Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiver 73/239/EØF og 92/49/EØF og direktiverne 98/78/EF og 2002/83/EF {SEC(2004)443}

(forelagt af Kommissionen)

BEGRUNDELSE

1. GENERELLE BEMÆRKNINGER [1]

[1] For en mere udførlig præsentation af de emner, der behandles i dette kapitel, se den udvidede konsekvensanalyse af direktivforslaget om genforsikring på Kommissionens websted: http://europa.eu.int/comm/internal_market/ insurance/reinsurance_en.htm

Et fælles finansielt marked i EU vil være af afgørende betydning for fremme af den europæiske økonomis konkurrenceevne, da det vil nedsætte kapitalomkostningerne for virksomhederne. Et integreret marked, der er ordentligt reguleret og tilsynsmæssigt sundt, vil være en stor fordel for forbrugerne og andre markedsaktører gennem den øgede sikkerhed, det yder mod institutionelle fejl. Dette integrerede marked skal etableres via handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser. I handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser blev der bebudet et forslag til direktiv om genforsikringstilsyn til begyndelsen af 2004.

Genforsikring er en struktureret risikooverførsel mellem et forsikringsselskab og et genforsikringsselskab. Genforsikring opfylder følgende funktioner for et forsikringsselskab: reduktion af forsikringsmæssige risici, permanent overførsel af forsikringsmæssige risici til genforsikreren, større homogenitet i forsikringsbestanden, reduktion af volatiliteten i de forsikringsmæssige resultater, erstatning for kapital/egenkapital, tilvejebringelse af finansieringsmidler og ydelse af service.

På trods af den indlysende forbindelse med direkte forsikringsvirksomhed har genforsikring visse specifikke træk, som det kan være vigtigt at fremhæve. Der består ikke noget direkte kontraktuelt forhold mellem genforsikreren og den oprindelige forsikrede, og forsikringstagerne har normalt ingen prioriteret adgang til forsikringsselskabets aktiver for at få dækket deres erstatningskrav. Endvidere er genforsikring en erhvervsvirksomhed, der foregår mellem erhvervsmæssige parter. Genforsikringsvirksomhed er mere internationalt orienteret og har større geografisk spredning og større spredning i kombinationerne af forsikrede forretningsområder end direkte forsikringsvirksomhed.

Genforsikringssektoren spiller en central rolle i økonomien ved at yde engrosdækning af de risici, som forsikringsselskaberne påtager sig på deres kunders vegne. Mens det gennemsnitlige cessionsniveau i EU er forholdsvis lavt (ca. 10 % af alle forsikringspræmier er genforsikret), er cessionsniveauet forholdsvis højt inden for visse forretningsområder (18 % af alle skadesforsikringspræmier er genforsikret, hvorimod dette kun er tilfældet for gennemsnitligt 3 % af alle livsforsikringspræmier). Ud over at forsikre forsikringsselskaberne er genforsikrerne også store finansielle formidlere og institutionelle investorer, og genforsikrernes finansielle aktiver udgjorde 1 % af det globale værdipapirmarked i 2001 [2]. Som følge heraf er stabiliteten i genforsikringssektoren ikke blot af afgørende betydning for stabiliteten i forsikringssektoren generelt, men har også omfattende konsekvenser for det finansielle system som helhed.

[2] Kilde: "Reinsurance - a systemic risk?", Sigma 5/2003, Swiss Re.

Tegn i den senere tid på finansielle spændinger mellem genforsikrerne har henledt opmærksomheden på størrelsen og arten af de risici, sektoren påtager sig. Genforsikrere står over for to supplerende risici i forhold til de primære forsikrere. For det første er de normalt eksponeret for større volatilitet i deres finansielle resultater, fordi de beskytter det primære marked mod ekstreme eksponeringer som f.eks. katastroferisici. På grund af denne risiko er de nødt til at opretholde et forholdsvis højt kapitaliseringsniveau. For det andet kan de blive inddraget i at støtte kriseramte datterselskaber, fordi de ofte er det øverste erhvervsdrivende selskab i en koncernstruktur. På trods af disse supplerende risici opererer genforsikrerne på et globalt marked, hvor deres virksomhed ofte ikke er underlagt noget forsigtighedstilsyn, eller tilsynsordningen er mindre striks end den, der gælder for de primære forsikrere. Endvidere findes der ikke nogen overordnede rammer for genforsikringstilsynet. Denne situation har skabt bekymring om de potentielle risici for genforsikringssektoren. På den anden side kan genforsikrerne i højere grad drage nytte af betydelige geografiske og sektormæssige diversificeringseffekter end direkte forsikringsselskaber.

Genforsikring er en stærkt internationalt orienteret sektor med et mindre antal store virksomheder. I 2002 beløb de samlede genforsikringspræmier for de 40 største genforsikringskoncerner sig til 138 601 200 000 USD, hvoraf 58 544 000 000 USD hidrørte fra EU-genforsikringsselskaber [3]. I EU har Tyskland en dominerende stilling med selskaber som Munich Re, Hannover Re og Allianz Re. Lloyd's er det største genforsikringsselskab i Det Forenede Kongerige, og SCOR er sammen med Axa Re de største franske genforsikringsselskaber.

[3] Standard & Poor's, Global Reinsurance Highlights 2003 Edition, London/New York 2003.

1) Behovet for retlige rammer på EU-plan for genforsikringstilsyn

Der findes på nuværende tidspunkt ingen harmoniserede genforsikringstilsynsregler i EU. Mangelen på retlige rammer på EU-plan for genforsikring har ført til, at der er betydelige forskelle i graden af tilsyn med genforsikringsselskaber i EU. De forskellige nationale regler har skabt usikkerhed for direkte forsikringsselskaber (og deres forsikringstagere), handelshindringer inden for det indre marked, administrative byrder og omkostninger og en afsvækkelse af EU's forhandlingsposition i internationale handelsforhandlinger:

Usikkerhed for direkte forsikringsselskaber (og deres forsikringstagere): De forskellige genforsikringstilsynsordninger i EU har gjort det vanskeligere for de direkte forsikringsselskaber at vælge deres genforsikringsselskab på et forsigtighedsbaseret og omkostningseffektivt grundlag. Valget af genforsikringsselskab er af afgørende betydning for et forsikringsselskab og kan også påvirke selskabets evne til at udbetale erstatningskrav til forsikringstagerne.

Handelshindringer: Visse EU-lande benytter systemer, hvor der skal stilles sikkerhed for genforsikringsselskabets aktiver til dækning af udestående erstatningshensættelser. Dette gør det vanskeligere at opnå en optimal investeringsforvaltning og medfører dermed højere driftsomkostninger for genforsikringsselskaberne. Dette kunne reelt hæve den pris, som genforsikringsselskabet beregner sig for at overtage risici fra direkte forsikringsselskaber. Genforsikringsselskaber kan også beslutte ikke at operere på markeder, hvor der stilles krav om sikkerhedsstillelse, hvorved adgangen til genforsikringsdækning vil blive mere begrænset.

Administrative byrder: I EU har Den Europæiske Forsikringskomité (CEA) og OECD peget på, at der findes administrative hindringer for levering af genforsikringsydelser på tværs af grænserne. Mangelen på gensidig anerkendelse mellem EU's tilsynsmyndigheder inden for genforsikring betyder i visse tilfælde, at genforsikringsselskaber er underlagt forskellige tilsynsregler i en række medlemsstater. For genforsikringsselskaberne kan dette føre til omfattende dobbeltarbejde og øgede administrative byrder. Eksempler på omstændelige administrative foranstaltninger er de mange forskellige kontroller af selskabernes øverste ledelses egnethed og hæderlighed, dobbeltkrav til revisorernes bekræftelse af balancer og filialers forpligtelse til at udarbejde finansielle opgørelser i henhold til de lokale almindeligt anerkendte regnskabsprincipper (GAAP ("generally accepted accounting principles")) for hele koncernen.

Internationale handelsforhandlinger: Det hævdes, at mangelen på et harmoniseret EU-system vanskeliggør indgåelsen af internationale aftaler om gensidig anerkendelse. Foreligger der ikke sådanne aftaler, står de europæiske genforsikringsselskaber over for store hindringer for adgang til udenlandske markeder, f.eks. kravet om at stille sikkerhed for værdien af deres forpligtelser på det udenlandske marked, hvor genforsikringsselskabet agter at gøre forretning.

Hvis der ikke gribes ind på EU-plan, er der risiko for, at det indre marked for genforsikringstjenester vil fortsætte med at operere ringere end optimalt, hvilket vil være til skade for hele EU's genforsikringssektor. Forhandlinger med tredjelandes markeder om aftaler om gensidig anerkendelse vil derved blive betydeligt vanskeliggjort.

Der har i de senere år været en stærk international bevågenhed omkring genforsikringstilsyn. G7 og IMF har udtrykt bekymring for, at mangelen på genforsikringsregler kunne svække den internationale finansielle stabilitet. Således har IMF i forbindelse med de seneste FSAP-undersøgelser ("Finansiel Sector Assessment Programme") i medlemsstaterne gentaget behovet for lovgivning på dette felt. FSF ("Financial Stability Forum") har gentagne gange udtrykt bekymring for gennemsigtigheden på genforsikringsmarkedet og har derfor oprettet en taskforce til at behandle spørgsmålet. OECD har arbejde i gang på genforsikringsområdet, især vedrørende informationsudveksling om genforsikringsselskaberne mellem tilsynsmyndighederne. IAIS's ("International Association of Insurance Supervisors") arbejde på genforsikringsområdet er nøje koordineret med EU's "fast-track"-projekt. Et sæt principper med minimumskrav til tilsynet med genforsikringsselskaberne samt en standard for genforsikringstilsyn er blevet vedtaget.

