonomiske tilbageslag i EF. Den generelle 
situation forventes at blive forbedret i 1992 med en vækst i 
BNP på 2V4%. Men da virkningerne først slår igennem 
senere, forventes samme stigning i beskæftigelsen som i 1991 
(0,2 %) og dermed en yderligere beskeden stigning i arbejds­
løsheden til 9,2%. 
Til trods for nedgangen i den verdensøkonomiske aktivitet 
for øjeblikket er der gode udsigter til en stærkere vækst. Det 
ser nu ud til, at Golf-krisens virkninger på tilliden, inflatio­
nen og væksten har været mindre og mere kortvarige, end 
man oprindelig frygtede. Og der er begyndende tegn på, at 
det forholdsvis kraftige konjunkturtilbageslag i visse indu­
strilande — herunder USA og Det Forenede Kongerige — er 
ved at standse. 
De fundamentalt sunde vækstbetingelser i EF skulle derfor på 
ny komme til at gøre sig gældende. Dette gælder gene-Stabilitet er en væsentlig forudsætning for udvikling af EF's 
potentiel. Derfor bør der fortsat føres en stram finans- og 
pengepolitik. Finanspolitikken bør i større udstrækning 
understøtte pengepolitikken. Ud fra dette synspunkt er det 
foruroligende, at budgetkonsolideringen er gået i stå, især da 
den økonomiske og monetære unions første etape skærper 
kravene til konvergens i priser og omkostninger samt i 
budget- og betalingsbalanceforholdene. Der skal fortsat ske 
en betydelig tilpasning i nogle medlemsstater. En hurtig 
gennemførelse af de økonomisk-politiske henstiller er derfor 
af væsentlig betydning for en vellykket forberedelse af den 
endelige overgang til den økonomiske og monetære unions 
anden og tredie etape. 
I. DEN ØKONOMISKE SITUATION I 1990 OG BEGYNDELSEN AF 1991 
A. Opbremsning i væksten i EF 
I det forløbne år har verdensøkonomien skullet tilpasse sig efter flere begivenheder, nemlig 
opløsningen af planøkonomierne i Østeuropa, foreningen af de to Tysklande, den voksende 
usikkerhed i Sovjetunionen og endelig Golf-krisen. EF har klaret sig forholdsvis godt igennem denne 
vanskelige internationale situation, ikke mindst på grund af den kraftige stimulering, der på kort sigt 
skyldes foreningen af de to Tysklande, og mere varigt den gradvise gennemførelse af programmet for 
det indre marked. Man kunne dog ikke forhindre en yderligere opbremsning af væksten i EF's BNP; 
den reale vækst forventes således at falde til kun 1V2% i 1990, dvs. ca. det halve af væksten i 1990 og 
ca. 2 procentpoint mindre end i 1989 (tabel 1). 
Nr. C 190/22 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
TABEL 1 
Nøgletal for EF's økonomi 
(årlige procentvise ændringer) 
BNP i faste priser 
beskæftigelse 
inflation (2) 
investeringer 
heraf maskiner m.v. 
reale lønomkostninger pr. 
produceret enhed 1984—1987 
+ 2,6 
+ 0,6 
+ 5,1 
+ 3,3 
+ 6,1 
-1,1 1988 
+ 4,0 
+ 1,6 
+ 3,7 
+ 9,0 
+ 10,4 
-1,1 1989 
+ 3,3 
+ 1,6 
+ 4,9 
+ 6,7 
+ 8,4 
-0,7 1990 
+ 2,7 
+ 1,6 
+ 5,0 
+ 4,3 
+ 4,7 
+ 0,6 1991 (>) 
+ 1,4 
+ 0,2 
+ 5,0 
+ 0,8 
+ 0,2 
+ 0,3 1992 (') 
+ 2,3 
+ 0,2 
+ 4,6 
+ 3,7 
+ 4,4 
-0,7 
(') Prognose. 
(2) Forbrugerprisdeflator. 
Dette resultat skyldes en række forskellige faktorer, såsom: 
— forværringen af de internationale forhold; 
— konjunkturtilpasning i EF; 
— Golf-krisen og den deraf følgende svækkelse i erhvervslivets og forbrugernes tillid. 
1. Forværringen af de internationale forhold 
Fra begyndelsen af 1990 og indtil første kvartal 1991 blev de internationale forhold konstant 
forværret: der skete en betydelig afmatning i den økonomiske aktivitet i USA, Canada og 
Australien, og ændringerne i Central- og Østeuropa havde en kontraktiv virkning på 
aktiviteten. Endelig forstærkede Golf-krisen de svage tendenser i de fleste lande, navnlig i 
Mellemøsten og Latinamerika. Uden for EF aftog væksten i BNP i faste priser fra 3,2 % i 1989 
til 1,7% i 1990 og vil sandsynligvis aftage yderligere i 1991 (til 1 %). Som følge heraf voksede 
efterspørgslen efter importvarer i tredjelande kun med ca. 4 % i 1990 og skønnes at ville stige 
med 3,5% i 1991, dvs. under halvdelen af den tidligere vækst (7,4% i 1989). 
1.1. USA 
Det længde ventede konjunkturtilbageslag i USA begyndte omkring midten af 1989 og blev 
mere markant i løbet af 1990. Der blev konstateret et kraftigt fald i forbrugsudgifterne, i 
boligbyggeriet og i erhvervsinvesteringerne. Den undgåelige stramning af pengepolitikken i 
1989 kombineret med den private sektors stigende gæld, der i 1990 blev efterfulgt af 
kreditrestriktioner på grund af strammere regler for pengeinstitutterne, lagde en bremse på den 
indenlandske efterspørgsel. 
Efterspørgslen blev yderligere formindsket på grund af olieprisstigningen i andet halvår 1990. 
Som følge heraf aftog væksten i BNP i faste priser fra 4,6 % i 1988 til 1,0 % i 1990 og vil igen 
blive meget beskeden i 1991, selv om der sker et opsving senere på året (tabel 2). 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/23 
TABEL 2 
USA, de vigtigste økonomiske indikatoren 
(i % ellen % af BNP) 
BNP i faste priser 
indenlandsk efterspørgsel 
investeringer 
forbrugerpriser 
balance/statsfinanserne (2) 
betalingsbalancens løbende 
poster 1984-1988 
+ 4,4 
+ 4,6 
+ 6,5 
+ 3,5 
-3,9 
-2,9 1989 
+ 2,8 
+ 2,2 
+ 2,7 
+ 4,5 
-2,0 
-1,9 1990 
+ 1,0 
+ 0,5 
-0,1 
+ 5,0 
-2,4 
-1,8 1991 (>) 
+ 0,1 
-0,5 
-3,1 
+ 4,5 
-1,8 
-0,3 1992(M 
+ 1,6 
+ 1,4 
+ 5,7 
+ 4,9 
-2,4 
-0,9 
(!) Prognose 
(2) De offentlige administrationer 
1.2. Central- og Østeuropa 
De nye demokratisk valgte regeringer i Central- og Østeuropa har indledt omfattende 
reformprogrammer for at integrere deres lande i verdensøkonomien. Da der er tale om 
gennemgribende reformer, er indledningen af reformprocessen en kritisk fase. Selv om der lidt 
efter lidt iværksættes væsentlige markedsorienterede politikker, tilpasser virksomhederne sig 
kun gradvis til de nye forhold, og produktionen er stærkt begrænset, da en stor del af 
kapitalapparatet er forældet i den internationale konkurrence. Under disse omstændigheder vil 
produktionen uvægerligt falde i begyndelsen. 
Desuden sker den nødvendige strukturomlægning under temmelig ugunstige forhold, da de 
fleste lande står over for store indenlandske og udenlandske uligevægte, der er blevet 
akkumuleret i årenes løb, samtidig med at samhandelen inden for Comecon er brudt sammen 
og har medført en betydelig forværring af bytteforholdet for de Central- og Østeuropæiske 
lande. Vanskelighederne blev forøget af stigningen i olieprisen og den faldende efterspørgsel i 
de vestlige lande. 
1.3. Udsving i dollarkursen 
Ud over nedgangen i efterspørgslen på grund af konjunkturtilbageslaget skyldes nedgangen i 
EF's eksport til den øvrige verden i 1990 også en forringelse af konkurrenceevnen på grund af 
de europæiske valutaers appreciering i forhold til dollaren. Sidst i februar 1991 var ecuens 
værdi i dollar ca. 20% højere end gennemsnittet for 1989. Siden er dollarkursen dog steget 
væsentligt. Yenen fluktuerede i samme periode endnu kraftigere og dens værdi i ecu var i august 
1990 omkring 28 % lavere end gennemsnittet for 1989. Mere end 10 procentpoints af dette tab 
blev siden indhentet. Den dårligere konkurrenceevne var en af grundene til den faldende 
eksport og dermed den aftagende vækst i investeringerne i EF siden 1989. Dette illustrerer, 
at EF på trods af sin interne vækst ikke kunne undgå, at en betydelig forringelse af 
konkurrenceevnen gav sig udslag i en aftagende vækst i eksporten, der igen påvirkede 
investeringerne. 
Som følge heraf aftog væksten i EF's eksport (Eur-10, uden Tyskland og Det Forenede 
Kongerige) fra 7,3 % i 1989 til 5,4 % i 1990, og det er sandsynligt, at den vil aftage yderligere til 
4,2% i 1991. Faldet i eksporten var særlig markant i Italien, Frankrig, Belgien og 
Luxembourg. Eksporten til tredjelande aftog endnu kraftigere og blev kun til dels opvejet af en 
øget eksport til Tyskland. 
På trods af disse kraftige valutakurs fluktuationer og liberaliseringen af kapitalbevægelser, har 
EMS'en ikke oplevet væsentlige spændinger, selvom valutaer har skiftet positioner indenfor 
EMS-båndet og rentespændene gradvist er blevet reduceret. 
Nr. C 190/24 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
2. Konjunkturtilpasning i EF 
Nedgangen i efterspørgslen var til en vis grad også et konjunkturfænomen efter det stærke 
opsving i sidste halvdel af 1980'erne. Investeringerne voksede især markant i perioden 
1987—1990 med et gennemsnit på over 7 % om året. Derfor var et vist fald uundgåeligt, da den 
udenlandske efterspørgsel svækkedes og overskudskapaciteten steg (diagram 1), og penge­
politikken blev strammet. 
