Udtalelse om Kommissionens groenbog om forbrugsvaregarantier og eftersalgsservice (94/C 295/02)

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber besluttede den 22. november 1993 under henvisning til EF-Traktatens artikel 198 at anmode om Det oekonomiske og sociale Udvalgs udtalelse om Kommissionens groenbog om forbrugsvaregarantier og eftersalgsservice.

Det forberedende arbejde henvistes til OESU`s Sektion for Miljoe-, Sundheds- og Forbrugerspoergsmaal, som udpegede Georges Proumens til ordfoerer. Sektionen vedtog sin udtalelse den 3. maj 1994.

Det oekonomiske og sociale Udvalg vedtog paa sin 316. plenarforsamling af 1. og 2. juni 1994, moedet den 1. juni 1994, med et flertal af stemmer for og 2 imod, foelgende udtalelse.

1. Praeambel

1.1. Det er principielt oenskeligt at harmonisere medlemsstaternes lovgivning om forbrugsvaregarantier og eftersalgsservice inden for rammerne af EF`s indre marked. En saadan harmonisering vil bidrage til at mindske forbrugernes betaenkeligheder ved at foretage koeb uden for det land, hvor de er bosat, og dermed lette samhandlen inden for EF.

1.2. Harmoniseringen vil unaegtelig volde store vanskeligheder. Det fremgaar tydeligt, hvis man sammenligner de forskellige nationale lovgivninger om lovbestemte garantier.

1.3. Med henblik herpaa har Kommissionen udarbejdet et lovgivningsresumé, der er saa komplet som muligt, og som viser de talrige forskelle dels i lovgivningen, dels i retspraksis. Resuméet udmaerker sig i oevrigt ved ogsaa at fremhaeve overensstemmelserne mellem de forskellige grundlaeggende principper.

1.4. I foerste omgang begraenser Kommissionen sig til at analysere de problemer, der er knyttet til koeb af fabriksnye varige forbrugsgoder.

1.5. Foelgende omraader analyseres af Kommissionen, der ogsaa peger paa mulige loesninger:

- lovbestemte garantier,

- handelsmaessige garantier,

- eftersalgsservice.

2. Indledende bemaerkninger

2.1. For OESU rejser der sig allerfoerst det spoergsmaal, om man i en analyse ikke boer sondre mellem to former for graenseoverskridende koeb i forbindelse med de omfattede varer.

2.2. Paa den ene side er der de indkoeb, som bosiddende i graenseomraader foretager i nabolandet, og som efter alt at doemme kan vaere ret omfattende.

2.3. Paa den anden side er der indkoeb af varige forbrugsgoder paa steder, der ligger langt fra koebers hjemland, og her synes Kommissionen ikke at ligge inde med praecise, kvantificerede informationer.

2.4. Kommissionen har i oevrigt foretaget en undersoegelse, som viser, at 59 % af de potentielle koebere naerer betaenkeligheder ved at foretage indkoeb i en anden medlemsstat, hvilket taler for et lovindgreb paa omraadet. De til dels betydelige afstande vil dog uden tvivl fortsat vaere en haemsko for denne kategori af koebere. Det samme gaelder naturligvis alle de vanskeligheder, som de mange sprog inden for EF kan medfoere. De loesninger, der - ikke mindst takket vaere resultaterne af groenbogens analyser - kan findes frem til, vil ganske givet ikke kunne fjerne disse hindringer.

2.5. Man maa dog ikke ignorere den udvikling, der sker inden for fjernsalg, herunder postordreforretninger, som optager alle beroerte oekonomiske aktoerer og isaer forbrugerne meget.

3. Den lovbestemte garanti

3.1. Kommissionen paaviser foerst, at en loesning, der bygger paa international privatret, maaske nok er mulig, men indebaerer mange ulemper for baade forbrugere, fabrikanter, importoerer og distributionsvirksomheder. OESU finder derfor ikke denne loesning hensigtsmaessig.

3.2. Paa grund af de store forskelle i de gaeldende loves ordlyd og deres udlaegning i praksis kunne man overveje at foretage en harmonisering.