2) Direktivets metode

Tidligt i arbejdet med genforsikringstilsyn opstillede Kommissionens tjenestegrene tre ledende principper for en fremtidig EU-genforsikringstilsynsordning:

- Systemet skal indebære etablering af en sund og forsigtighedsbaseret ordning til fordel for forsikringstagerne. Stærke og velovervågede genforsikringsselskaber bidrager til at styrke det indre marked og skabe international finansiel stabilitet.

- Systemet skal bygge på koordinering af centrale dele af medlemsstaternes lovgivning og gensidig anerkendelse af tilsynet i den medlemsstat, hvor genforsikringsselskabet har opnået tilladelse. Når et genforsikringsselskab én gang har opnået tilladelse i hjemlandet, skal det automatisk have tilladelse til at drive genforsikringsvirksomhed i hele EU i henhold til reglerne om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser. Der skal ikke være behov for yderligere tilsyn eller kontrol med genforsikringsselskabet fra tilsynsmyndighederne i værtslandet. Denne metode har vist sin egnethed gennem mange år inden for direkte forsikring, hvor den blev indført ved de tredje forsikringsdirektiver [4].

[4] Direktiv 92/49/EØF (EFT L 228 af 11.8.1992, s. 1, senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/87/EF (EUT L 35 af 11.2.2003, s. 1) og direktiv 92/96/EØF (EFT L 360 af 9.12.1992, s. 1)); dette direktiv er blevet omredigeret ved direktiv 2002/83/EF (EFT L 345 af 19.12.2002, s. 1).

- Indførelse af et harmoniseret system for tilsyn med genforsikringsvirksomhed skal indebære afskaffelse af ordninger med aktiver stillet som sikkerhed for udestående erstatningshensættelser.

Efter omfattende høringer har Kommissionen valgt at fremlægge et forslag til direktiv med følgende hovedtræk:

- et tilsyn baseret på harmonisering og gensidig anerkendelse

- en "fast-track"-metode med henblik på et direktiv, der primært er baseret på de gældende tilsynsregler inden for direkte forsikring

- obligatorisk tilladelse

- solvenskrav, der ligger på linje med kravene inden for direkte forsikring, dog med mulighed for at hæve denne margen op til 50 % ved komitologiprocedure inden for skadesgenforsikring, når dette er objektivt begrundet.

En EU-tilsynsordning bør være baseret på harmoniserede retsregler, der sikrer gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne. Kommissionen finder, at forsikrings- og genforsikringstilsyn er et offentligt anliggende, der skal være underlagt offentlig regulering. Andre ordninger (f.eks. frivillige ordninger eller ordninger baseret på afgivelse af oplysninger) vil ikke give tilstrækkelig tillid til tilsynsordningen. Mangelen på håndgribelige sanktioner i ordninger baseret på afgivelse af oplysninger kunne gøre ordningen mindre effektiv til at håndtere potentielle problemer i genforsikringsselskaber.

Efter Kommissionens opfattelse er der behov for hensigtsmæssige foranstaltninger med henblik på at opnå håndgribelige resultater på kort til mellemlang sigt. En sådan "fast-track"-løsning skal tage udgangspunkt i gældende tilsynsregler og forretningspraksis inden for direkte forsikring, om nødvendigt med tilpasninger. Langtidsprojektet "Solvency II" inden for direkte forsikring vil dog også berøre genforsikring, og dette arbejde kunne i ret vid udstrækning bygge på resultaterne under "fast-track"-projektet.

Direktivforslaget stiller krav til genforsikringsselskaberne - ligesom med direkte forsikringsselskaber - om at opnå tilladelse til at udøve genforsikringsvirksomhed. Ordninger baseret på opnåelse af tilladelse har bevist deres effektivitet gennem deres brede anvendelse i den finansielle sektor. En sådan ordning giver desuden et klart mandat til tilsynsmyndighederne, herunder beføjelse til at fjerne uegnede selskaber fra genforsikringsmarkedet. En tilladelsesordning sikrer endvidere en ensartet behandling af alle genforsikringsselskaber i EU, hvilket ikke ville have været tilfældet, hvis man havde valgt en såkaldt "enhedspasløsning" (hvor selskabet selv kan vælge, om det vil ansøge om et enhedspas). En tilladelsesordning giver tillige hjemlandets tilsynsmyndigheder større ansvar, idet de bliver den eneste kompetente myndighed for forsigtighedstilsynet med genforsikringsselskabet i hele Fællesskabet. Ordningen forudsætter et øget samarbejde mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder.

Forsikring og genforsikring er relaterede former for virksomhed, og solvenskravene for de to former for virksomhed bør som følge heraf være ensartede. Direktivforslaget indeholder derfor solvenskrav for livsgenforsikring, som er identiske med kravene for livsforsikring. For skadesgenforsikring er udgangspunktet, at der bør gælde ensartede regler. For skadesgenforsikring indeholder direktivforslaget imidlertid en mulighed for forhøjede solvensmargenkrav på grundlag af en komitologiafgørelse. Kommissionen betragter denne mulighed for forhøjelse af solvensmargenkravet for visse genforsikringsklasser eller typer af genforsikringsaftaler (op til 50 %) som et afgørende element i direktivforslaget. Det vil være et vigtigt redskab til at finjustere solvenskravene, så de er bedre tilpasset genforsikringsvirksomheds særlige karakter. Komitologimuligheden vil kun blive benyttet efter indgående analyse og omfattende høring af alle interesserede parter. For at sikre lige konkurrencevilkår for genforsikringsselskaber og forsikringsselskaber, der udøver genforsikringsvirksomhed, indeholder forslaget også bestemmelser om efterfølgende tilpasninger af skadesforsikringsdirektiv 83/239/EØF og livsforsikringsdirektiv 2002/83/EF. Således underlægges forsikringsselskaber, som udøver genforsikringsvirksomhed i form af overtagelser af genforsikring, bestemmelserne i genforsikringsdirektivet vedrørende solvensmargenkravene, hvis omfanget af deres genforsikringsvirksomhed udgør en væsentlig del af deres samlede virksomhed (artikel 57, stk. 5, og artikel 59, stk. 8). Disse bestemmelser finder først anvendelse, når afgørelsen om tilpasning af solvensmargenkravene for skadesgenforsikringsvirksomhed er blevet vedtaget af Kommissionen.

2. Høring af interesserede parter og konsekvensanalyse

a) Høring af interesserede parter

De interesserede parter er blevet hørt regelmæssigt under projektet og har givet Kommissionen meget vigtigt input. I begyndelsen af projektet blev der afholdt en større høring med over 100 deltagere, og derefter blev alle deltagerne (samt andre interesserede parter) sat på en adresseliste, som fik tilsendt alle dokumenter, der blev udarbejdet under projektet, eller en besked om, at der var blevet sat nye dokumenter på Kommissionens genforsikringswebsted. Der blev også udsendt en undersøgelse om genforsikringstilsyn [5].

[5] http://europa.eu.int/comm/internal_market/ insurance/studies/reins-sup_en.htmhttp://europa.eu.int/comm/internal_market/ insurance/studies/reins-sup_en.htm

Projektet er blevet fulgt af interesserede parter fra en bred vifte af sektorer og brancher. De sektorer, der har været hørt, er grundlæggende følgende: forsikringssektoren (erhvervsvirksomheder, gensidige selskaber, kooperativer osv.), forsikringssammenslutninger (på EU-plan samt på nationalt plan), forsikringsmæglere, revisorsammenslutninger, aktuarsammenslutninger, industrien generelt (UNICE), analytikere, ledere af risiko- og captiveselskaber, SMV-organisationer, en forbrugerorganisation (BEUC), konsulentfirmaer, banker, advokatfirmaer og kreditvurderingsselskaber.

Kommissionen har haft stor nytte af inputtet fra interesserede parter, især fordi projektet har omfattet mange meget vanskelige tekniske spørgsmål. De dokumenter, der blev sendt ud med henblik på kommentarer, behandlede både politiske spørgsmål og detailspørgsmål.

Modtagne bemærkninger vedrørende genforsikringsprojektets målsætninger

Bemærkningerne har generelt udtrykt stor støtte til alle de tre hovedmålsætninger for projektet. Nogle få medlemsstater har fremsat bemærkninger om, at den grundlæggende koordination af den nationale lovgivning og gensidig anerkendelse vil forbyde værtslandet at gennemføre supplerende kontroller eller stille supplerende krav. Navnlig har medlemsstater, som på nuværende tidspunkt forlanger sikkerhedsstillelse, naturligt nok rejst indvendinger mod at afskaffe systemet med at stille aktiver til sikkerhed for udestående erstatningshensættelser. Alle andre interesserede parter har dog entydigt støttet målsætningen i den form, den er blevet formuleret af Kommissionens tjenestegrene. Visse medlemsstater har kommenteret forskellen i sikkerhedsstillelse inden for livsforsikring og skadesforsikring.

Bemærkninger vedrørende de vigtigste politiske spørgsmål

Metoden med tilsynsrammer for genforsikring

De fleste bemærkninger har givet udtryk for støtte til en metode baseret på tilsyn inden for genforsikring. Nogle virksomheder har talt for en model baseret på frivillige løsninger, men et større antal selskaber og sammenslutninger har tilkendegivet, at kun en tilsynsbaseret løsning vil tilføre EU-genforsikring et ekstra kvalitetsstempel. Ingen af de vigtigste interesserede parter har slået til lyd for at bibeholde status quo.