Diagram 1 
Industriens kapacitetsudnyttelse i % 
100 | 
se 
to 
• 6 
ao 
i i i I I ; I 1 I i I I I I i I I i 
jajajajojajojajoja 
1987 1988 1989 1990 1991 
Selv om konjunkturtilbageslaget i EF ikke har berørt dets vækstpotentiel væsentligt, er 
udsigterne for investeringernes rentabilitet dog blevet forringet siden 1990: det forsatte fald i de 
reale lønomkostninger pr. produceret enhed siden 1981 (den bedste målestok for virksomhe­
dernes rentabilitet) er nu gået i stå. Rentabiliteten er ikke blevet forbedret siden 1989. 
Forværringen var særlig markant i Det Forenede Kongerige fra 1989 til 1991 og vil 
sandsynligvis gøre sig gældende i Tyskland i 1991. Men også i Italien, Irland, Nederlandene, 
Belgien og Luxembourg er profitforbedringen i de tidligere år blevet bremset eller vendt til en 
forværring. Stigningen skyldes hovedsagelig de store nominelle lønforhøjelser pr. beskæftiget, 
gennemsnitligt over 7% årligt i 1990 og 1991 i EF (tabel 3). 
TABEL 3 
Nominel løn, realløn og reale lønomkostninger pr. produceret enhed 
(procentvis ændring) 
EUR-10(2) 
Tyskland 
Det Forenede Kongerige 
EUR-12 1986-1988 
+ 6,2 
+ 3,3 
+ 7,9 
+ 6,0 1989 1990 1991 (') 
Nominel løn pr. beskæftiget 
+ 6,6 
+ 2,8 
+ 8,9 
+ 6,2 + 7,7 
+ 4,1 
+ 10,9 
+ 7,5 + 6,9 
+ 6,4 
+ 8,5 
+ 7,1 1992 (') 
+ 6,3 
+ 5,5 
+ 6,8 
+ 6,2 UK 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/25 
EUR-10(2) 
Tyskland 
Det Forenede Kongerige 
EUR-12 
EUR-10(2) 
Tyskland 
Det Forenede Kongerige 
EUR-12 
(') Prognose 
(2) Eur-10 = Eur-12 minus Tysklanc 1986-1988 
+ 1,9 . 
+ 2,5 
+ 3,2 
+ 2,2 1989 1990 1991 (>) 
Realløn pr. beskæftiget 
+ 1,2 
-0,2 
+ 2,8 
+ 1,2 + 2,4 
+ 1,5 
+ 3,4 
+ 2,4 + 1,6 
+ 2,8 
+ 1,9 
+ 1,9 1992 (') 
+ 1,5 
+ 1,2 
+ 1,6 
+ 1,5 
Reale lønomkostninger pr. produceret enhed 
-1,2 
-0,7 
+ 0 
-0,9 -1,3 
-1,6 
+ 2,6 
-0,7 + 0,5 
- 1,2 
+ 3,0 
+ 0,6 -0,2 
+ 1,0 
+ 1,3 
+ 0,3 
og Det Forenede Kongerige -0,5 
+ 0,1 
-2,3 
-0,7 
De senere års økonomiske politik har i en vis udstrækning bidraget til denne udvikling. 
Likviditetsgraden (M2/3 i forhold til BNP i løbende priser) for EF, steg forholdsvis kraftigt i 
1987 og igen i 1989 (diagram 2), selv om den også blev påvirket af finansiel innovation og 
andre strukturtilpasninger på penge- og kapitalmarkederne. Det er derfor tvivlsomt, om 
pengepolitikken på trods af stigningen i den korte rente var forenelig med den potentielle vækst 
i perioden indtil 1989, hvor man tillod en alt for rigelig likviditet, og derved støttede grundlaget 
for store lønkrav. I 1990 skete der en langt mindre stigning i likviditetsgraden som følge af 
stramningen i pengepolitikken i et forsøg på at forhindre olieprisstigningen i at afføde en 
lønprisspiral. 
Diagram 2 
Væksten i pengemængden (M2/3) og BNP — Eur-12 (årlig procentvis ændring) 
* Prognose 
* * Deflateret med BNP-prisdeflator 
\\\ Ændring i likviditetsforholdet 
Nr. C 190/26 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
3. Golf-krisen og den svækkede tillid 
Foruden ovennævnte faktorer medførte den kraftige, men kortvarige stigning i oliepriserne 
som følge af Golf-krisen en forværring af Fællesskabets bytte-forhold og et fald i den disponible 
realindkomst, som har påvirket forbruget og investeringerne. 1 tilfælde af at oliepriserne var 
forblevet høje, ville medlemslandene være blevet påvirket i forskellig grad. Mens energiinten­
siteten i den samlede nationale produktion for ni medlemslande er faldet siden 1973, er den 
steget i Spanien og navnlig i Portugal og Grækenland som følge af overgang til mere industriel 
(energikrævende) produktion. 
Oliepriserne vendte senere tilbage til det niveau, de havde før konflikten, og dette ændrede 
olieprisstigningens direkte ugunstige virkninger på indkomster og priser. Olieprisen lå i midten 
af april 1991 på omkring 19 $ pr. tønde (spotmarkedsprisen for Brent oil) mod ca. 32 $ 
pr. tønde i fjerde kvartal 1990. 
Golf-krisen medførte dog øget usikkerhed i andet halvår 1990 og begyndelsen af 1991. Tilliden 
blev alvorligt svækket blandt forbrugerne, i industrien og inden for bygge- og anlægsvirk­
somhed (jf. diagram 3) med uheldige virkninger for forbrug og investeringsplaner. Selv om 
hovedårsagen til den kraftige forværring i erhvervsklimaet, nemlig Golf-krigen, nu er 
forsvundet, er der endnu kun meget få tegn på en genoprettelse af tilliden: ifølge den første 
konjunkturundersøgelse efter krigens afslutning synes kun forbrugerne og bygge- og anlægs­
sektoren at have genvundet noget af tilliden; inden for industrien er svækkelsen af tilliden dog 
ophørt, men der er endnu ingen klare tegn på en forbedring. En genetablering af tilliden inden 
for industrien er dog en væsentling forudsætning for vækst i investeringerne. 
Diagram 3 
Tillidsindikatorer Eur-12 (konjunkturundersøgelser) 
-2S I i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i I 
jan. apr. jul. okt. jan. apr. jul. okt. jan. apr. jul. okt. jan. apr. 
1988 1989 1990 1991 
B. Konjunkturtilbageslag i Det Kongerige 
Ekspansionen i den indenlandske efterspørgsel i Det Forenede Kongerige toppede i 1988 med ca. 8 %, 
dvs. langt over væksten i produktionskapaciteten. På grund af denne kraftige ekspansion kunne der på 
pris- og lønfronten samt på betalingsbalancen spores et inflatorisk pres, der indledningsvis blev 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/27 
ledsaget af en lempelig pengepolitik (M3 voksede med over 19 % i 1989)-.Pengepolitikken blev derpå 
strammet, og den korte rente blev gradvis forhøjet sidst i 1988 og i 1989. Denne stramning af 
pengepolitikken var dog længe om at give de tilsigtede resultater. Inflationen har været vedvarende og 
har påvirket lønoverenskomsterne. Den meget stramme pengepolitik medførte et kraftigt fald i 
aktiviteten fra andet halvår 1990. Væksten i BNP aftog til 0,6 % i 1990, og der forventes i 1991 en 
betydelig nedgang i produktionen på ca. 2%, hovedsagelig som følge af faldet i investeringerne 
( - 10,5 % i 1991) og i det private forbrug ( - 1,75 % i 1991). På trods af nedgangen i aktiviteten har 
der været en kraftig lønudvikling med en stigning på 10,5 % i 1990, som sandsynligvis kun vil aftage 
til 8,5% i 1991. I 1992 forventes produktionen igen at stige. 
Betalingsbalanceunderskuddet toppede i 1989 med 4,8 % af BNP og forbedredes betydeligt til 1,3 % i 
1990; for 1991 forventes der et underskud på 1 %, når importen aftager som følge af den faldende 
indenlandske efterspørgsel. 
C. Foreningen af de to Tysklande 
I modsætning til resten af EF oplevede Tyskland en yderligere forbedring af den økonomiske aktivitet 
som følge af skattereformen, genforeningen og den ekspansionsfremmende finanspolitik. Væksten i 
BNP i faste priser tog til fra 3,3 % i 1989 til 4,7 % i 1990 (disse tal gælder Vesttyskland). Det private 
forbrug blev stimuleret, men også investeringerne blev kraftigt forøget. 
STATISTISKE PROBLEMER VED BELYSNING AF DEN SAMLEDE TYSKE ØKONOMI 
Alle data for Tyskland i denne årsberetning relateres til det tidligere Vesttyskland. Betydelige 
statistiske problemer forhindrer en præsentation af data for hele Tyskland. Men naturligvis 
afspejles overførslerne fra det vestlige til det østlige Tyskland i budgetunderskuddet, ligesom 
betalingsbalancen også indeholder disse overførsler. 
Den høje aktivitet medførte en stærk beskæftigelsesfremgang i 1990 og 1991 og dermed et betydeligt 
fald i arbejdsløsheden fra 6,1 % i 1988 til 4,5 % i 1991 (harmoniseret definition fra EF's Statistiske 
Kontor). Stramningen på arbejdsmarkedet medførte dog også højere lønkrav, som satte en stopper for 
det fortsatte fald i de reale lønomkostninger pr. produceret enhed. Den øgede indenlandske 
efterspørgsel og varestrømmen til Tysklands østlige del kunne ikke dækkes gennem indenlandsk 
produktion, hvilket betød en stærk stigning i importen. 
Den østtyske planøkonomis pludselige integrering i et markedssystem som følge af genforeningen 
medførte en hurtig og kraftig tilpasning af den østtyske økonomi med deraf følgende betydelige 
omkostninger i overgangsperioden. Omkostningerne ved genforeningen vendte det beskedne 
overskud på statsfinanserne i 1989 til et underskud på ca. 2,2% af BNP i 1990 og i 1991 forventes en 
yderligere stigning i underskuddet til ca. 4,7% af BNP til trods for betydelige skatteforhøjelser. 
De massive overførsler til Østtyskland vil formodentlig også betyde, at betalingsbalanceoverskuddet 
på ca. 5 % af BNP i 1989 vendes til et mindre underskud i 1991. 
Udviklingen i Vesttyskland står i skarp konstrast til udviklingen i Østtyskland, hvor der foregår en 
kraftig tilpasningsproces; ved udgangen af 1991 forventes der således et fald på 50% i industripro­
duktionen samt en underbeskæftigelse på ca. 35 % af arbejdsstyrken (inklusive deltidsansatte). Det 
erkendes generelt, at produktionen vil være faldet med tocifrede tal både i 1990 og 1991 eftersom 
investeringsomfanget og skabelsen af nye arbejdspladser vil være utilstrækkelig til at opveje tabet af 
arbejdspladser i den gamle industri. En vis genopretning gennem øgede investeringer i maskiner og 
anlæg forventes i 1992. 