3.3. Det er faktisk teknisk muligt at harmonisere de forskellige lovtekster paa EF-niveau.

3.4. En harmonisering forudsaetter imidlertid, at vilkaarene herfor afgraenses. Der kan vaere tale om enten en minimumsharmonisering og eller en fuldstaendig harmonisering.

Stillet over for de mange argumenter, der fremfoeres til fordel for den ene eller den anden loesning, kan man imidlertid ogsaa vaelge en gylden middelvej, dvs. en gradvis harmonisering.

3.5. Denne tredje loesningsmodel indebaerer, at man kan tage udgangspunkt i alle de bestemmelser, der er faelles for de forskellige nationale lovgivninger, og lade dem fungere som et faelles grundlag, uden at man af den grund udhuler eller minimerer de gaeldende nationale regler.

3.6. Man kunne saa eventuelt overlade det til de beroerte oekonomiske aktoerer at droefte, hvordan de forskellige eller indbyrdes afvigende forskrifter kan tilnaermes yderligere, og hver gang de naar frem til et resultat, kan Kommissionen efter behoerige undersoegelser stadfaeste resultatet ved hjaelp af en forordning, saa det faar retsform og -gyldighed.

3.7. Naar man under anvendelsen af den lovbestemte garanti laegger vaegt paa det objektive kriterium, dvs. produktet, skal det understreges, at den paataenkte foranstaltning er begraenset til fabriksnye varige forbrugsgoder.

3.8. Det er derfor vigtigt, at Kommissionen definerer om ikke begreberne »forbrugsgode« og »fabriksny«, der er alment kendte, saa dog begrebet »varig«.

3.9. Hvad angaar den »mangel«, der skal udloese den lovbestemte garanti, plaederer Kommissionen for begrebet »manglende overensstemmelse med forbrugerens berettigede forventninger«. Dette grundlag er maaske nok acceptabelt set fra et forbrugersynspunkt, men det kan volde problemer for baade fabrikanter og distributoerer. Paa grundlag af denne definition kan der ikke foretages en fuldstaendig objektiv undersoegelse, hvilket kan mangedoble eller komplicere stridighederne og svaekke retssikkerheden. Paa dette punkt kunne det vaere meget nyttigt at henholde sig til kvalitetscertifikater udstedt af nationale eller internationale organismer (f.eks. ISOAfnor m.fl.).

3.10. Man skal kunne foretage en bedre afgraensning af de forskellige ansvarlige i tilfaelde af konstaterede mangler, og det skal undgaas, at ansvaret overfoeres fra ét led til et andet, da saadanne overfoersler kun kan vaere til skade for saavel forbrugerne som de andre oekonomiske aktoerer.

3.11. Det overvejes at lade forbrugeren selv vaelge, hvilket led han vil holde ansvarlig for manglen og skaderne, men ville en saadan loesning ikke foere til en kaskade af ansvar, til fristelsen til - maaske uretmaessigt - at vaelge det led, der skoennes bedst rustet til - oekonomisk eller kommercielt - at skadesloesholde sagsoegeren ? Det skal dog bemaerkes, at det i forbrugerens oejne meget ofte er saelgeren eller distributoeren, der skal drages til ansvar, selv om det i de fleste tilfaelde faktisk er fabrikanten, der er ansvarlig i sidste instans.

3.12. Hvis den overvejede valgfrihed blev indfoert, er det spoergsmaalet, om koeber ville kunne vaelge frit mellem de fire rettigheder, Kommissionen anfoerer i groenbogen, nemlig ophaevelse af koebet, nedsaettelse af prisen, omlevering eller reparation, eftersom de forskellige loesninger ikke vedroerer ét og samme led i afsaetningskaeden. Betingelserne for anvendelse af disse godtgoerelsesmetoder er ikke samlet hos én og samme person.

3.13. Naar man holder sig for oeje, at mange forbrugere har et ufuldstaendigt eller endog yderst beskedent kendskab til de lovbestemte garantier i den medlemsstat, de selv bor i, synes det under alle omstaendigheder saa meget desto mere noedvendigt, at de kan informeres paa EF-plan.

OESU mener, at alle fornoedne oplysninger med gavn kunne formidles systematisk af »forbrugeroplys-ningskontorer« i graenseomraaderne, hvor graense-overskridende koeb i sagens natur hyppigst forekommer.