Medlemsstaterne har talt for en "fast-track"-metode, og dette har også været Forsikringskomitéens klare synspunkt. Andre interesserede parter har også givet udtryk for stor støtte til en "fast-track"-løsning baseret på de gældende tilsynsregler inden for direkte forsikring. Tekniske specialister (aktuarer og revisorer) har dog påpeget, at den planlagte begrænsede tidsramme (2004) begrænser antallet af mulige løsninger og udskyder dermed indførelsen af visse metoder, indtil "Solvency II"-projektet er afsluttet.

Solvenskravene inden for skadesforsikring: Reaktionerne fra interesserede parter til solvenskravene har været mange og stærke. Der har været en lang række møder med interesserede parter, bl.a. forsikringssektoren, captivegenforsikringssektoren, risikoselskaber, aktuarer, konsulentfirmaer og revisorer. Generelt har sektorens repræsentanter og forsikringskonsulenter fremført, at genforsikring er en form for virksomhed, som ligger tæt op ad direkte forsikring, og at der derfor bør gælde de samme solvenskrav. Nogle forsikringstilsynsmyndigheder har derimod på det kraftigste hævdet, at genforsikring er mere volatil og vanskeligere at føre tilsyn med, og at det derfor vil være passende med en smule højere solvenskrav. Kommissionen har ved udarbejdelsen af solvenskravene i direktivforslaget taget hensyn til de forskellige synspunkter, der er blevet fremført (artikel 37 og 40).

Solvenskravene inden for livsforsikring: Dette spørgsmål har også været genstand for megen diskussion, både hvad angår de faktiske krav og beregningsmetoderne. Kommissionens tjenestegrene har udbedt sig bemærkninger til forskellige løsninger. På basis af de modtagne bemærkninger har Kommissionen konkluderet, at det er at foretrække at benytte den samme metode som inden for direkte forsikring (brug af reglerne for direkte livsforsikring på livsgenforsikring og reglerne for direkte skadesforsikring på skadesgenforsikring) (artikel 38-40).

Modtagne bemærkninger vedrørende retlige detailspørgsmål

I løbet af 2003 har der også været en række høringer om retlige detailspørgsmål. Dette direktivforslag er blevet udarbejdet under hensyntagen til bemærkningerne fra interesserede parter, især forsikringssektoren og aktuarbranchen. Nogle af de modtagne indlæg var meget detaljerede og var meget nyttigt input til Kommissionens tjenestegrenes arbejde.

b) Konsekvensanalyse

Der er blevet gennemført en omfattende konsekvensanalyse for at fastslå, om der er behov for handling på EU-plan, og, i bekræftende fald, hvilken form for handling der er påkrævet.

Konsekvensanalysen viser, at der er generel enighed om, at der er behov for sådan handling, hvis de målsætninger, der er omtalt i afsnit 1 i denne begrundelse, skal opfyldes.

Hvad angår de forskellige politikalternativer, der blev overvejet til at opfylde disse målsætninger, blev tre hovedmuligheder overvejet:

1. Status quo, dvs. ingen ændringer i den nuværende situation.

2. En løsning med markedsmekanismerne/frivillig afgivelse af genforsikringsinformation og, alternativt, en henstilling om indirekte tilsyn.

3. Tilsynsbaserede løsninger.

Som anført tidligere i afsnit 2 mener flertallet af medlemsstaterne og erhvervsorganisationerne, at der er behov for en tilsynsbaseret løsning på dette felt. Valgmulighed 1 fik praktisk taget ikke støtte fra nogen af de modtagne bemærkninger. Valgmulighed 2 fandtes ikke at skabe tilstrækkelig tillid til tilsynsordningen. Mangelen på håndgribelige sanktioner i ordninger baseret på afgivelse af oplysninger kunne gøre ordningen mindre effektiv til at håndtere potentielle problemer i genforsikringsselskaber.

Hvad valgmulighed 3 angår (tilsynsbaseret metode), blev to alternative modeller overvejet:

1. Et frivilligt enhedspassystem for selskaber, der ønsker at tilslutte sig ordningen.

2. En obligatorisk ordning baseret på opnåelse af tilladelse.

Efter bred høring af medlemsstaterne, forsikringsbranchen og andre interesserede parter har Kommissionen besluttet at foreslå en tilladelsesordning. En tilladelsesordning svarer til den metode, der benyttes af EU for at virkeliggøre det indre marked i den finansielle sektor i almindelighed og inden for forsikring i særdeleshed (enhedstilladelse og hjemlandstilsyn i forsigtighedsbaserede anliggender). Denne ordning har vist sin effektivitet, siden den blev indført ved de tredje forsikringsdirektiver i 1994. Den sikrer genforsikringsselskabernes finansielle soliditet og dermed stabiliteten på forsikringsmarkederne, idet den gælder for alle EU-genforsikringsselskaber og ikke blot selskaber med en europæisk dimension. En tilladelsesordning giver desuden en bedre koordinering af medlemsstaternes behandling af genforsikringsselskaberne, og den er bedst egnet til at opfylde målsætningen om at etablere et ægte indre marked for genforsikring. Sidst, men ikke mindst, ligger indførelsen af en ordning baseret på kompetente offentlige myndigheders tilsyn med alle genforsikringsselskaber på linje med sigtet i det igangværende genforsikringstilsynsprojekt i IAIS, som alle medlemsstaterne og Kommissionen er medlem af.

Den udvidede konsekvensanalyse blev også gennemført i forhold til de kvantitative solvenskrav til genforsikringsselskaber. To grundlæggende løsningsmodeller blev drøftet:

1. løsninger, hvor solvenskravene til genforsikringsselskaber ligger tæt op ad solvenskravene til direkte forsikringsselskaber

2. løsninger, hvor solvenskravene til genforsikringsselskaber er strengere end solvenskravene til direkte forsikringsselskaber.

Kommissionen har i sidste ende besluttet at indføre en ordning, som bygger på solvenskravene i de gældende forsikringsdirektiver. For imidlertid at tage højde for de særlige træk ved visse typer af genforsikringsaftaler og specifikke forretningsområder inden for skadesgenforsikring giver forslaget mulighed for at forhøje solvensmargenkravet op til 50 % for andre forsikringsklasser end ansvarsforsikring. Denne forhøjelse kan gennemføres af Kommissionen under udøvelse af dens gennemførelsesbeføjelser efter at have rådført sig med Forsikringskomitéen.

3. Forslagets retsgrundlag

Dette forslag bygger på traktatens artikel 47, stk. 2, og artikel 55, som er retsgrundlaget for vedtagelse af fællesskabsforanstaltninger med henblik på virkeliggørelse af det indre marked inden for servicesektoren. Som retsakt er valgt et direktiv, fordi det forekommer at være det bedst egnede til at opfylde de tilsigtede målsætninger. Desuden er EU's lovgivningsarbejde med henblik på at virkeliggøre det indre marked inden for forsikring blevet gennemført ved brug af direktiver baseret på disse bestemmelser i traktaten. Endelig går bestemmelserne i dette direktiv ikke videre end nødvendigt for at opfylde de tilsigtede målsætninger.

4. Bemærkninger til artiklerne

Dette direktivforslag fastsætter bestemmelser for en tilsynsordning inden for genforsikring, som ligger på linje med gældende retlige rammer inden for forsikring. Det er baseret på den metode, der er fulgt i de nugældende forsikringsdirektiver. Nogle af bestemmelserne i direktiverne 73/239/EØF, 92/49/EØF og 2002/83/EF, som er gengivet i dette direktiv, er lange; dette gælder især bestemmelserne om betingelserne for meddelelse af tilladelse til et genforsikringsselskab, kvalificeret deltagelse, tavshedspligt og solvensmargen. Dette medfører ofte komplekse bestemmelser, som i deres opstilling måske ikke følger de gældende retningslinjer for udfærdigelse af fællesskabslovgivning. Det er ikke fortolkningsmæssigt nødvendigt, at én artikel dækker hele aspektet af de regler, der fastsættes i en retsakt. Bestemmelserne i direktivforslaget er derfor opdelt i artikler, som igen er grupperet i afsnit, kapitler og afdelinger for at lette forståelsen og overblikket.

Artikel 1: Direktivets formål og anvendelsesområde

Direktivet har til formål at fastsætte de retlige rammer for et forsigtighedsbaseret tilsyn med genforsikringsvirksomhed i EU. Som anført tidligere findes der for øjeblikket ingen EU-lovgivning om genforsikringstilsyn. Som følge heraf er genforsikringsselskaber, som alene driver genforsikringsvirksomhed (erhvervsmæssige genforsikrere), ikke underlagt nogen særlige EU-bestemmelser.

Direktivet udfylder dermed et hul i EU's tilsynsordning på forsikringsområdet. Det vil bringe en tilsynsordning i anvendelse på genforsikring, som er baseret på de samme principper som dem, der gælder for direkte forsikring, nemlig principperne om én enkelt tilladelse og forsigtighedsbaseret tilsyn med genforsikringsselskaber udført af hjemlandets kompetente myndigheder.