Nr. C 190/28 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
D. Inflation og beskæftigelse 
Inflationen har kunnet holdes nede siden Golf-krisens begyndelse. Selv om de højere oliepriser fik 
forbrugerpriserne til at stige fra august til oktober 1990, er der kun få tegn på, at de vil få en 
vedvarende virkning for løn- og inflationsprocessen. Pengepolitikken har tilsyneladende hidtil kunnet 
forhindre, at der skabes en løn-prisspiral. Forbrugerprisinflationen er oven i købet ved at aftage. Den 
gennemsnitlige forbrugerprisinflation i EF, der toppede i oktober 1990 med 6,3 %, var faldet til 5,3 % 
i marts 1991. 
Med over 5 % for 1991 er den forventede gennemsnitlige inflationstakt i EF dog foruroligende høj i en 
periode med aftagende vækst. Med lavere oliepriser kan et sådant niveau angive underliggende 
omkostningsbetingede pres (diagram 4). Ud fra et ØMU-synspunkt er det også foruroligende, at 
prisudviklingen fra 1988 til 1990 divergerede i EF (diagram 5). 
Diagram 4 
Priser, omkostninger og vækst! pengemængden (Eur-12, i %) 
; nominelle lønomkostninger 
| pr. produceret enhed 
1M1 1*8« 1M6 1887 1888 1881 
* Prognose 
Diagram 5 
Inflationskonvergens (forbrugerprisdeflator) (procentvis årlig ændring) 
1*80 1982 1984 1986 1988 1990 
* Prognose 
ESSi Eur-7 • Eur-3 H Eur-2 
Eur-7: B,DK,D,F,IRL,L,NL. Eur-3: E,I,UK. Eur-2: GR,P. 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/29 
Væksten i beskæftigelsen er indtrådt senere end nedgangen i aktiviteten, hvilket har medført et fald 
i produktiviteten (jf. diagram 6). Beskæftigelsen voksede i 1990 med samme takt som i 1989 (1,6 %). 
Væksten var særlig kraftig i Tyskland, hvilket til dels skyldes et øget udbud af uddannet arbejdskraft 
fra Østtyskland og Østeuropa. Men væksten i beskæftigelsen var også kraftig i de øvrige EF-lande 
bortset fra Grækenland, Det Forenede Kongerige og Danmark. I 1991 forventes væksten i 
beskæftigelsen i EF at aftage til 0,2 %. Denne beskedne vækst vil dog i vid udstrækning blive opvejet af 
den forventede stigning i arbejdsstyrken. Det fortsatte fald i arbejdsløsheden siden 1986 forventes at 
vende til en stigning, med 8,2% i 1980 og 8,7% i 1991. 
Diagram 6 
Produktivitet 
1980 1985 1990 1992 
forskel mellem væksten i BNP og i beskæftigelsen 
II. UDSIGTERNE FOR 1991 OG 1992 
Ved udgangen af første kvartal 1991 er hovedfaktorerne bag det nuværende tilbageslag enten 
forsvundet eller ændret: Golf-krisen er blevet løst, oliepriserne er vendt tilbage til niveauet før 
konflikten, der forventes en forbedring af den økonomiske aktivitet i USA i andet halvår, faldet i 
dollarkursen er vendt til en stigning, og tilliden er gradvis ved at vende tilbage. 
De fundamentalt sunde vækstbetingelser i EF bør derfor kunne gør sig gældende. Faldet i realvæksten 
forventes at ophøre i årets løb, således at der gradvis kommer gang i aktiviteten i andet halvår; væksten 
i BNP i faste priser forventes at stige fra 1,4% i 1991 til 2,25% i 1992, hovedsagelig som følge af en 
stigning i efterspørgslen og i investeringerne. 
A. Risikofaktorer 
Disse forholdsvis positive forventninger forudsætter en forbedring i forbrugs- og erhvervsklimaet. 
Hvis genoprettelsen af tilliden forsinkes, kan det svække EF's økonomiske resultater. Når 
forbrugernes optimisme er genskabt og realindkomsterne forbliver uændrede eller endog stiger en 
smule, skulle forbrugernes efterspørgsel gradvis tage til. 
Nr. C 190/30 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
En stigning i investeringerne i 1992 forudsætter, at forværringen i lønsituationen kun er midlertidig, 
og at reallønstigningerne pr. beskæftiget vil aftage fra 2,25 % i gennemsnit for 1986-1991 til 1,5 % i 
1992.1 modsat fald vil der ikke ske nogen forbedring i rentabiliteten i EF for tredje år i træk, hvilket vil 
forringe investeringsforventningerne. En yderligere afmatning i den økonomiske aktivitet kombineret 
med en fortsat profitnedgang kan forværre situationen yderligere. 
En anden risikofaktor en den ustabile dollarkurs. Dollarkursen har i de senere år været meget ustadig, 
og selv om et yderligere fald nu forekommer mindre sandsynligt, kan det stadig ikke udelukkes, hvis 
det forventede opsving i den amerikanske økonomi i 1991 udebliver. Men selv en kraftig stigning i 
dollarkursen ville få uheldige følger for EF; det ville ganske vist forbedre konkurrenceevnen, men det 
ville også forstærke de inflatoriske impulser i EF betydeligt gennem højere importpriser. 
B. De økonomisk-politiske problemer 
Den fortsatte opbremsning kræver ikke væsentlige ændringer i den økonomiske politik. På baggrund 
af de fortsat positive vækstbetingelser er der ved at ske en udvikling, som kan medføre en hurtig 
aktivitetsforbedring; stigningen i husholdningernes indkomster, en faldende tendens i den lange rente 
og beskedne lagre i 1991 er faktorer, der peger i retning af, at der snart kommer gang i væksten. Der 
findes dog nogle få områder, hvor udviklingen er mindre tilfredsstillende, og hvor der er behov for 
yderligere fremskridt. 
1. Rentabilitet, vækst og beskæftigelse 
Forbedringen i de grundlæggende vækstbetingelser i 1980'erne skete ikke spontant, men 
navnlig som følge af et sammenhængende sæt af politikker med det formål at sætte gang i 
væksten. Men de relativt gunstige internationale konjunkturer spillede også en rolle. Udover 
vedvarende positive afsætningsforventninger vil lønudviklingen fortsat spille en afgørende rolle 
for opsvinget. En fortsat løntilbageholdenhed er en nødvendig betingelse for at styrke de 
beskæftigelsesfremmende investeringer og nedbringe den stadig høje arbejdsløshed. 
Den forholdsvis ugunstige lønudvikling i den senere tid har endnu ikke fået negativ indvirkning 
på udsigterne for profitten i EF på mellemlang sigt. Rentabiliteten er blevet forbedret betydeligt 
i 1980'erne, og den seneste forværring har ikke ændret dette billede væsentligt. Kapitalappa­
ratets nettoafkast er dog endnu ikke nået op på gennemsnitsniveauet for perioden 1961-1973, 
fordi der nu bruges mere katiptal pr. produceret enhed (jf. diagram 7). En yderligere stigning i 
investeringskvoten ville være velkommen i betragtning af den fortsat høje arbejdsløshed. Dette 
forudsætter, at der på ny skabes klare forventninger om en yderligere rentabilitetsforbed-
ring. 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/31 
Diagram 7 
Rentabilitetsindikatorer Eur-12, indekser 1961-1973 = 100 
120 
110 
100 
I I I I I ! I I I I F I I 
1M1 tt«6 1*70 ur* I I I I I I I I I I I I I I 
iMo n»t mo -M 
* Prognose 
Løntilbageholdenhed er en væsentlig forudsætning for en stimulering af de beskæftigelses­
fremmende investeringer. Reallønstigningerne skal være lavere end stigningerne i den samlede 
faktorproduktivitet for at undgå, at man går over til en mere kapitalintensiv produktion, og for 
yderligere at forbedre vækstens virkninger for beskæftigelsen. Arbejdsløsheden, på 8,2% i 
1990, er fortsat uacceptabelt høj og vil stige yderligere i 1991 og 1992. Den skal bringes ned. 
Det øgede lønpres i en situation med en så høj arbejdsløshed tyder på, at arbejdsmarkedet 
fungerer stift. 
Selv om udsigterne for 1991 endnu ikke giver anledning til bekymring, udgør de store 
lønstigninger i Tyskland en potentiel trussel. De risikerer at underminere prisstabiliteten i det 
land, der tidligere havde den bedste prisudvikling inden for EMS, og hvis valuta derfor blev 
brugt som anker. Hvis disse stigninger skulle brede sig til nabolandene, vil situationen blive 
virkeling foruroligende og skabe omkostningsbetinget inflation. Situationen er især betænke­
lig, da der kan være en tendens til, at sådanne lønstigninger hurtigere accepteres i disse lande, 
fordi de ikke udhuler konkurrenceevnen over for udlandet. De kan dog udhule rentabiliteten og 
dermed underminere økonomiens vækst-, investerings- og beskæftigelsespotentiel. 
Lønsituationen i Det Forenede kongerige er stadig ikke tilfredsstillende, selv om der forventes 
en vis forbedring i 1991 og 1992. Deltagelse i EMS vil anspore til en mere fornuftig 
løndannelse. 
Selv om den forventede lønudvikling i Portugal, Grækenland, Italien og Spanien ikke truer 
rentabiliteten, fører den endnu ikke til en bedre nominel konvergens. I de andre EF-lande ser 
der ud til at være mindre grund til bekymring, da den forventede lønudvikling er 
berettiget. 
Inflation 
En moderat lønudvikling er ikke blot vigtig for at forbedre beskæftigelsessituationen men også 
for at øge den nominelle konvergens inden for EF. Sammen med lønudviklingen må inflationen 
overvåges nøje. Selv om der forventes øget konvergens i forbrugerpriserne, sker dette 
Nr. C 190/32 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
desværre ved en højere inflationstakt, hvilket hovedsagelig skyldes den forværrede prisudvik­
ling i Tyskland. På baggrund af den nødvendige konvergens inden for ØMU er situationen ikke 
tilfredsstillende. 
Budgetmæssig konvergens 
Det er ikke kun med hensyn til priserne, at konvergensen ikke forbedres. Det gælder også på 
budgetområdet, hvor der ikke er sket yderligere fremskridt siden 1989. Den budgetsmæssige 
konsolidering, der begyndte i de fleste lande omkring 1983, er gået i stå. En stor del af de 
forbedringer der har kunnet konstateres i de senere år, ser således ud til fortrinsvis at bero på de 
gunstige konjunkturforhold og kan endog have medført en strukturmæssig forværring af 
budgetbalancerne (jf. diagram 8). For EF som helhed anslås det, at nettolåntagningen vil stige 
fra 3 % af BNP i 1989 til 4 % i 1990 og til 4,5 % i 1991. Der er derfor et klan behov for at styrke 
budgetkonsolideringen i de fleste lande. 