4. Den handelsmaessige garanti

4.1. Hvis der blev foretaget en fuldstaendig, obligatorisk harmonisering af den handelsmaessige garanti, ville denne garanti, der ellers ydes frivilligt, faa status som lovbestemt garanti.

4.2. Denne situation ville i oevrigt ikke hindre fabrikanten og distributoeren i at tilbyde andre handelsmaessige garantier end de (traditionelle eller nytilkomne) lovbestemte garantier for at tilfredsstille kunderne.

4.3. Saadanne procedurer, der isaer er taenkelige i forbindelse med multinationale selskaber, kunne imidlertid stille en raekke smaa og mellemstore virksomheder over for gennemfoerelsesproblemer, som de ikke altid vil kunne loese.

4.4. I stedet kunne man soege at imoedekomme forbrugernes bekymringer ved at fastsaette »retningslinjer« for denne form for garantier.

4.5. Saadanne »retningslinjer« kunne f.eks. omfatte:

- forholdet mellem den handelsmaessige garanti og den lovbestemte garanti,

- garantiens indhold og varighed,

- procedurerne for udloesning af garantien.

4.6. Det er klart, at et saadant koncept ogsaa boer kunne tage udgangspunkt i andre elementer saa som:

- almindelig praksis i den enkelte medlemsstat,

- saerlig praksis i tilknytning til de forskellige produkttyper,

- almindelig praksis i forholdet mellem de forskellige led i produktions-/distributionskaeden.

4.7. Alle disse parametre burde droeftes med forbrugerne inden for rammerne af »forbrugsforum«, isaer med de beroerte sektorer, saa det bliver muligt at udarbejde adfaerdskodekser, som kunne danne grundlag for en europaeisk forbrugerkodeks.

4.8. Sammenlignet med et EF-direktiv ville denne fremgangsmaade udmaerke sig ved stoerre fleksibilitet og en smidigere tilpasning til de gaeldende forhold i de forskellige medlemsstater.

4.9. Hvis denne fremgangsmaade blev valgt, ville det bestemt vaere vigtigt at droefte, hvordan man kan kontrollere overholdelsen af disse adfaerdskodekser, og hvilke foranstaltninger (eller sanktioner) der skal ivaerksaettes over for de virksomheder, der ikke maatte overholde dem.

4.10. I forbindelse med udarbejdelsen af kodekserne vil det nok vaere noedvendigt at hoere standardiseringsorganerne om visse tekniske aspekter, men det siger sig selv, at det ikke vil vaere hensigtsmaessigt, hvis saadanne kodekser som helhed udelukkende baseres paa disse organers medvirken. Det er tvaertimod meget vigtigt at tilvejebringe et kontraktligt forhold mellem forbrugerne og de erhvervsdrivende.

4.11. Det kan ganske vist vaere meget fristende at indfoere et »EF-maerke«, men det skal understreges, at maerket isaer vil gavne de store virksomheder, hvis produkter er identiske paa det enkelte nationale marked. Betingelserne for tildeling af et saadant »EF-maerke« kan endvidere kraeve bureaukratiske systemer, som er meget tunge baade for medlemsstaternes kompetente myndigheder og de erhvervsdrivende.

5. Eftersalgsservice

5.1. Paa dette omraade er det isaer spoergsmaalet om adgang til reservedele, der traenger sig paa.

5.2. Det maa konstateres, at groenbogen forbigaar spoergsmaalet i tavshed.

5.3. Det skal foerst understreges, at virksomhederne har en interesse i, at leveringen af reservedele, som i Kommissionens oejne er og bliver en handelstransaktion mod betaling, fungerer saa godt som muligt, eftersom saadanne leverancer giver en fortjeneste.

5.4. Det forekommer ikke formaalstjenligt at fastsaette lovregler om levering af reservedele, som er specifikke for hver enkelt produkttype. I forbindelse med ovenfor omtalte kodekser boer der dog udarbejdes en klausul for de specifikke produkter, disse kodekser vedroerer.

Bryssel, den 1. juni 1994.

Susanne TIEMANN

Formand for

Det OEkonomiske og sociale Udvalg