Direktivet gælder for genforsikringsselskaber, som har hjemsted i EU, og som alene udøver genforsikringsvirksomhed (erhvervsmæssige genforsikrere). Direktivet gælder ikke for forsikringsselskaber, som i forvejen er underlagt skades- og livsforsikringsdirektiverne [6], idet deres genforsikringsvirksomhed i form af overtagelser af genforsikring er dækket af disse direktiver. Desuden er forsikringsselskaber og forsikringsorganer, som er udelukket fra ovennævnte direktivers anvendelsesområde, også udelukket fra dette direktivs anvendelsesområde. Bestemmelserne i dette direktiv om beregningen af den krævede solvensmargen (artikel 35-39) kan dog finde anvendelse på forsikringsselskaber, der er underlagt skades- og livsforsikringsdirektiverne, for så vidt angår deres overtagelser af genforsikring (se artikel 57, stk. 5, og artikel 59, stk. 8).

[6] Direktiv 73/239/EØF (EFT L 228 af 16.8.1973, s. 3), direktiv 92/49/EØF (EFT L 228 af 11.8.1992, s. 1) og direktiv 2002/83/EF (EFT L 345 af 19.12.2002, s. 1).

For at tage højde for den meget særlige situation, der kunne opstå i en medlemsstat, hvor det ikke er muligt at opnå genforsikringsdækning på det kommercielle marked, finder direktivforslaget ikke anvendelse på en medlemsstats tilvejebringelse af genforsikringsdækning, når denne handler som genforsikrer i sidste instans ud fra hensynet til offentlige interesser. Bestemmelsen dispenserer dog ikke medlemsstaten fra at overholde EU's konkurrence- og statsstøtteregler. Et eksempel herpå er den situation, der opstod inden for luftfartsforsikring efter angrebene den 11. september 2001, hvor genforsikringsmarkedet var ude af stand til at yde genforsikringsdækning for visse risici. Medlemsstaterne blev derved foranlediget til at yde denne genforsikringsdækning. De ordninger, der blev indført, blev vurderet ud fra EU-lovgivningen, navnlig statsstøttereglerne, inden de blev godkendt.

Artikel 2: Definitioner

Artikel 2 indeholder definitioner af de vigtigste begreber, der benyttes i forslaget, for at præcisere deres betydning og dermed bidrage til en bedre forståelse. De fleste af begreberne er i forvejen blevet benyttet i andre EU-retsakter på forsikringsområdet, bl.a. direktiv 2002/83/EF om livsforsikring, direktiverne 73/239/EØF og 92/49/EØF om skadesforsikring og direktiv 98/78/EF om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringsgruppe.

Der gives en definition af "captivegenforsikringsselskab" som værende genforsikringsselskaber, som er ejet af en eller flere industri- eller erhvervsvirksomheder eller af en anden finansiel virksomhed end et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller en forsikrings- eller en genforsikringskoncern. Sådanne virksomheder har til formål udelukkende at yde genforsikringsdækning for risiciene i den virksomhed eller koncern, captivegenforsikringsselskabet tilhører, eller i det selskab eller den koncern, captivegenforsikringsselskabet er en del af. Definitionen er nødvendig, fordi forslaget fastsætter en særlig ordning for disse selskaber hvad angår den minimumsgarantifond, som kræves i artikel 40 for at udøve genforsikringsvirksomhed.

Artikel 3-14: Bestemmelser vedrørende adgangen til udøvelse af genforsikringsvirksomhed

Direktivforslaget følger metoden i de gældende forsikringsdirektiver hvad angår adgangen til udøvelse af genforsikringsvirksomhed i EU. Forslaget fastsætter principperne om én enkelt tilladelse og et forsigtighedsbaseret hjemlandstilsyn med genforsikringsselskaber. Dette er muligt på grund af den koordination, der gennemføres af væsentlige aspekter af tilsynet med genforsikringsselskaber, som giver mulighed for gensidig anerkendelse af medlemsstaternes tilladelser og forsigtighedsbaserede tilsynsordninger.

Genforsikringsselskaber er således underlagt en forudgående administrativ tilladelse, som meddeles af hjemlandets kompetente myndigheder. Forslaget fastsætter, hvilke minimumskrav der skal opfyldes for at opnå administrativ tilladelse. Genforsikringsselskabet skal have en særlig retlig form, det skal forelægge en driftsplan med centrale oplysninger om forretningsplanen, og det skal også have den minimumsgarantifond, der er omhandlet i artikel 40. Direktivet stiller også krav om, at genforsikringsselskabet skal ledes effektivt af en ledelse, som har passende tekniske kvalifikationer eller erfaring. Genforsikringsselskabet skal begrænse sine målsætninger til udøvelse af genforsikringsvirksomhed og relaterede aktiviteter. Dette krav kan f.eks. tillade et genforsikringsselskab at udøve aktiviteter som statistisk eller aktuarisk rådgivning, risikoanalyse eller forskning på kundernes vegne. Det kan også omfatte at udøve funktionen som holdingselskab og virksomhed i relation til de aktiviteter i den finansielle sektor, der er omhandlet i artikel 2, stk. 8, i direktiv 2002/87/EF. Sidstnævnte aktiviteter vil under alle omstændigheder være underlagt bestemmelserne om supplerende tilsyn med forsikrings- og genforsikringskoncerner og finansielle konglomerater, jf. direktiverne 98/78/EF og 2002/87/EF (artikel 5-11).

Endvidere skal de kompetente myndigheder, inden de giver tilladelsen, informeres om identiteten på de selskabsdeltagere eller aktionærer, der har en kvalificeret deltagelse i genforsikringsselskabet. Formålet med denne bestemmelse er at sætte de kompetente myndigheder i stand til at vurdere aktionærernes egnethed, så der sikres en sund og forsigtig ledelse af genforsikringsselskabet. Hvis disse betingelser ikke opfyldes tilfredsstillende, giver de ingen tilladelse. Foreligger der ligeledes snævre forbindelser mellem et genforsikringsselskab og andre fysiske eller juridiske personer, gives der afslag på tilladelsen, hvis disse forbindelser forhindrer de kompetente myndigheder i at varetage deres tilsynsopgaver på effektiv vis. Disse krav har et forsigtighedsbaseret sigte, nemlig at sikre, både at selskabet ledes fornuftigt, og at der er et effektivt tilsyn med genforsikringsselskabet. Andre målsætninger baseret på overvejelser om det pågældende lands erhvervspolitik eller økonomiske politik eller markedsbehovene er ikke omfattet af disse bestemmelser og bør forbydes ved vurderingen af ansøgningen om tilladelse, idet de vil være i strid med traktatens principper (artikel 7, 9, 10 og 12).

Ansøgningen om tilladelse skal behandles senest seks måneder efter, at den er blevet indgivet af genforsikringsselskabet. Afslag på og tilbagekaldelser af tilladelse skal motiveres med angivelse af de nøjagtige grunde til afslaget eller tilbagekaldelsen. Genforsikringsselskabet skal have ret til at forelægge afgørelsen for domstolene med henblik på en vurdering af dens juridiske holdbarhed (artikel 13).

Den meddelte tilladelse gælder i hele EU. Den giver genforsikringsselskabet tilladelse til uden yderligere formaliteter at udøve sin virksomhed overalt i EU i henhold til reglerne om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser.

Artikel 15-31: Betingelser for udøvelse af genforsikringsvirksomhed. Principper og metoder for det forsigtighedsbaserede tilsyn

En tilsynsordning baseret på et system med én enkelt tilladelse meddelt af de kompetente myndigheder i genforsikringsselskabets hjemland, som er gyldig i hele EU, forudsætter, at tilsynsbeføjelserne påhviler de kompetente myndigheder, der meddelte tilladelsen, således at der garanteres fuld overholdelse af betingelserne for genforsikringsselskabets udøvelse af sin virksomhed, hvad enten dette sker i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

Artikel 15 i direktivforslaget fastslår, at hjemlandets kompetente myndigheder har enekompetence hvad angår det finansielle tilsyn med genforsikringsselskabet, herunder den virksomhed, det udøver via filialer eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

På grund af hjemlandets enekompetence hvad angår tilsynet med alle de finansielle aspekter af et genforsikringsselskab må et genforsikringsselskabs kompetente myndigheder ikke nægte at godkende en retrocessionsaftale indgået af dette genforsikringsselskab med et EU-genforsikringsselskab, der er omfattet af dette direktiv [7], af grunde, der er direkte relateret til dette genforsikringsselskabs (eller forsikringsselskabs) finansielle soliditet. Et sådant indirekte tilsyn med disse selskaber ville være en indblanding i de tilsynsbeføjelser, de kompetente myndigheder for disse selskaber har, og ville rejse tvivl om det fundamentale princip om gensidig anerkendelse, som ligger til grund for de retlige rammer, der fastsættes ved dette direktivforslag.

[7] Eller et EU-forsikringsselskab, der har modtaget tilladelse i henhold til skadesforsikrings- eller livsforsikringsdirektiverne (direktiverne 73/239/EØF og 2002/83/EF).

Genforsikringsselskabet skal have sunde administrative procedurer og regnskabsprocedurer samt passende interne kontrolmekanismer. Dette er påkrævet for at sikre, at aktiviteterne kan videreføres på et ordentligt og finansielt stabilt grundlag. Hjemlandet skal skabe betingelserne for, at dette krav kan opfyldes.

Ved artikel 16 gives hjemlandets kompetente myndigheder ret til at udføre kontroller på stedet af filialer af genforsikringsselskabet i andre medlemsstater. Den fastsætter, hvilken procedure der skal følges for at udføre sådanne kontroller. Denne bestemmelse svarer til bestemmelserne i skadesforsikrings- og livsforsikringsdirektiverne [8].

[8] Direktiv 73/239/EØF, artikel 16, ændret ved direktiv 92/49/EØF, artikel 11, og direktiv 2002/83/EF, artikel 11.