Diagram 8 
Strutur- og konjunkturbestemte ændringer i budgetbalancerne (i % af BNP) 
B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
2 
\ 1900 l | cyclisk balance 
tf/t tota' balance 
strukturel balance 
•2-
-4 
B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/33 
4. Utilstrækkelig opsparing 
Den seneste budgetudvikling i EF er ikke kun foruroligende på baggrund af den ønskede 
konvergens henimod ØMU, men også på baggrund af den voksende kapitalknaphed i 
verdensøkonomien, som er blevet forstærket ved åbningen af de østeuropæiske land. 
Herudover har de største industrilande i de senere år i stigende omfang lagt beslag på 
nettoopsparingen fra resten af verden, hvilket hovedsagelig er et resultat af reduktionen af 
opsparingsoverskuddene fra Japan og navnlig Tyskland (diagram 9). Den private opsparing 
holdt sig forholdsvis stabil i 1980'erne, idet faldet i husholdningernes opsparing blev udlignet 
ved en stigning i virksomhedernes opsparing. Den vigtigste årsag til faldet i opsparingen i 
industrilandene er de alt for store statsunderskud i de største lande. Medmindre der rettes op på 
denne situation, vil det ikke blot nedsætte disse landes indenlandske vækstpotentiel, men også 
ødelægge bestræbelserne på at vende den uholdbare og uønskede nettostrøm af ressourcer fra 
udviklingslande til industrilande, der fandt sted igennem 1980'erne. 
Diagram 9 
Opsparing og investeringer i de største industrilande (i % af BNP) 
EF — USA — Japan 
2» 
2« 
24 
22 
20 
IMO 1M« 1070 wn IMO 1M> 1M0 
EF 26 
20 
24 
22 
20 
1M0 19M 1tT0 WTt 1M0 1*M IMO 
En generel mangel på opsparing kunne give sig udslag i en fortsat, betydelig stramning af 
kapitalmarkederne med særdeles høje, lange renter. Her må man ikke glemme, at faldet i 
investeringsefterspørgslen i 1990 og 1991 hidtil har givet den offentlige sektor mulighed for at 
opsuge en større del af opsparingen uden yderligere pres på realrenten. Under disse betingelser 
kan realrenten på lang sigt fortsat være høj og endog begynde at stige igen, hvis 
inverstingsefterspørgslen forøges kraftigt. national opsparing 
Nr. C 190/34 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
III. ØKONOMISKPOLITISKE KONKLUSIONER 
For at opretholde den økonomiske vækst og beskæftigelsen må EF fæste mere lid til sit eget potentiel. 
Dette forudsætter stabilitet, og derfor må EF fortsat føre en stram penge- og finanspolitik. Dette vil 
samtidig bidrage til at bevare de grundlæggende gunstige vækstbetingelser. Gennemførelsen af det 
indre marked, fortsat gennemførelse af strukturforbedrende politikker, yderligere fremskridt i den 
økonomiske og sociale samhørighed samt miljøforbedringer vil igen styrke EF's potentiel. 
Forringelsen af vækstudsigterne i EF på kort sigt ændrer ikke den fundamentalt positive vurdering af 
EF-økonomiens grundlæggende potentiel. Hvis der føres en rigtig politik, vil tilliden hos de 
økonomiske agenter igen stige og investeringerne på ny begynde at vokse kraftigt, således at der skabes 
et betydeligt antal nye arbejdspladser. 
For at Fællesskabet kan tage disse udfordringer op, er det vigtigt at udbygge den økonomisk-politiske 
samordning i overensstemmelse med beslutningen om multilateral overvågning under ØMU's første 
etape. Den multilaterale overvågning retter sig mod en række makroøkonomiske og strukturelle 
politikker med det formål at sikre konvergens i den økonomiske udvikling samtidig med, at 
betingelserne for vedvarende stigning i beskæftigelsen fastholdes eller forbedres. 
A. Fastholdelse af et stabilitets- og vækstfremmende klima 
Der er fortsat behov for en stram pengepolitisk kurs for at holde inflationspresset i ave. Forskellene i de 
enkelte landes konjunktursituation og stabiliseringen af valutakursforventningerne har givet et vist 
spillerum for at reducere rentespændene uden dermed at underminere valutakursdisciplinen. Men i 
mangel af en fælles penge- og valutakurspolitik i overgangsperioden til den sidste etape af ØMU må 
den pengepolitiske kurs indrettes efter såvel den indenlandske prisudvikling som valutasituationen. Så 
længe der ikke kan forventes et større bidrag fra finanspolitikken, bliver der således ikke plads til at 
slække på den stramme pengepolitik i EF, medmindre inflationspresset helt klart stilner af igen. 
Finanspolitikken må strammes yderligere, ikke alene for at skabe større konvergens i den første etape 
henimod ØMU, men også for at bane vej for en øget global opsparing og lette presset på 
pengepolitikken. Med udsigterne til lavere budgetindtægter og større udgifter til arbejdsløsheds­
understøttelse kan man nok ikke undgå en forværring af budgetsituationen i 1991 som følge af de 
automatiske stabilisatorer. Men for at sætte skub i konsolideringsprocessen og gøre det muligt at 
genoptage strukturforbedringerne bør den konjunkturbestemte forværring af de offentlige finanser 
ikke slå fuldt igennem i den samlede budgetstilling. De regler for den offentlige sektors underskud og 
gæld, som EF for øjeblikket arbejder på at få fastlagt inden for rammerne af regeringskonferencen, 
kan yde et væsentligt bidrag til at skabe en holdbar situation på mellemlang sigt. Faktisk bør disse 
regler allerede her i overgangsperioden tjene som en uformel rettesnor for evalueringen af budgetsaldi, 
således at det sikres, at der er opnået en tilstrækkelig bedring i første etape. 
I betragtning af den vedvarende høje arbejdsløshed tyder det øgede lønstigningspres på, at der er 
behov for mere gennemgribende strukturreformer på arbejdsmarkedet for at styrke de jobskabende 
investeringer. Der synes at være god grund til at fremme mere aktive arbejdsmarkedspolitiske tiltag 
bl.a. med sigte på genoptræning på bekostning af passiv understøttelse. Og der må sættes ind på at få 
fjernet de andre hindringer, der findes for skabelse af nye arbejdspladser, ligesom lønfastsættelses-
systemerne i højere grad bør afspejle produktivitetsforskelle, således at der skabes bedre tilpasning 
mellem udbud og efterspørgsel på arbejdsmarkedet. 
B. Udvikling af EF's potentiel 
Den politik, der må iværksættes for at dæmme op for et nyt inflationspres og for øgede 
inflationsforskelle, falder helt i tråd med den, der må føres for at skabe forudsætningerne for at 
virkeliggøre EF's store planer om en økonomisk og monetær union, det indre marked og økonomisk 
og social samhørighed. Disse projekter udgør samtidig et supplement til de enkelte medlemsstaters 
indsats. 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/35 
1. Gennemførelsen af det indre marked 
For at sikre sin økonomiske fremtid har Europa sat sig for at skabe et stort fælles marked 
omfattende hele kontinentet. Et af Fællesskabets største problemer i den internationale 
konkurrence er, at det er splittet op i talrige nationale markeder, hvilket gør det vanskeligt at 
producere i optimal målestok, lægger en dæmper på den teknologiske udvikling og hæmmer 
udviklingen i den hurtigt voksende servicesektor. Åbningen af Fællesskabets grænser vil 
stimulere konkurrencen. Øget specialisering og større effektivitet i produktionen vil give 
forbrugerne langt større valgmuligheder. 
Når det drejer sig om at forbedre EF's vækstperspektiver og velstand, er det udsigterne til det 
indre marked, som er den afgørende drivkraft. De økonomiske beslutningstagere tager i 
stigende omfang forskud på det indre marked i 1992, der vil betyde øget konkurrence og nye 
muligheder for erhvervslivet. Et stigende antal virksomheder opererer nu i en stærkt udvidet 
markedshorisont og er i gang med at ændre deres strategier. Ud over de positive virkninger, 
som afskaffelsen af grænsekontrollen inden for EF og fjernelsen af tekniske hindringer for frie 
varebevægelser og fri udveksling af tjenesteydelser, herunder specielt finansielle tjenesteydel­
ser, vil få for væksten, vil også omstruktureringer i industri- og servicesektorerne og positive 
ændringer i marketingstrategier kunne få gunstig indflydelse på den økonomiske vækst. 
På det indre marked er det nødvendigt med en effektiv konkurrencepolitik, fordi en stor del af 
disse positive virkninger vil gå tabt, hvis det er muligt at begrænse eller undgå konkurrence 
(f.eks. i form af øgede statssubsidier eller kartelaftaler). Og som det fremgår af nyligt 
gennemførte undersøgelser blandt erhvervsledere, vil erhvervslivets positive forventninger 
blive endnu større, hvis der som kronen på værket snart indføres en fælles valuta. 
De store forventninger, der er skabt, må ikke blive skuffet. Og derfor må fristen for 
gennemførelsen af det indre marked — 1. januar 1993 — overholdes. Det er således vigtigt, at 
de resterende afgørelser om de forslag, der var indeholdt i Hvidbogen fra 1985, træffes hurtigst 
muligt. Der er allerede opnået betydelige resultater, og der er truffet beslutninger på alle 
områder, der har betydning for økonomien. Kommissionen har allerede lagt alle forslagene i 
Hvidbogen på bordet, og over to tredjedele heraf er vedtaget i Rådet. Kommissionen vil nu 
koncentrere sig om problemerne med gennemførelsen af alle de vedtagne bestemmelser (hidtil 
er ca. 72 % blevet gennemført på nationalt plan) og om at sikre, at det indre marked kommer til 
at fungere efter hensigten. På en række vigtige områder i forbindelse med den fuldstændige 
afskaffelse af grænsekontrollen inden for EF mangler man stadig at få truffet afgørelserne. Det 
er nødvendigt, at Rådet opprioriterer disse spørgsmål (herunder også tilnærmelse af 
afgiftssatserne), følger nøje med i udviklingen og træffer de beslutninger, der skal til for at gøre 
åbningen af de indre grænser ligeså fuldstændig og uigenkaldelig, som det har været tilfældet 
med de øvrige foranstaltninger. Medlemsstaterne bør nu fremskynde deres gennemførelse af 
alle beslutningerne for at sikre, at alle forsinkelser er indhentet ved udgangen af 1991. 
2. Styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed 
En styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed vil også medvirke til at forbedre 
vækstperspektiverne. En vækst over gennemsnittet i de mest tilbagestående lande kan bidrage 
til at øge vækstpotentiellet i hele EF's økonomi. 
Målet om øget økonomisk og social samhørighed og en harmonisk udvikling i alle europæiske 
regioner er knæsat i Fællesaktens artikel 130. I de seneste år har mange af disse lande og 
regioner haft en økonomisk vækstrate over EF-gennemsnittet — dette har været tilfældet i 
Spanien, Portugal og Irland, men ikke i Grækenland — og denne udvikling er nu begyndt at 
virke i retning af en indsnævring af indkomstforskellene (tabel 4) og har øget vækspotentiellet i 
EF som helhed. Indkomstforskellene er dog fortsat betydelige, og »indhentningsprocessen« 
kræver derfor en langsigtet indsats. 
Nr. C 190/36 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
TABEL 4 
Indsnævring af indkomstforskellene i EF — BNP (J) i løbende markedspriser og købekraftpariteter per 
capita (EUR-12 = 100) 
1986 
1987 
1988 
1989 
1990 
1991 
1991—1986 Grækenland 
55,9 
54,1 
54,2 
54,0 
52,9 
52,6 
-3,3 Spanien 
72,8 
74,7 
75,7 
76,9 
77,8 
79,2 
+ 6,4 lHa„d 
63,4 
64,4 
64,7 
67,0 
68,6 
68,7 
+ 5,3 Portugal 
52,5 
53,7 
53,7 
54,9 
55,6 
57,1 
+ 4,6 
('; Da stigningen i indkomstoverførslerne til udlandet kan have været storre end den nominelle BNP-vækst, giver tabellen 
måske et for positivt billede af udviklingen ved at tage udgangspunkt i BNP. 
De økonomisk stærkere lande kunne bidrage til denne proces ved at sikre et fortsat dynamisk 
vækstmønster og åbne op for deres markeder. Med fordoblingen af midlerne til strukturfon­
dene, der blev ledsaget af en styrkelse af de finansielle instrumenter, får Grækenland, Portugal 
og Irland adgang til midler på mellem 3 og 5 % af BNP i 1993. Dette vil støtte de betydelige 
resultater, der indtil nu er opnået i kraft af den førte strukturpolitik. På nationalt og EF-plan er 
der brug for en økonomisk politik og en socialpolitik, der kan bane vej for en vedvarende 
BNP-vækst målt i faste priser, uden at dette fører til øget inflation og uacceptable uligevægte på 
det interne og eksterne plan. Men det primære ansvar for at få bragt de mest tilbagestående 
lande op på de øvrige EF-landes niveau må dog ligge hos de pågældende lande selv. 
3. Strukturtilpasninger 
Strukturpolitikken har til formål at sætte medlemsstaternes økonomier i stand til bedre at klare 
de nødvendige tilpasninger. Det drejer sig om at øge fleksibiliteten på vare- og faktormarke­
derne og sikre, at ændringer i markedsvilkårene hurtigere og mere fuldstændigt slår igennem på 
priserne på disse markeder. Strukturforanstaltninger kan derfor gøre det lettere og mindre 
bekosteligt at få gennemført de nødvendige tilpasninger, når der opstår forstyrrelser. 
Ud over de foranstaltninger, der er iværksat som led i gennemførelsen af det indre marked, har 
medlemsstaterne sat ind med en række strukturpolitiske tiltag for at kunne klare den øgede 
konkurrence på det indre marked. Størstedelen af disse har hidtil drejet sig om liberalisering af 
de finansielle markeder og omlægning af person- og selskabsbeskatningen. 
Regeringerne har taget initiativer til at forbedre arbejdsmarkedets evne til at tilpasse sig 
ændringer, og uddannelse, herunder erhvervsuddannelse, prioriteres meget højt i mange 
medlemsstater. Uddannelsesforanstaltninger indgår som et vigtigt led i bestræbelserne for at 
skaffe arbejde til langtidsarbejdsløse. Det er nødvendigt med en større strukturpolitisk indsats 
for at fremme flexibiliteten på arbejdsmarkedet. 
Også inden for det offentlige bør der gøres en større strukturpolitisk indsats for at øge 
effektiviteten i den offentlige sektor, og for at sikre en mere gennemsigtig og fair konkurrence 
mellem private og offentlige virksomheder. 
Større økonomisk effektivitet og bedre ressourceallokering er mål, der bør søges virkeliggjort 
ikke blot inden for EF, men også på verdensplan. Formålet med forhandlingerne under 
Uruguay-Runden er i fællesskab at fremme handel og økonomisk vækst. Som verdens største 
handelsblok har EF en helt naturlig interesse i, at Uruguay-Runden bliver en succes. Man må 
heller ikke glemme, at Uruguay-Runden samtidig er et middel til at give vore svagere 
handelspartnere, specielt de central- og østeuropæiske lande og udviklingslandene, en bedre 
platform. 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/37 
M iljøudfo r åringen 
På samme måde som de forudgående oliekriser betød et brud med halvtredsernes og tressernes 
opfattelse af, at der var en helt parallel sammenhæng mellem økonomisk vækst og 
energiforbrug, er der nu en voksende forståelse for, at sammenhængen mellem økonomisk 
vækst og forurening nu må brydes, og denne forståelse er ikke blevet mindre efter Golf-krisen. 
Erfaringerne fra de østeuropæiske lande, der har langt større forurening end de mere velstående 
EF-lande, viser imidlertid, at denne sammenhæng ikke er så enkel endda. At EF har klaret sig 
bedre, er ingen grund til selvtilfredshed, og vi bør kunne gøre det endnu bedre. Der findes 
imidlertid rent faktisk en forbindelse mellem prismekanismen og forurening. Ofte afspejler 
markedspriserne ikke de fulde samfundsmæssige miljøomkostninger ved fremstilling eller brug 
af de pågældende produkter. Den enkelte borger og den enkelte virksomhed er desuden ikke 
særlig tilbøjelig til at tage hensyn til, hvilke miljømæssige konsekvenser deres beslutninger om 
indkøb eller investeringer vil få. 
Enhver fornuftig forureningsbekæmpelsespolitik må derfor (ud over den nødvendige lovgiv­
ning) tage udgangspunkt i at sikre, at disse eksterne miljøvirkninger indregnes i priserne for 
derved at udsende de rene signaler til alle på markedet. 
Formålet er at omdanne de økonomiske vækstmønstre på en sådan måde, at man når frem til et 
udviklingsmønster, der kan holde også i fremtiden. En skærpelse af miljøpolitikken ville ikke 
nødvendigvis lægge større byrder på det private erhvervsliv, men kunne give de pionervirk­
somheder, der satser på miljøvenlige produkter og produktionsmetoder, væsentligt bedre 
afsætningsmuligheder på markedet. 
Der er nu bred enighed om, at økonomiske og skattebetonede instrumenter i stigende grad må 
indgå i miljøpolitikken, men at det optimale fortsat vil være en velafbalanceret kombination af 
markedsbaserede instrumenter og de traditionelle (lovgivnings-)instrumenter. Blandt de 
vigtigste økonomiske og skattebaserede instrumenter, der kan blive tale om, er afgifter eller 
gebyrer, skattelettelser, pantsystemer, omsættelige tilladelser til udledning af bestemte 
mængder og økonomiske tilskud eller subsidier. Hvad afgifter og gebyrer angår, bør der tages 
rimeligt hensyn til virkningerne for EF's konkurrenceevne og de krav, der stilles til det indre 
marked. 
I betragtning af den store rolle, forureningens internationale aspekter spiller, er der behov for 
en snæver international koordination. Inden for EF er det nødvendigt med et mindstemål af 
harmonisering for at undgå konflikter mellem de miljøpolitiske foranstaltninger og andre 
EF-mål og for at sikre, at de foranstaltninger, som iværksættes til løsning af miljøproblemer, 
der er fælles for flere medlemsstater, er forenelige. 
C. Mulighederne for at opnå en bedre konvergens 
Fællesskabet har tydeligt forbedret konvergensen i de økonomiske resultater siden tiårets begyndelse, 
men der indtrådte en betænkelig divergens i perioden 1988—1990. Der er fortsat alvorlige problemer i 
nogle lande og på nogle områder. Konvergenskravene vil blive yderligere strammet som følge af den 
multilaterale overvågning. De betydelige fremskridt, der allerede er gjort, vidner om, at den disciplin, 
som EMS's valutakursmekanisme udøver, har haft positive virkninger. Der er faktisk en snæver 
sammenhæng mellem medlemsstaternes konvergensresultater og den grad af disciplin, som de har 
været underkastet. 
Pris- og omkostnings konvergens 
Graden af priskonvergens er mest udtalt for de lande, som har overholdt det snævre 
udsvingsbånd fra begyndelsen. Den gennemsnitlige inflationsrate (privatforbrugsdeflator) i 
denne gruppe af lande har siden 1986 ligget tæt på eller under tre procent, selv om den på det 
seneste har været stigende. Spredningen i inflationsraterne er mindre end i 1960'erne, og gabet 
mellem den højeste (3,8 % i Luxembourg) og den laveste (2,5 % i Danmark) inflationsrate i 
1990 ligger kun lidt over 1 procentpoint (tabel 5). 
Nr. C 190/38 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
TABEL S 
Inflationskonvergens i Fællesskabet i anden halvdel af 1980'erne (]) 
EUR-12 
EUR-7 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Frankrig 
Irland 
Luxembourg 
Nederlandene 
EUR-3 
Italien 
Spanien 
Det Forenede Kongerige 
EUR-2 
Portugal 
Grækenland 1986 
+ 3,8 
+ 1,2 
+ 0,5 
+ 2,9 
-0,2 
+ 2,9 
+ 4,3 
+ 1,1 
+ 0,2 
+ ~,"7 
+ 5,7 
+ 8,6 
+ 4,4 
+ 18,1 
+ 13,8 
+ 22,1 1989 1990 1991 1992 (2 
+ 4,9 +5,0 +5,0 
Lande med lav og konvergerende inflation ( 
+ 3,3 
+ 3,5 
+ 5,1 
+ 3,1 
+ 3,5 
+ 3,9 
+ 3,4 
+ 2,9 + 2,8 
+ 3,5 
+ 2,6 
+ 2,5 
+ 3,0 
+ 2,6 
+ 3,8 
+ 2,6 + 3,2 
+ 3,2 
+ 2,4 
+ 3,5 
+ 3,1 
+ 3,0 
+ 3,i 
+ 2,8 
Lande med høj inflation 
+ 6,0 
+ 5,8 
+ 6,6 
+ 5,9 + 6,7 
+ 6,2 
+ 6,4 
+ 7,2 + 6,3 
+ 6,3 
+ 5,9 
+ 6,5 
Lande med tocifret inflation 
+ 13,8 
+ 12,8 
+ 14,7 + 16,9 
+ 13,6 
+ 20,5 + 14,6 
+ 11,5 
+ 18,0 + 4,6 
+ 3,6 
+ 3,6 
+ 2,6 
+ 4,2 
+ 3,2 
+ 3,0 
+ 3,5 
+ 2,9 
+ i,3 
+ 5,6 
+ 5,3 
+ 5,0 
+ 11,3 
+ 9,8 
+ 13,0 
(') Privaiforbrugsdeflator. 
(2) Prognose. 
{') Lande, som havde lave og konvergerende inflationsrater i anden halvdel af 1980'erne; det er disse lande, som fra 
begyndelsen deltog i det snævre bånd i EMS. 
Priskonvergensen i disse lande frem til 1990 svarer allerede stort set til, hvad der kan kræves for 
overgangen til den sidste etape af ØMU. Denne konvergens i inflationstakten har været 
ledsaget af en klar afdæmpning i stigningen i de nominelle og reale lønomkostninger pr. 
produceret enhed, således at der er sket en forbedring af investeringernes rentabilitet. 
Accelerationen i inflationen i 1990 og 1991 i disse lande og særlig i Tyskland i 1992 kan ikke 
betragtes som værende tilfredsstillende ud fra et stabilitetssynspunkt, og det er derfor 
nødvendigt at bremse denne udviklig så hurtigt som muligt. Navnlig da hovedinflationskilden 
ser ud til at være højere lønomkostninger. 
En anden gruppe af lande har i 1990 haft en inflationsrate, som er dobbelt så stor som den 
første gruppes. Italien, som deltager i det snævre bånd, og Spanien, som tilsluttede sig det brede 
bånd i 1989, har også gjort betydelige fremskridt siden begyndelsen af 1980'erne, men de 
indtager dog fortsat en langt mindre gunstig konvergensstilling. Italien kendetegnes ved et 
stærkt lønpres, idet de nominelle lønomkostninger pr. produceret enhed er steget med 8 % eller 
mere i 1990 i sammenligning med en stigning på under 5 % for hovedparten af de oprindelige 
deltagere i det snævre bånd. Disse lande bør gradvis forbedre resultaterne i inflationsbekæm-
pelsen i de næste to til tre år, således at de kommer på linje med de lande, der deltager i det 
snævre bånd. Dette vil forudsætte, at der foretages en tilpasning af ressourcebeslaglæggelsen i 
økonomiens forskellige sektorer. Fastsættelse af strengere, men realistiske inflationsmål og 
forfølgelse af disse mål gennem en stabilitetsorienteret penge- og finanspolitik kan bidrage til at 
skabe stabilitet og til at tilvejebringe en ramme for lønudviklingen. 
Det Forenede Kongerige, som deltager i det brede bånd i valutakursmekanismen, har i 
øjeblikket en høj inflationsrate (over 7% i 1990 efter privatforbrugsdeflatoren, når der er 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/39 
korrigeret for virkningerne af ændringerne i de kommunale skatter) og et stort underskud på 
betalingsbalancens løbende poster (ca. 2V4% af BNP i 1990). Den aktuelle recession i 
økonomien vil medføre en vis forbedring på begge fronter i 1991 og 1992. Hovedproblemet i 
den britiske økonomi er den voldsomme stigning i lønomkostningerne. Hvad der er værre er, at 
lønforhandlingerne stadig resulterer i høje stigninger og kun viser svage tegn på at reagere på 
afmatningen i økonomien. Sammensætningen af detailprisindekset kan også delvis forklare 
denne udvikling. Efter pundets indtræden i valutakursmekanismen er forventningerne blevet 
påvirket i gunstig retning, således at der er skabt bedre udsigter for Det Forenede Kongerige 
med hensyn til at reducere inflationen. 
Portugal har stadig en meget høj inflation (over 13 % i 1990). De nominelle lønomkostninger 
pr. produceret enhed vokser fortsat alt for hurtigt (næsten 14,5 %). Det vil være nødvendigt at 
gøre en vedholdende indsats, hvis inflationen gradvis skal reduceres til det niveau, der 
registreres for landene i det snævre bånd. En sådan indsats er mulig, således som erfaringen i 
andre lande har vist. 11982 og 1983, da valutakurspolitikken i EMS'en blev strammere, havde 
Irland en inflation, der kan sammenlignes med Portugals nuværende inflation. Den mere 
fleksible valutakurspolitik, der har været ført siden oktober 1990, og den seneste aftale mellem 
arbejdsmarkedets parter om lønmoderation skulle bidrage til at give et nedadgående pres på 
inflationen, således at landet snart kan deltage i valutakursmekanismen. 
Den græske økonomi karakteriseres af alvorlige balanceproblemer på mange områder, som 
nødvendiggør radikale foranstaltninger. Inflationsraten androg over 20% for 1990, og 
budgetunderskuddet har nået et niveau, der er uden fortilfælde i Fællesskabet og medfører en 
hurtig stigning i den offentlige gæld målt i procent af BNP. Det er vigtigt, at der gøres en alvorlig 
indsats for at gennemføre en tilpasning, og tilpasningsbestræbelserne bør fastholdes på det 
mellemlange sigt. Den græske regerings program for det mellemlange sigt indebærer 
omfattende tilpasninger, som forventes at medføre et betragteligt fald i inflationen i 1992. 
2. Konvergens i budgetpolitikken 
Der skal ikke kunne skabes konvergens via omkostnings- og prissiden, men de offentlige 
myndigheder må også reducere deres beslaglæggelse af ressourcerne for at undgå uholdbare 
uligevægte og for at forbedre økonomiens udbudsside samt for at skabe manøvremuligheder, 
hvis det bliver nødvendigt at modvirke en negativ udvikling. 
På budgetområdet er konvergensresultaterne tydeligt mindre markante end for priser og 
omkostninger. I omkring halvdelen af medlemsstaterne giver budgetunderskuddet anledning 
til bekymring. Som nævnt tidligere er konsolideringsprocessen gået i stå. Det er ikke desto 
mindre vigtigt at opnå yderligere resultater, fordi en uholdbar budgetpolitisk situation igennem 
en mellemlang og lang periode underminerer tilliden til, at der kan føres en monetær 
stabilitetspolitik, og svækker styringen af den økonomiske politik. 
Der er opstået et nyt budgetproblem i Tyskland. Foreningen af de to Tysklande har ført til en 
mærkbar forringelse af den budgetpolitiske situation. De seneste foranstaltninger, der blev 
truffet i januar og februar 1991, og som medfører en forøgelse af socialsikringsbidrag, 
indkomstskatter, og punktafgifter, vil give staten ekstra indtægter svarende til omkring 1 % af 
BNP i 1991. Dette vil resultere i at begrænse det offentlige lånebehov til omkring 5 % af BNP i 
1991 (tabel 6). 
Der kan næppe rejses indvendinger mod at anvende den nationale opsparing til at løse et 
midlertidigt indenlandsk problem, men størrelsen af og pludseligheden i opsvinget i 
forbundsbudgetstillingen er ikke uden risiko set ud fra et konjunkturpolitisk synspunkt. Den 
stærke efterspørgsel fra det tidligere DDR kombineret med store budgetoverførsler, der er 
nødvendige for at undgå økonomisk sammenbrud i de fem nye stater, kan belaste 
produktionskapaciteten i Vesttyskland og dermed skabe et inflationspres og indebære et 
apprecieringspres mod D-marken i reale termer. For at modvirke denne udvikling og undgå en 
overbelastning af pengepolitikken kan det blive hensigtsmæssigt at stramme finanspolitikken. 
Der kan desuden lægges større vægt på at reducere udgifterne og særlig subsidierne til de 
regioner, som ikke længere er perifere som følge af foreningen af de to Tykslande. 
Nr. C 190/40 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
TABEL 6 
Den offentlige sektors nettolångivning eller nettolånoptagelse ( - ] 
(i % af BNP) 
1985 1987 1989 1990 1991 (•) 1992 
EF -4,6 -4,2 -3,0 -4,1 
Lande med stort underskud -4,6 -4,4 
Grækenland 
Italien 
Belgien 
Irland 
Nederlandene 
Portugal 
Danmark 
Tyskland 
Spanien 
Frankrig 
Luxembourg 
Det forenede Kongerige -13,8 
-12,: 
-8,5 
-11,2 
-4,8 
-10,1 
-2,0 
+ 1,1 
-6,9 
-2,9 
+ 5,3 
-2,8 -12,4 
-11,1 
-7,0 
-9,1 
-6,6 
-6,8 
+ 2,4 
-1,9 
-3,2 
-1,9 
+ 1,2 
-1,3 -19,2 
-10,1 -18,9 
-10,6 
Lande med stor gæld 
-6,6 
-3,5 
-5,2 
-3,8 -6,0 
-3,4 
-5,7 
-5,8 
Andre lande 
-0,5 
+ 0,2 
-2,7 
-1,4 
+ 3,1 
+ 1,0 -1,5 
-2,2 
-3,7 
-1,6 
+ 4,2 
-0,5 -15,4 
-10,0 
-6,4 
-3,8 
-4,8 
-5,5 
-1,3 
-4,7 
-2,7 
-1,6 
+ 1,7 
-2,2 -10,7 
-10,0 
-6,1 
-3,5 
-4,9 
-5,0 
-1,1 
-3,9 
-2,0 
-1,5 
+ 1,6 
-3,1 
[') Prognose. 