For at sikre et effektivt tilsyn med genforsikringsselskabet skal de kompetente myndigheder have passende beføjelser til at foretage indgående undersøgelser af genforsikringsselskabet, anmode om udlevering af dokumenter og træffe foranstaltninger, f.eks. sanktioner, over for genforsikringsselskabet eller dets direktører eller ledere (artikel 17).

Artikel 19-23 indeholder specifikke bestemmelser om tilsynet med kvalificerede deltagelser i et genforsikringsselskab. Formålet er at sikre, at de kompetente myndigheder er bekendt med ejerskabsstrukturen i genforsikringsselskabet. Denne bestemmelse er en naturlig følge af tilsynet med kvalificerede deltagelser på det tidspunkt, hvor ansøgninger om tilladelse vurderes, jf. artikel 12. Dette system er det samme som det, der i forvejen gælder inden for forsikring [9] og andre finansielle tjenesteydelser.

[9] Direktiv 92/49/EØF, artikel 15, og direktiv 2002/83/EF, artikel 15.

Artikel 24-30 indeholder bestemmelser om tavshedspligt med oplysninger, som de kompetente myndigheder råder over. Alle personer, der arbejder for eller har arbejdet for de kompetente myndigheder, herunder revisorer og eksperter, der handler på de kompetente myndigheders vegne, er omfattet af denne tavshedspligt. Tavshedspligten med disse oplysninger forhindrer ikke de kompetente myndigheder i at udveksle oplysninger vedrørende tilsynet med genforsikringsselskaber, eftersom oplysningerne tager sigte på at sikre et passende tilsyn med genforsikringsselskabet. Under alle omstændigheder er oplysninger, der udveksles, også underlagt tavshedspligten, og de må kun videregives med udtrykkeligt samtykke fra de kompetente myndigheder, der fremsendte oplysningerne.

Artikel 28-30 fastsætter tillige, på hvilke betingelser og under hvilke omstændigheder sådanne oplysninger må videregives til andre myndigheder og organer end genforsikringstilsynsmyndigheder. Systemet er det samme som det, der gælder for forsikringsselskaber [10].

[10] Direktiv 92/49/EØF, artikel 16, og direktiv 2002/83/EF, artikel 16.

Artikel 31 fastsætter, at revisorer har pligt til omgående at indberette til hjemlandets kompetente myndigheder ethvert forhold eller enhver beslutning vedrørende genforsikringsselskabet, som kan påvirke betingelserne for udøvelse af genforsikringsvirksomheden, og som kommer til deres kendskab under udøvelsen af deres hverv i genforsikringsselskabet eller ethvert andet selskab, der har snævre forbindelser med genforsikringsselskabet. Direktivet følger her det system, der i forvejen gælder for forsikringsselskaber [11].

[11] Direktiv 92/49/EØF, artikel 16a, indsat ved direktiv 95/26/EF (EFT L 168 af 18.7.1995, s. 7), og direktiv 2002/83/EF, artikel 17.

Artikel 32-34: Regler vedrørende forsikringsmæssige hensættelser

Forsikringsmæssige hensættelser er et fundamentalt element i forsikringsteknik. De skal nemlig sætte et forsikrings- eller genforsikringsselskab i stand til at opfylde de forpligtelser, der følger af forsikrings- eller genforsikringsaftaler. Derfor er kravet til et forsikringsselskab (eller et genforsikringsselskab) om at oprette forsikringsmæssige hensættelser af passende størrelse et centralt princip for en tilsynsordning inden for forsikring eller genforsikring. Under et system med én enkelt tilladelse, som meddeles af hjemlandet, er det op til de kompetente myndigheder i hjemlandet at kræve af forsikrings- eller genforsikringsselskabet, at det opretter passende forsikringsmæssige hensættelser for hele selskabets virksomhed, inklusive den virksomhed, der udøves i henhold til reglerne om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser i EU. Desuden skal hjemlandet kontrollere, at dette krav opfyldes, og også råde over passende midler til at sikre overholdelse.

Artikel 32 fastslår princippet om hjemlandskontrol med definitionen og beregningen af genforsikringsselskabers forsikringsmæssige hensættelser. Størrelsen af de forsikringsmæssige hensættelser opgøres efter de regler, der er fastsat i direktiv 91/674/EØF om forsikringsselskabers årsregnskaber og forsikringsselskabers konsoliderede regnskaber [12]. Forslaget fastsætter endvidere, at med hensyn til livsgenforsikringsvirksomhed kan hjemlandet fastsætte mere specifikke regler for beregningen af de forsikringsmæssige hensættelser i overensstemmelse med principperne i artikel 20 i direktiv 2002/83/EF om livsforsikring. I denne bestemmelse fastsættes de aktuarmæssige principper, der skal følges ved oprettelsen af de forsikringsmæssige hensættelser for livsforsikringsvirksomhed.

[12] EFT L 374 af 31.12.1991, s. 7.

Hjemlandet skal også kræve af sine egne genforsikringsselskaber, at de opretter udjævningshensættelser for deres kreditgenforsikringsvirksomhed (artikel 33). Størrelsen af sådanne hensættelser beregnes efter de regler, der er fastsat i direktiv 73/239/EØF, navnlig bilaget, som fastsætter fire metoder, som betragtes som ækvivalente. Hjemlandet kan fritage genforsikringsselskaber, for hvilke kreditgenforsikring ikke udgør en væsentlig del af deres virksomhed, fra forpligtelsen til at oprette udjævningshensættelser.

Hjemlandet kan også kræve af sine egne genforsikringsselskaber, at de opretter udjævningshensættelser for andre klasser af risici end kreditgenforsikring efter regler, der fastsættes af hjemlandet. Dette er på linje med gældende lovgivning om forsikring, navnlig direktiv 73/239/EØF samt direktiv 91/674/EØF om forsikringsselskabers årsregnskaber.

En logisk konsekvens af indførelsen af en tilsynsordning for genforsikringsselskaber, som hidtil ikke har været underlagt EU-retlige rammer, er afskaffelsen af kravet om sikkerhedsstillelse af aktiver til dækning af ikke optjente præmier og udestående erstatningshensættelser over for genforsikringsselskaber, som er genforsikret af et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til dette direktiv, eller et forsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til direktiv 73/239/EØF (skadesforsikring) eller direktiv 2002/83/EF (livsforsikring). En medlemsstat har dog fortsat kompetence til at forlange sikkerhedsstillelse af aktiver til dækning af ovennævnte forsikringsmæssige hensættelser for sine egne genforsikringsselskaber, hvis de er genforsikret af et tredjelandsgenforsikringsselskab, eftersom et sådant selskab ikke er underlagt tilsynsordningen baseret på én enkelt tilladelse og gensidig anerkendelse i dette direktiv.

Artikel 34 foreslår, at der lægges en kvalitativ metode til grund for investeringsreglerne. De særlige forhold, der gør sig gældende inden for genforsikring, gør, at denne metode er at foretrække frem for den mere kvantitative metode, der benyttes inden for direkte forsikring. Artiklen fastsætter, at aktiverne skal vælges ud fra arten af de forretninger, genforsikringsselskaber udfører, samt størrelsen og varigheden af de forventede erstatningsudgifter med henblik på at sikre tilstrækkelighed, likviditet, kvalitet, rentabilitet og matching i investeringerne. Inden for skadesforsikring skal matchingkravet ses i lyset af forretningspraksis og den iboende kompleksitet, der er forbundet med at fastslå varigheden af cash-flows inden for ansvarsforsikring. Investeringerne skal desuden være diversificerede og tilstrækkelig spredt til at give selskabet mulighed for at reagere på skiftende økonomiske omstændigheder.

Artikel 35-41: Solvensmargen for genforsikringsselskaber

En solvensmargen er et vigtigt element i et forsigtighedsbaseret tilsyn. Dette forslag fastsætter solvenskrav for genforsikringsselskaber, som er baseret på de gældende regler for forsikringsselskaber. Som anført tidligere er forsikring og genforsikring relaterede former for virksomhed, og solvenskravene for de to former for virksomhed bør som følge heraf være ensartede.

Hvad skadesgenforsikring angår, benytter forslaget kravene i skadesforsikringsdirektivet 73/239/EØF (artikel 37). På grund af den særlige karakter af visse typer af genforsikringsaftaler og specifikke forretningsområder indeholder forslaget dog mulighed for at forhøje den krævede solvensmargen. Skadesforsikringsdirektivet indeholder allerede bestemmelser om forhøjelse af solvensmargenen på 50 % for ansvarsforsikringer, fordi de er underlagt en særlig volatil risikoprofil. Forslaget indeholder bestemmelser om forhøjelse af solvensmargenen på op til 50 % for andre specifikke typer eller klasser af virksomhed end ansvarsforsikring. Justeringer af solvensmargenen foretages af Kommissionen efter høring af Forsikringskomitéen under udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, traktaten tillægger den. Sådanne foranstaltninger skal vedtages efter forskriftsproceduren i artikel 5 i afgørelse 1999/648/EF (artikel 55). En sådan forhøjelse af solvensmargenen vil kun gennemføres efter indgående analyse og omfattende høring af interesserede parter.

For at sikre lige konkurrencevilkår for genforsikringsselskaber og forsikringsselskaber, der udøver genforsikringsvirksomhed, indeholder forslaget bestemmelser om efterfølgende tilpasninger af skadesforsikringsdirektivet 73/239/EØF og livsforsikringsdirektivet 2002/83/EF. Som følge heraf er forsikringsselskaber, som udøver genforsikringsvirksomhed ved overtagelser af genforsikring, underlagt bestemmelserne i genforsikringsdirektivet vedrørende den krævede solvensmargen, hvis deres genforsikringsvirksomhed udgør en væsentlig del af deres samlede virksomhed (artikel 57, stk. 5, og artikel 59, stk. 8). Disse bestemmelser finder anvendelse, når afgørelsen om justering af den krævede solvensmargen for skadesgenforsikringsvirksomhed er blevet vedtaget af Kommissionen (artikel 43).

Hvad livsgenforsikring angår, beregnes den krævede solvensmargen efter reglerne i livsforsikringsdirektivet 2002/83/EF (artikel 38).

Udøver et genforsikringsselskab livs- og skadesgenforsikringsvirksomhed samtidig, skal den krævede solvensmargen dække den samlede sum af de krævede solvensmargener for både skades- og livsgenforsikringsvirksomheden (artikel 39).

Den faktiske solvensmargen udgøres af de aktiver, der er anført i artikel 36. De tilladte aktiver er de aktiver, der ved skades- og livsforsikringsdirektiverne allerede er tilladt til at udgøre solvensmargenen.

Artikel 40 omhandler den minimumsgarantifond, der kræves for at udøve genforsikringsvirksomhed. Garantifonden er den minimumskapital, som et genforsikringsselskab til enhver tid skal råde over for at drive genforsikringsvirksomhed med den fornødne finansielle soliditet. Forslaget fastsætter, at garantifonden skal være på mindst 3 mio. EUR. For captivegenforsikringsselskaber kan hjemlandet dog fastsætte garantifonden til 1 mio. EUR. Denne bestemmelse tager sigte på at tage højde for de særlige kendetegn ved captivegenforsikringsselskaber, navnlig det forhold, at de i reglen er små eller mellemstore selskaber, og at deres virksomhed alene drejer sig om at dække risici, der vedrører de selskaber, captivegenforsikreren tilhører.

Artikel 42-44: Genforsikringsselskaber i vanskeligheder - Tilbagekaldelse af tilladelsen

De kompetente myndigheder for et genforsikringsselskab skal have passende beføjelser til at gribe ind over for et genforsikringsselskab, hvis dets finansielle situation forværres, f.eks. hvis det ikke opretter tilstrækkelig store forsikringsmæssige hensættelser, eller solvensmargenen ikke når op på det påkrævede niveau. I så fald skal de kompetente myndigheder have beføjelse til at forlange, at der udarbejdes en finansiel plan, en genopretningsplan eller en redningsplan, eller til at forbyde genforsikringsselskabet at råde frit over dets aktiver.

Tilsvarende er det af afgørende betydning at fastsætte, at den tilladelse, genforsikringsselskabet har fået tildelt, kan tilbagekaldes i visse specifikke tilfælde (bl.a. manglende opfyldelse af betingelserne for tilladelsen, alvorligt brud på betingelserne og bestemmelserne for udøvelse af virksomheden osv.).

Reglerne i dette forslag er identiske med de regler, der i forvejen gælder for forsikringsselskaber.

Artikel 45-46: Udøvelse af genforsikringsvirksomhed i henhold til reglerne om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser

Et genforsikringsselskab, der har modtaget behørig tilladelse fra de kompetente myndigheder i hjemlandet, har ret til at udøve genforsikringsvirksomhed i hele EU i henhold til reglerne om fri etableringsret eller fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 4, stk. 1).

Artikel 45 fastsætter bestemmelser for det tilfælde, hvor et genforsikringsselskab, der udøver sin virksomhed i henhold til reglerne om fri etableringsret eller fri udveksling af tjenesteydelser, ikke overholder de retlige bestemmelser i værtslandet. Det arrangement, der foreslås benyttet, og som også er inspireret af det arrangement, der gælder i forsikringsdirektiverne, bygger på et samarbejde mellem de kompetente myndigheder i hjemlandet og værtslandet.

Artikel 46 fastslår princippet om ligebehandling af alle genforsikrede kreditorer i tilfælde af et genforsikringsselskabs likvidation derved, at der ikke sondres mellem dem af grunde, der vedrører måden, hvorpå genforsikringsaftalen blev indgået, dvs. enten i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Bestemmelsen indfører dog ikke en samordning af de nationale likvidationsregler. Denne koordination er sket for forsikringsselskabers vedkommende ved direktiv 2001/17/EF (direktiv om forsikringsselskabers likvidation) [13]. Det kan blive nødvendigt på et senere stadium og efter nøje overvejelser at tilpasse direktivet om forsikringsselskabers likvidation, således at genforsikringsselskaber bringes ind under dets anvendelsesområde.

[13] EFT L 110 af 20.4.2001, s. 28.

Artikel 47-50: Tredjelandsgenforsikringsselskaber

Genforsikringsselskaber, som har deres hjemsted i et tredjeland, og som udøver genforsikringsvirksomhed i en medlemsstat, må ikke behandles mere favorabelt end genforsikringsselskaber, som har deres hjemsted i den pågældende medlemsstat (artikel 47).

Artikel 48 åbner mulighed for at indgå aftaler med tredjelande om tilsynet med genforsikringsselskaber. Formålet med disse internationale aftaler er især at tilvejebringe en informationsudveksling mellem de kompetente myndigheder i EU og de pågældende tredjelande om genforsikringsselskaber samt at sikre gensidig anerkendelse af tilsynsregler og tilsynspraksis mellem EU og tredjelandene. Denne bestemmelse vil være af stor betydning for mulighederne for at nedbryde de reguleringsmæssige barrierer for genforsikring, som hindrer EU's genforsikringsselskaber i at få adgang til tredjelande.

Artikel 51-54: Rettigheder erhvervet af eksisterende genforsikringsselskaber - Genforsikringsselskaber, som indstiller deres virksomhed

Genforsikringsselskaber, som havde ret eller tilladelse til at udøve genforsikringsvirksomhed i henhold til bestemmelserne i hjemlandet før ikrafttrædelsen af dette direktivs gennemførelsesbestemmelser, kan fortsætte hermed uden at ansøge om tilladelse. Genforsikringsselskabet er dog underlagt bestemmelserne i direktivet, navnlig kravene vedrørende genforsikringsselskabets finansielle soliditet (forsikringsmæssige hensættelser, solvensmargen og garantifond), ledelsens professionelle evner og gode omdømme og egnetheden af de kvalificerede aktionærer. Direktivet giver medlemsstaterne mulighed for at tildele en overgangsperiode på to år for at undgå, at eksisterende genforsikringsselskaber løber ind i finansielle vanskeligheder på grund af den krævede indsats for at opfylde disse krav (artikel 51).

Derimod gælder direktivet ikke for genforsikringsselskaber, som på tidspunktet for direktivets gennemførelse er ophørt med at indgå nye genforsikringsaftaler og udelukkende forvalter deres eksisterende portefølje med henblik på at indstille deres virksomhed. Eftersom disse selskaber ikke er underlagt en ordning med én enkelt tilladelse i direktivet, er det imidlertid afgørende for gennemsigtigheden og retssikkerheden, at medlemsstaterne udarbejder en liste over de genforsikringsselskaber, der er berørt heraf, og videregiver denne til alle de øvrige medlemsstater (artikel 52).

Endelig giver artikel 53 et genforsikringsselskab ret til domstolsprøvelse af enhver afgørelse, der træffes over for det af de kompetente myndigheder under anvendelse af de nationale regler, der vedtages til gennemførelse af direktivet.

Artikel 55-56: Kommissionens gennemførelsesbeføjelser til at foretage tekniske tilpasninger af direktivet

Forslaget indeholder bestemmelser, der giver mulighed for at foretage tekniske tilpasninger af specifikke regler i direktivet. Direktivet giver Kommissionen gennemførelsesbeføjelser vedrørende de bestemmelser, der udtrykkeligt er opregnet i artikel 56. Under udøvelsen af sine gennemførelsesbeføjelser bistås Kommissionen af den Forsikringskomité, der er nedsat ved direktiv 91/675/EØF. De foranstaltninger, Kommissionen måtte vedtage, skal være underlagt proceduren i artikel 5, stk. 6, i afgørelse 1999/648/EF, som fastsætter de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen.

Gennemførelsesbeføjelserne skal især benyttes til at forhøje den krævede solvensmargen for specifikke kontrakttyper, aftaler eller aktiviteter inden for andre forsikringsklasser end ansvarsforsikring (artikel 37, stk. 3 og 4).

Artikel 57-60: Tekniske tilpasninger af direktiverne om skadesforsikring, livsforsikring og forsikringsgrupper

Indførelsen af EU-reguleringsrammer for genforsikring har indflydelse på de eksisterende forsikringsdirektiver (skadesforsikring, livsforsikring og forsikringsgrupper) [14]. I det omfang dette forslag, når det én gang er vedtaget, supplerer disse lovrammer for forsikringssektoren, forekommer det nødvendigt at tage højde for disse rammer for at sikre sammenhængende regelrammer. Som følge heraf skal de gældende forsikringsdirektiver tilpasses. Dette gælder f.eks. det indirekte tilsyn med et genforsikringsselskab, som udføres af de kompetente myndigheder for et forsikringsselskab, som har indgået en genforsikringsaftale med en EU-genforsikrer, som er underlagt direktivet [15]. De kompetente myndigheder for forsikringsselskabet må ikke afvise en sådan genforsikringsaftale af grunde, der direkte vedrører genforsikrerens finansielle soliditet.

[14] Skadesforsikring: direktiverne 73/239/EØF, 88/357/EØF og 92/49/EØF; livsforsikring: direktiv 2002/83/EØF; forsikringsgrupper: direktiv 98/78/EØF (EFT L 330 af 5.12.1998, s. 1).