I Grækenland og Italien har fremskridtene været ret begrænsede. Den budgetpolitiske situation 
i Italien forværredes igen en smule i 1990 og viser kun få tegn på forbedring til trods for 
gentagne forsøg på at foretage en korrektion. Det er nødvendigt at reducere inflationstakten, 
samtidig med at budgetunderskuddene nedbringes betydeligt, således at der først kan ske en 
stabilisering og dernæst en reduktion af gælden målt i forhold til BNP, som nu er over 100 % 
(tabel 7). En inflationsbekæmpelsespolitik, der ikke ledsages af en passende budgetpolitisk 
tilpasning, kunne resultere i en endnu hurtigere stigning i den offentlige gæld målt i % af BNP, 
således som det også var tilfældet for Belgien i begyndelsen og midten af 80'erne. På baggrund 
af den uholdbare gældssituation i Italien vil enhver udskydelse af korrigerende foranstaltninger 
kun gøre det endnu vanskeligere at foretage den tilpasning, der i sidste instans må gennemføres, 
fordi den stærkt voksende rentebyrde ellers ikke giver plads til andre udgifter. 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/41 
TABELLE 7 
Offentlig bruttogæld i EF-landene i 
I;' % af BNP) 
Belgien 
Italien 
Irland 
Grækenland 
Nederlandene 
Portugal 
Danmark 
Tyskland 
Spanien 
Det Forenede Kongerige 
Frankrig 
Luxembourg 
EUR-12 1986 
123,7 
88,4 
115,3 
65.1 
71,7 
68,4 
66,9 
42,7 
48,0 
57,7 
34,1 
13,4 
58,3 1989 
128,9 
98,6 
103,8 
82,9 
78,0 
71,2 
62,5 
43,6 
44,6 
45,1 
35,7 
8,5 
58,6 1990 
127,5 
100,7 
99,8 
86,3 
78,5 
67,3 
62,4 
43,0 
45,2 
43,2 
36,4 
6,3 
58,6 1991(M 
128,1 
103,3 
97,4 
86,0 
78,8 
63,8 
62,3 
45,4 
44,5 
44,4 
37,3 
4,7 
60,0 1992 l1) 
127,8 
105,8 
95,2 
83,3 
79,9 
61,6 
61,7 
47,2 
43,7 
45,6 
37,8 
3,2 
61,0 
!M Prognose. 
I Grækenland har budgetunderskuddet, der androg mere end 18 % af BNP i 1990, ført til en 
kraftig stigning i den offentlige bruttogæld målt i forhold til BNP, nemlig fra under 30 % af 
BNP i 1980 til omkring 86% i 1990 (tabel 7). Den tilpasning, som den græske regering har 
foretaget, forventes at resultere i en væsentlig nedbringelse af budgetunderskuddet i år og næste 
år. Det vil imidlertid blive nødvendigt at gøre en vedholdende indsats over en årrække, inden 
der er opnået en tilstrækkelig konvergens. 
Også i Belgien, Nederlandene og Portugal er niveauet for budgetunderskuddet'af en betænkelig 
størrelse, hvis man ønsker at etablere en økonomisk og monetær union. Den offentlige gæld 
målt i forhold til BNP er fortsat meget stor og er endnu ikke blevet stabiliseret fuldstændig. 
Budgetunderskuddet bør reduceres yderligere, således at den offentlige gæld målt i forhold til 
BNP klart viser en faldende tendens. I Belgien er den offentlige gæld i procent af BNP fortsat 
meget stor (128% af BNP i 1990). Budgetunderskuddet er stadig alt for stort til, at den 
offentlige gælds andel i BNP kan nedbringes, såfremt væksten falder eller rentesatserne stiger. 
Den dobbelte målsætning, regeringen har opstillet, og som går ud på, at andre udgifter end 
renteudgifter skal fastfryses i reale termer, og at underskuddet skal holdes konstant i nominelle 
termer, bør gennemføres på alle områder. Disse målsætninger må nøje forfølges, hvis man vil 
sikre, at den offentlige gæld i procent af BNP gradvis skal reduceres, hvilket er en væsentlig 
forudsætning for at garantere stabilitet på lang sigt. I Nederlandene er den offentlige gæld i 
procent af BNP endnu ikke helt stabiliseret, men den er ikke så stor som i Belgien og Irland. Der 
er derfor grund til at stramme budgetpolitikken. Budgetsituationen i Portugal bør ligeledes 
forbedres sideløbende med inflationsbekæmpelsen, således at de resultater, der er opnået med 
hensyn til at stabilisere den offentlige gæld målt i procent af BNP, kan fastholdes. 
v 
Irland har allerede reduceret sit budgetunderskud væsentligt, sådan at den offentlige gæld i 
procent af BNP udviser en klart faldende tendens. Denne tendens bør nu fortsætte. 
I den sidste gruppe af lande — omfattende Danmark, Spanien, Frankrig, Luxembourg og Det 
Forenede Kongerige — ser budgetsituationen med hensyn til nettolångivning eller -lånoptagelse 
og offentlig gæld ud til at være under kontrol og stiller ikke Fællesskabet over for et 
konvergensproblem. Stigningen i budgetunderskuddet i Det Forenede Kongerige påkalder sig 
ikke desto mindre opmærksomhed, selv om det delvis skyldes recessionen. Ud fra en generel 
vurdering er det imidlertid fortsat nødvendigt — hvilket også gælder for andre lande — at 
Nr. C 190/42 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
forbedre de strukturelle træk i de offentlige finanser i denne landegruppe med henblik på at 
effektivisere økonomiens udbudsside og foregribe det indre marked i 1992 samt øge 
budgetfleksibiliteten, hvilket er en forudsætning for en bedre »policy-mix«. Dette vil særlig 
indebære en forbedring af udgifts- og indtægtsstrukturen og i nogle tilfælde en nedtrapning af 
udgifternes andel i BNP samt en reduktion af skattebyrden. 
Nogle af disse lande kendetegnes endvidere ved et stærkt inflationspres og et stort underskud 
over for udlandet, f.eks. Det Forenede Kongerige og Spanien, eller ved en høj udlandsgæld, 
f.eks. Danmark. Det er derfor nødvendigt at fastholde en forsigtig budgetpolitik i disse 
lande. 
Konvergens i de eksterne positioner 
I en integrerende økonomi med fuldstændigt liberaliserede kapitalbevægelser og mere faste 
valutakurser må konvergensen i de løbende poster vurderes i en anden sammenhæng, og 
hensigtsmæssigheden af uligevægte på de løbende poster må vurderes individuelt. 
Spanien har et stort løbende underskud (som udgør over 3,5% af BNP i 1990). Et løbende 
betalingsbalanceunderskud giver i sig selv ikke anledning til bekymring i Spaniens tilfælde, så 
længe det svarer til den kapitalimport, som er nødvendig for at finansiere en hurtig vækst i de 
produktive investeringer. Kapitalimporten har dog medført et opadgående pres på valutakur­
sen. Det, der giver anledning til bekymring, har imidlertid været den hurtige forværring af de 
løbende poster, som udviste ligevægt i 1987. Underskuddet forventes dog at stabilisere sig i 
1991 og 1992. Hvis valutakursstabiliteten skal opretholdes, må vækstraten i lønomkostnin­
gerne pr. produceret enhed i Spanien snart bringes ned under den stigning, som registreres hos 
landets vigtigste samhandelspartnere, således at Spanien kan forbedre sin konkurrencestilling. 
Dette ville også skabe betingelser for en fortsat stærk vækst, som er en forudsætning for at 
reducere den høje arbejdsløshed og for at fortsætte indhentningsprocessen. Disse betragtninger 
gælder for Grækenland, hvor betalingsbalancesituationen er blevet kraftigt forværret i de 
seneste år, og hvor der kun forventes en beskeden forbedring i 1991 og 1992. 
I Italien giver den eksterne stilling ikke anledning til bekymring i øjeblikket, men det er i høj 
grad påkrævet at være opmærksom på lønudviklingen for at opretholde konkurrenceevnen. I 
Det Forenede Kongerige forventes en forbedring af betalingsbalancen, hovedsagelig som følge 
af nedgangen i den indenlandske efterspørgsel. Omkostningsudviklingen bør fortsat nøje 
overvåges for at undgå en ny forværring af de løbende poster, når den indenlandske 
efterspørgsel igen stiger. 
Det vil i store træk være muligt at opretholde de løbende betalingsbalancestillinger i de 
oprindelige lande i det snævre bånd. Det tyske eksterne overskud, som igennem nogen tid har 
givet anledning til bekymring, vil forsvinde som en konsekvens af den tyske enhedsproces. Der 
er gjort betydelige fremskridt i Danmark, hvor de løbende poster i 1990 for første gang siden 
begyndelsen af 1960'erne udviser et overskud, som forventes at blive fastholdt i 1991 og 1992. 
Prisen herfor har imidlertid været en mindre vækst. En yderligere forbedring af konkurren­
cestillingen kunne bidrage til at konsolidere denne forbedring på et højere aktivitets- og 
beskæftigelsesniveau. 
Det interne inflationspres kan absorberes ved hjælp af passende penge-, budget- og strukturpolitiske 
tiltag, således at de positive fundamentale vækstbetingelser i Fællesskabet kan bevares. Udviklingen af 
Fællesskabets potentiel vil samtidig forbedre økonomiens udbudsside og bidrage til, at væksttrenden 
på mellemlang sigt i Fællesskabet kan opretholdes. En sådan »policy-mix« opfylder samtidig 
betingelserne for at kunne bevæge sig henimod Den Økonomiske og Monetære Union. 
22. 7. 91 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 190/43 
VIGTIGSTE  ØKONOMISKE  INDIKATORER  1988—1992 
FÆLLESSKABET,  USA  OG  JAPAN 
a) BNP  i faste  priser  (') 
(procentvis  ændring  i forhold  til året  før) b) Indenlandsk  efterspørgsel  i faste  priser 
(procentvis  ændring  i forhold  til året  før) 
1988 1989 1990  ('-) 1991  (*) 1992  (*) 1988 1989 1990  (*) 1991  H 1992  (*) 
B 4,6 3,9 3,7 2V4 2 V2 B 4,1 4,9 3,6 2% 2V2 
DK 0,5 1,2 1,6 i v2 2% DK -1,7 0,3 -0,8 % IV2 
D 3,7 3,3 4,7 vu l3/< D 3,8 2,7 5,1 3 2V2 
GR 4,1 2,8 0,1 % iv2 GR 7,0 3,3 2,5 % 2 
E 5,2 4,8 3,7 3 3V2 E 7,1 7,8 4,6 3V2 4V4 
F 3,6 3,6 2,8 1V2 2 V2 F 3,8 3,2 3,2 1% 23/4 
IRL 3,9 5,9 5,2 I3/4 2V4 IRL 0,4 6,0 5,5 iv2 I3/4 
I 4,2 3,2 2,0 1% 2V2 I 5,0 3,6 1,9 2 3 
L 5,5 6,1 3,7 3 3V4 L 3,6 7,8 3,7 4% 3% 
NL 2,7 4,0 3,3 2% IV4 NL 1,6 4,9 3,8 2V4 1 
P 3,9 5,4 4,0 2% 2V4 P 7,4 4,0 5,8 5V4 4V2 
UK 4,6 2,2 0,6 -2V« 2% UK 8,0R 3,1 -0,1 -3 2 V2 
EF 4,0 3,3 2,7 iv4 2V4 EF 5,0 3,7 2,8 iv2 2% 
USA 4,5 2,8 1,0 0 IV2 USA 3,3 2,2 0,5 -V2 1V2 
JAP 5,7 4,9 5,6 3% 4 JAP 7,3 5,7 5,8 4 4V2 
c) Deflator  for det private  forbrug  d)  Betalingsbalancens  løbende  poster 
(procentvis  ændring  i forhold  til året  før)  (i  % af BNP) 
1988 1989 1990  (*) 1991  (*) 1992  (*) 1988 1989 1990  (") 1991  H 1992  (*) 
B 1,6 3,5 3,5 3 V4 3V2 B 1,5 1,1 0,7 1 1 
DK 4,9 5,1 2,6 2V2 2V2 DK -1,2 -1,2 0,8 l'/2 2 '/2 
D 1,3 3,1 2,5 3V2 4V4 D 4,2 4,7 3,0 0 -v4 
GR 14,2 14,7 20,5 18 13 GR -2,0 -4,8 -5,7 -5 -4 
E 5,1 6,6 6,4 6 5V4 E -1,1 -3,2 -3,5 -3 - 3V4 
F 2,9 3,5 3,0 3 3V4 F -0,3 -0,1 -1,0 -1 
IRL 2,5 3,9 2,6 3 3 IRL 1,7 1,3 2,7 2% 1% 
I 5,2 5,8 6,2 6V4 5V2 I -0,8 -1,4 -1,4 -iv4 -1V2 
L 2,8 3,4 3,8 3V2 3V2 L 33,5 34,4 29,3 26 V2 24% 
NL 0,4 2,9 2,6 2% 3 NL 2,5 3,3 4,0 4 4 
P 10,0 12,8 13,6 11V2 9% P -4,4 -2,9 -0,1 -IV, -2V4 
UK 4,9 5,9 7,2 6V2 5 UK -4,6 -4,8 -2,3 -1 -IV4 
EF 3,7 4,9 5,0 5 4V4 EF 0,1 -0,1 -0,2 -v2 -% 
USA 4,0 4,5 5,0 4V2 5 USA -2,5 -1,9 -1,8 -V4 -1 
JAP -0,1 1,7 2,4 23/4 2V2 JAP 2,8 2,1 1,2 1 1 
(*) Skøn  maj  1991. 