[15] Eller et EU-forsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til skadesforsikrings- eller livsforsikringsdirektiverne (direktiverne 73/239/EØF og 2002/83/EF).

Forslaget indeholder også bestemmelser om afskaffelse af kravet om sikkerhedsstillelse for aktiver, der benyttes til at dække et forsikringsselskabs ikke optjente præmier og udestående erstatningshensættelser, når det er genforsikret hos et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til direktivet, eller hos et forsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til direktiv 73/239/EØF (skadesforsikring) eller direktiv 2002/83/EF (livsforsikring).

Disse tilpasninger er også foranlediget af sigtet om at underlægge direkte forsikringsselskaber, der overtager genforsikring, de solvenskrav, der måtte blive fastsat for genforsikringsselskaber, og derved sikre lige konkurrencevilkår mellem de forskellige selskaber, der driver genforsikringsvirksomhed (eller overtager genforsikring).

Direktiv 98/78/EF om forsikringsgrupper skal også tilpasses for at tage højde for det forhold, at EU-genforsikringsselskaber bliver underlagt en tilsynsordning [16]. En efterfølgende tilpasning af direktiv 2002/87/EF om finansielle konglomerater [17] vil også blive nødvendig.

[16] EFT L 330 af 5.12.1998, s. 1.

[17] EUT L 35 af 11.2.2003, s. 1.

Endvidere kan det blive nødvendigt at tilpasse direktiv 2001/17/EF for at bringe genforsikringsselskaber ind under dets anvendelsesområde, fordi de ikke på nuværende tidspunkt er underlagt direktivet om forsikringsselskabers likvidation. Der er behov for yderligere arbejde for at finde frem til de spørgsmål, som skal overvejes for at foretage passende tilpasninger.

2004/0097 (COD)

Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiver 73/239/EØF og 92/49/EØF og direktiverne 98/78/EF og 2002/83/EF

(EØS-relevant tekst)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 47, stk. 2, og artikel 55,

under henvisning til forslag fra Kommissionen [18],

[18] EUT C [...] af [...], s. [...].

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg [19],

[19] EUT C [...] af [...], s. [...].

under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget [20],

[20] EUT C [...] af [...], s. [...].

i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 251 [21], og

[21] EUT C [...] af [...], s. [...].

ud fra følgende betragtninger:

(1) Ved Rådets direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring [22], Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) [23] og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikring [24] fastsattes bestemmelserne om adgangen til at udøve direkte forsikringsvirksomhed i EU.

[22] EFT L 228 af 16.8.1973, s. 3.

[23] EFT L 228 af 11. 8. 1992. Direktivet er senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/87/EF (EUT L 35 af 11.2.2003, s. 1).

[24] EFT L 345 af 19.12.2002, s. 1.

(2) Disse direktiver udgør de retlige rammer for forsikringsselskabers udøvelse af forsikringsvirksomhed på det indre marked i henhold til både reglerne om fri etableringsret og reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser i medlemsstaterne for at gøre det lettere for forsikringsselskaber med hjemsted i Fællesskabet at dække forpligtelser inden for hele Fællesskabet og hermed gøre det muligt for forsikringstagerne at rette henvendelse ikke blot til forsikringsselskaber, der er etableret i deres eget hjemland, men også til forsikringsselskaber, der har deres hjemsted i Fællesskabet, og som er etableret i andre medlemsstater.

(3) Den ordning, der er fastsat ved disse direktiver, gælder for direkte forsikringsselskabers samlede virksomhed, både direkte forsikringsvirksomhed og genforsikringsvirksomhed i form af overtagelser af genforsikring; genforsikringsvirksomhed, der udøves af særlige genforsikringsselskaber, er imidlertid hverken underlagt denne ordning eller nogen anden ordning reguleret ved fællesskabsretten.

(4) Genforsikring er en vigtig finansiel aktivitet, fordi den gennem en bredere spredning af risici på verdensplan giver direkte forsikringsselskaber mulighed for at øge deres tegningskapacitet med henblik på at engagere sig i forsikringsvirksomhed og yde forsikringsdækning og også for at reducere deres kapitalomkostninger; desuden spiller genforsikring også en fundamental rolle for den finansielle stabilitet, idet den er en afgørende faktor for at sikre en stærk finansiel stilling og stabilitet på de direkte forsikringsmarkeder samt i hele det finansielle system via dens rolle som betydelig finansiel formidler og institutionel investor.

(5) Ved Rådets direktiv 64/225/EØF af 25. februar 1964 om ophævelse af begrænsningerne i etableringsfriheden og den fri udveksling af tjenesteydelser inden for genforsikring og retrocession [25] afskaffedes de restriktioner i den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser, der er relateret til genforsikrerens nationalitet eller hjemsted. Det afskaffede dog ikke de restriktioner, der skyldes forskellene i de nationale bestemmelser om den forsigtighedsbaserede regulering af genforsikring. Denne situation har ført til store forskelle i omfanget af tilsynet med genforsikringsselskaber i EU, hvilket skaber hindringer for udøvelsen af genforsikringsvirksomhed, f.eks. forpligtelsen for et genforsikringsselskab til at stille aktiver som sikkerhed for en del af de forsikringsmæssige hensættelser i det direkte forsikringsselskab og kravet om, at genforsikringsselskaber skal efterleve forskellige tilsynsregler i de forskellige medlemsstater, hvor de driver virksomhed, eller det indirekte tilsyn med de forskellige aspekter af et genforsikringsselskab, der udøves af de kompetente myndigheder for direkte forsikringsselskaber.

[25] EFT 56 af 4.4.1964, s. 878.

(6) Handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser pegede på genforsikring som en sektor, inden for hvilken der var behov for indgriben på EU-plan for at virkeliggøre det indre marked for finansielle tjenesteydelser. Desuden har betydelige finansielle fora som Den Internationale Valutafond og International Association of Insurance Supervisors (IAIS) fremhævet mangelen på harmoniserede tilsynsregler for genforsikringsvirksomhed på fællesskabsplan som et alvorligt hul i regelrammerne for finansielle tjenesteydelser, som burde udfyldes.

(7) Dette direktiv tager sigte på at indføre forsigtighedsbaserede regelrammer for genforsikringsvirksomhed i EU. Det er en del af EU-lovgivningen på forsikringsområdet, der tager sigte på at virkeliggøre det indre marked inden for forsikringssektoren.

(8) Dette direktiv er i overensstemmelse med det bredere internationale arbejde, som er blevet udført vedrørende forsigtighedsregler for genforsikring, især inden for International Association of Insurance Supervisors (IAIS).

(9) Dette direktiv følger den fremgangsmåde i EU-lovgivningen, der benyttes inden for direkte forsikring, og som består i at gennemføre en harmonisering på de vigtigste punkter i det omfang, det er nødvendigt og tilstrækkeligt for at sikre en gensidig anerkendelse af tilladelser og forsigtighedstilsynsordninger, som vil gøre det muligt at udstede én enkelt tilladelse, som dækker hele Fællesskabet, og at anvende princippet om hjemlandstilsyn.

(10) Derfor er adgang til og udøvelse af genforsikringsvirksomhed betinget af én enkelt administrativ tilladelse udstedt af myndighederne i den medlemsstat, hvor genforsikringsselskabet har sit hjemsted. Med denne tilladelse kan selskabet påbegynde sin virksomhed overalt i Fællesskabet i henhold til enten reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Filialmedlemsstaten eller den medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelser, må ikke kræve, at genforsikringsselskaber, der ønsker at udøve genforsikringsvirksomhed dér, og som allerede har fået en tilladelse i hjemlandet, ansøger om en ny tilladelse. Endvidere skal et genforsikringsselskab, som allerede har opnået tilladelse i hjemlandet, ikke underkastes det supplerende tilsyn eller den kontrol af deres finansielle soliditet, som udføres af de kompetente myndigheder for forsikringsselskaber, som er genforsikret i det pågældende genforsikringsselskab. Desuden skal det ikke være tilladt medlemsstaterne at kræve af et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i EU, at det skal stille aktiver som sikkerhed for sin andel af cedentens forsikringsmæssige hensættelser. Betingelserne for meddelelse eller tilbagekaldelse af en sådan tilladelse bør fastsættes nærmere. De kompetente myndigheder bør ikke meddele tilladelse eller forlænge tilladelsen til et genforsikringsselskab, der ikke opfylder betingelserne i dette direktiv.

(11) Dette direktiv bør gælde for genforsikringsselskaber, som udelukkende udøver genforsikringsvirksomhed og ikke er engageret i direkte forsikringsvirksomhed; det bør også gælde for de såkaldte "captivegenforsikringsselskaber", som oprettes eller ejes af andre industri-, erhvervs- eller finansvirksomheder end selskaber, som Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringsgruppe [26] gælder for, og som har til formål udelukkende at yde genforsikringsdækning for risici i de selskaber, som de tilhører.

[26] EFT L 330 af 5.12.1998, s. 1. Direktivet er senest ændret ved direktiv 2002/87/EF (EUT L 35 af 11.2.2003, s. 1).

(12) Direktivet bør dog ikke gælde for forsikringsselskaber, som direktiverne 73/239/EØF og 2002/83/EF finder anvendelse på; for dog at sikre, at forsikringsselskaber, som også udøver genforsikringsvirksomhed, er finansielt sunde, og at der tages højde for de specifikke forhold, der gør sig gældende for denne type virksomhed, i kapitalkravene til sådanne forsikringsselskaber, gælder bestemmelserne vedrørende solvensmargenen i genforsikringsselskaber i dette direktiv for genforsikringsvirksomhed, der udøves af disse forsikringsselskaber, hvis omfanget af deres genforsikringsvirksomhed udgør en væsentlig del af deres samlede virksomhed.