(') BNI  for  USA  og Japan  fra og med  1989. 
Nr. C 190/44 De Europæiske Fællesskabers Tidende 22. 7. 91 
e) Antal ar 
(i % af 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
EF 
USA 
JAP bejdsløse 
arbejdsstyrken) 
1988 
10,0 
6,5 
6,1 
7,6 
19,3 
9,9 
17,4 
10,8 
2,1 
9,3 
5,6 
8,5 1989 
8,5 
7,7 
5,5 
7,5 
17,1 
9,4 
16,0 
10,7 
1,8 
8,7 
4,8 
7,0 
9,7 8,9 
5,5 5,3 
2,5 2,3 1990 (*) 
8,1 
8,6 
5,1 
7,5 
16,1 
9,0 
15,1 
9,8 
1,7 
8,1 
4,6 
5,7 
8,2 
5,4 
2,1 1991 (») 
8V2 
9 
4V2 
8V4 
16 
9% 
16 
9% 
iv2 
7% 
4V, 
8V2 
83/4 
6V2 
2% f) Den offentlige sektors netto fordringserhvervelse 
(i % af BNP) 
1992 H 
8V4 
8% 
4V4 
9V4 
15V2 
9V2 
163/4 
9V2 
iv2 
VU 
5V4 
10% 
9V4 
6V2 
2V4 B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 1988 
-6,6 
0,5 
-2,1 
-15,5 
-3,3 
-1,8 
-5,2 
-10,9 
2,1 
-5,2 
-5,4 
1,1 
EF -3,7 
USA -2,0 
JAP 2,1 1989 
-6,7 
-0,5 
0,2 
-19,2 
-2,7 
-1,2 
-3,5 
-10,1 
3,3 
-5,0 
-3,4 
1,0 
-2,9 
-1,7 
1,8 1990 (*) 
-6,0 
-1,5 
-2,2 
-18,9 
-3,7 
-1,6 
-3,4 
-10,6 
4,2 
-5,7 
-5,8 1991 n 
-6V4 
-1% 
-4% 
-15V2 
-2% 
-iv2 
-3J/4 
-10 
vu 
-4V4 
-5V2 
-0,5 -2V4 
-4,1 : -4V2 
-2,4 -l3/4 
2,2 vu 1992 (*) 
-6 
-1 
-4 
- 10V4 
-2 
-1V2 
-3V2 
-10 
iv2 
-5 
-5 
-3>/4 
-4V2 
-2V2 
2 
g) Samlet beskæftigelse 
(årlig procentvis ændring) h) Realaflønning pr. beskæftiget (') 
(årlig procentvis ændring) 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
EF 
USA 
JAP 1988 
1,5 
-0,0 
0,8 
1,6 
3,5 
0,7 
0,4 
0,9 
3,1 
1,4 
0,1 
3,3 
1,6 
2,8 
1,6 1989 
1,1 
-0,6 
1,4 
1,5 
3,6 
1,2 
-0,1 
0,2 
4,0 
1,6 
1,0 
2,8 
1,6 
2,3 
1,9 1990 (*) 
1,0 
-0,7 
2,8 
0,4 
2,6 
1,2 
2,1 
1,4 
2,4 
1,9 
2,5 
0,6 
1,6 
0,4 
2,0 1991 (*) 
0 
-v4 
VU 
-% 
iv2 
v2 
v4 
v2 
iv4 
1 
1 
-2V2 
v4 
-1 
iv2 1992 (*) 
0 
lu 
3U 
0 
l3/4 
'4. 
V 
v2 
17z 
v2 
v2 
-2 
v4 
1 
l'/2 B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
EF 
USA 
JAP 1988 
0,8 
0,9 
1,7 
3,7 
1,1 
1,2 
2,9 
4,0 
0,5 
1,1 
3,1 
2,9 
2,1 
1,9 
3,4 1989 
0,6 
-1,6 
-0,2 
4,1 
-0,5 
1,2 
2,2 
3,1 
3,0 
-2,4 
0,8 
2,8 
1,2 
-0,7 
2,2 1990 (*) 
2,3 
1,0 
1,5 
0,6 
1,2 
1,8 
3,0 
3,9 
1,8 
1,6 
3,7 
3,4 
2,4 
-0,1 
1,7 1991 (») 
2>/2 
1 
2V4 
-2 
iv4 
iv2 
3V4 
VU 
2V2 
2 
5V4 
2 
2 
0 
1% 1992 (*) 
2V2 
1 
iv4 
-v4 
1 
1 
2V2 
2 
2V4 
l3/4 
43/4 
vu 
iv2 
v2 
iv2 
(*) Skøn maj 1991. 
(') Deflateret med deflatoren for det private forbrug. 
22. 7. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 190/45 
i) Investeringer i byggeri 
(årlig procentvis stigning, faste priser) j) Investeringer i maskiner og transportmidler 
(årlig procentvis stigning, faste priser) 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
EF 15 
15,0 
-3,1 
4,7 
7,6 
12,6 
6,2 
-0,7 
3,7 
9,9 
11,8 
10,1 
6,1 
6,4 1989 
9,6 
-4,6 
5,1 
2,1 
14,9 
6,6 
9,8 
3,9 
8,8 
2,6 
3,5 
-0,5 
5,3 1990 1 
5,7 
-3,8 
5,2 
0,7 
10,7 
2,3 
8,4 
2,5 
5,9 
2,5 
6,5 
0,1 
3,8 1991 (*) 
-1 
-3 
3V4 
0 
6V2 
1V4 
v/2 
v4 
5V2 
-lU 
6V4 
-3V4 
IV, 1992 (' 
3 
V4 
2 
4 
7V2 
2V4 
3 
2V2 
4V2 
lU 
6 
2 B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
EF 1988 
17,7 
-7,5 
7,7 
10,8 
16,5 
8,9 
5,6 
6,4 
-5,4 
6,8 
23,2 
17,7 
10,4 1989 
19,0 
6,6 
9,8 
17,3 
12,1 
8,1 
14,1 
5,2 
14,9 
5,5 
7,7 
8,4 
8,6 1990 (!) 
9,9 
2,3 
12,9 
10,4 
1,2 
5,3 
6,8 
3,5 
5,6 
6,0 
8,5 
-3,7 
4,7 1991 n 
3V2 
-iv4 
83/4 
6 
2V2 
1 
33/4 
1% 
6% 
2V4 
5V4 
-17 
v4 1992 (*) 
4 
4V4 
53/4 
10 
53/4 
2V2 
4V2 
5V4 
53/4 
v4 
5V2 
3V2 
4V2 
k) Faste bruttoinvesteringer 
(årlig procentvis stigning, faste priser) 1) BNP pr. capita 
(EF = 100), løbende priser og standardisering ved købekraftspa-
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
EF 
USA 
JAP 15 
13,5 
-6,6 
5,1 
8,8 
14,0 
8,5 
4,6 
6,7 
-5,5 
9,4 
15,0 
14,8 
9,0 
5,0 
12,6 1989 
13,6 
0,2 
7,1 
8,6 
13,7 
5,8 
11,3 
5,1 
13,4 
3,0 
7,5 
4,8 
6,7 
2,7 
11,0 1990i 
7,6 
-1,0 
8,8 
5,2 
6,7 
4,0 
7,5 
3,0 
5,8 
4,1 
7,5 
-1,9 
4,3 
-0,1 
10,8 1991 (*) 
1 
-2% 
6 
3 
5 
1V4 
23/4 
1 
53/4 
1% 
53/4 
-10'/, 
3/4 1992 (*) 
-3 
5 3V2 
2V4 
4 
7 
63/4 
2V2 
33/4 
4 
5 
V4 
53/4 
VU 
3% 
53/4 
6V2 B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
EF 
USA 
JAP 1960 
95,4 
118,3 
117,9 
38,6 
60,3 
105,8 
60,8 
86,5 
158,5 
118,6 
38,7 
128,6 
100,0 
189,6 
55,8 1973 
101,2 
113,1 
111,1 
56,8 
79,0 
110,4 
58,9 
93,3 
141,9 
113,1 
56,4 
108,5 
100,0 
161,6 
96,3 1986 
100,6 
117,0 
114,0 
55,9 
72,8 
110,1 
63,4 
103,0 
126,2 
106,0 
52,5 
105,4 
100,0 
155,7 
110,7 1991 H 
104,4 
108,5 
113,8 
52,5 
79,3 
108,9 
68,9 
103,6 
133,0 
103,9 
56,7 
101,3 
100,0 
147,3 
121,7 1992 (*) 
105,1 
108,9 
112,3 
52,3 
80,5 
109,1 
69,0 
104,0 
134,9 
103,3 
57,1 
101,3 
100,0 
145,6 
124,0 
(*) Skøn maj 1991. 
Kilde; Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.