(13) Direktivet bør præcisere de kompetente myndigheders beføjelser og tilsynsmidler. Det bør påhvile de kompetente myndigheder for genforsikringsselskabet i hjemlandet at føre tilsyn med genforsikringsselskabernes finansielle soliditet, navnlig med deres solvens og oprettelsen af tilstrækkelige forsikringsmæssige hensættelser og med, at disse dækkes af kongruente aktiver.

(14) Medlemsstaternes kompetente myndigheder bør have de nødvendige kontrolbeføjelser til at sikre, at genforsikringsselskaber udøver deres virksomhed på betryggende vis i hele Fællesskabet, hvad enten det sker i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. De bør i særdeleshed kunne vedtage egnede beskyttelsesforanstaltninger eller pålægge sanktioner med det formål at forhindre uregelmæssigheder og overtrædelser af bestemmelserne vedrørende genforsikringstilsyn.

(15) Der bør tillades udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder og de myndigheder eller organer, der i kraft af deres funktion bidrager til at styrke det finansielle systems stabilitet. For at bevare oplysningernes fortrolige karakter bør antallet af modtagere være meget begrænset. Det er nødvendigt at fastsætte de betingelser, hvorunder ovennævnte udveksling af oplysninger er tilladt; når det endvidere er fastsat, at oplysninger kun kan videregives med de kompetente myndigheders udtrykkelige tilladelse, kan disse myndigheder i givet fald betinge deres samtykke af, at visse strenge krav overholdes. I denne forbindelse bør dette direktiv indeholde bestemmelser, der med henblik på at sikre et passende tilsyn fra de kompetente myndigheders side med genforsikringsselskaber sætter medlemsstaterne i stand til at indgå aftaler om informationsudveksling med tredjelande, forudsat at de videregivne oplysninger er underlagt passende garantier om overholdelse af tavshedspligt.

(16) Med henblik på at styrke tilsynet med genforsikringsselskaber bør det fastsættes, at en revisor i de i direktivet omhandlede tilfælde har pligt til hurtigt at underrette myndighederne, hvis han under udførelsen af sit hverv får kendskab til forhold, som alvorligt vil kunne skade den finansielle situation eller den administrative og regnskabsmæssige organisation i et genforsikringsselskab. I betragtning af det tilstræbte mål bør medlemsstaterne fastsætte, at denne pligt gælder i alle tilfælde, hvor en revisor under udførelsen af sit hverv i en virksomhed, som har snævre forbindelser med et genforsikringsselskab, konstaterer sådanne forhold. Revisorernes pligt til under visse omstændigheder at meddele myndighederne oplysninger om visse forhold og beslutninger i et genforsikringsselskab, som de har fået kendskab til under udførelsen af deres hverv i en anden virksomhed end et genforsikringsselskab, ændrer i sig selv hverken arten af deres hverv i den pågældende virksomhed eller den måde, hvorpå de skal udøve deres hverv i virksomheden.

(17) Der bør fastsættes bestemmelser for anvendelsen af dette direktiv på eksisterende genforsikringsselskaber, som allerede har opnået tilladelse eller har ret til at udøve genforsikringsvirksomhed i overensstemmelse med en medlemsstats bestemmelser inden dette direktivs ikrafttræden.

(18) For at genforsikringsselskaber skal kunne opfylde deres forpligtelser, skal hjemlandet forlange af genforsikringsselskaber, at de opretter passende forsikringsmæssige hensættelser. Størrelsen af sådanne forsikringsmæssige hensættelser skal fastsættes i overensstemmelse med direktiv 91/674/EØF af 19. december 1991 om forsikringsselskabers årsregnskaber og konsoliderede regnskaber [27], og for livsforsikringsvirksomheds vedkommende bør hjemlandet også kunne fastsætte mere specifikke regler i henhold til direktiv 2002/83/EF.

[27] EFT L 374 af 31.12.1991, s. 7. Direktivet er ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/51/EF (EUT L 178 af 17.7.2003, s. 16).

(19) Genforsikringsselskaber, som udøver genforsikringsvirksomhed inden for kreditforsikring, og hvis kreditgenforsikringsvirksomhed udgør mere end en mindre andel af deres samlede virksomhed, bør underlægges krav om oprettelse af udjævningshensættelser, som ikke udgør en del af solvensmargenen; disse hensættelser skal beregnes ved brug af en af de metoder, der er fastsat i direktiv 73/239/EØF, og som anerkendes som ækvivalente; endvidere bør dette direktiv tillade hjemlandet også at kræve af genforsikringsselskaber, som har hjemsted på dets område, at de opretter udjævningshensættelser for andre klasser af risici end kreditgenforsikring efter regler, der fastsættes af hjemlandet.

(20) Genforsikringsselskaber skal råde over aktiver til dækning af de forsikringsmæssige hensættelser, der skal tage hensyn til arten af de forretninger, som genforsikringsselskabet udfører, bl.a. arten, størrelsen og varigheden af de forventede erstatningsudgifter, med henblik på at sikre tilstrækkelighed, likviditet, sikkerhed, kvalitet, rentabilitet og matching i dets investeringer, idet selskabet skal sikre en passende diversificering og spredning af sine anbringelser, så selskabet har mulighed for at reagere hensigtsmæssigt på skiftende økonomiske omstændigheder, bl.a. udviklingen på kapitalmarkederne og ejendomsmarkedet eller katastrofer med stor virkning.

(21) Det er nødvendigt, at genforsikringsselskaberne ud over de forsikringsmæssige hensættelser råder over en supplerende reserve, en såkaldt solvensmargen, i form af frie midler og efter aftale med den kompetente myndighed af andre implicitte formuebestanddele, der skal beskytte dem mod negative udsving i deres forretninger. Dette krav er et vigtigt element i et forsigtighedsbaseret tilsyn. I afventning af revisionen af den eksisterende solvensmargenordning, som Kommissionen er ved at gennemføre under det såkaldte "Solvency II"-projekt, bør de regler, der gælder i eksisterende lovgivning inden for direkte forsikring, finde anvendelse ved fastsættelsen af den krævede solvensmargen for genforsikringsselskaber.

(22) For at tage højde for den særlige karakter af visse kontrakttyper og forretningsområder inden for genforsikring bør der fastsættes bestemmelser, der muliggør tilpasninger i beregningen af den krævede solvensmargen; disse tilpasninger bør foretages af Kommissionen efter høring af den Forsikringskomité, der blev nedsat ved Rådets direktiv 91/675/EØF [28], under udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, den har fået tildelt ved traktaten. Disse foranstaltninger bør vedtages efter forskriftsproceduren i artikel 5 i Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen [29].

[28] EFT L 374 af 31.12.1991, s. 32.

[29] EFT L 184 af 17.7.1999, s. 23.

(23) Listen over elementer, som kan udgøre den faktiske solvensmargen, der fastsættes ved dette direktiv, skal være den, der er omhandlet i direktiverne 73/239/EØF og 2002/83/EF.

(24) Genforsikringsselskaber skal også have en garantifond, så det sikres, at de råder over tilstrækkelige ressourcer, når de oprettes, og at solvensmargenen i forbindelse med de efterfølgende forretninger under ingen omstændigheder falder ned under et sikkerhedsminimum; for dog at tage højde for de særlige forhold, der gør sig gældende for captivegenforsikringsselskaber, bør der fastsættes bestemmelser, der giver hjemlandet mulighed for at fastsætte en minimumsgarantifond for captivegenforsikringsselskaber af en mindre størrelse.

(25) Visse bestemmelser i dette direktiv fastsætter minimumsnormer. Et hjemland bør kunne fastsætte strengere regler for genforsikringsselskaber, der har opnået tilladelse fra dets kompetente myndigheder, især solvensmargenkrav.

(26) Det er nødvendigt at fastsætte foranstaltninger for det tilfælde, at genforsikringsselskabets finansielle situation skulle udvikle sig således, at det bliver vanskeligt for det at opfylde sine forpligtelser. I særlige tilfælde er der også behov for, at de kompetente myndigheder bemyndiges til at gribe ind på et tilstrækkelig tidligt tidspunkt, men i udøvelsen af denne bemyndigelse bør de kompetente myndigheder oplyse genforsikringsselskaberne om årsagerne til sådanne tilsynsforanstaltninger i overensstemmelse med principperne om sund offentlig forvaltning og rimelig behandling. Så længe der hersker en sådan situation, bør de kompetente myndigheder ikke kunne attestere, at genforsikringsselskabet har en tilstrækkelig solvensmargen.

(27) Det er nødvendigt at fastsætte bestemmelser om samarbejde mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder for at sikre, at et genforsikringsselskab, der udøver sin virksomhed i henhold til reglerne om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser, opfylder de bestemmelser, der gælder for det i værtslandet.

(28) Der skal være adgang til domstolsprøvelse, hvis en tilladelse nægtes eller tilbagekaldes.

(29) Det er vigtigt at fastsætte, at genforsikringsselskaber, som har hjemsted uden for EU og udøver genforsikringsvirksomhed i EU, ikke bør gives en mere favorabel behandling end den, der gives genforsikringsselskaber, som har hjemsted i en medlemsstat.

(30) For at tage hensyn til de internationale aspekter af genforsikring bør der være mulighed for indgåelse af internationale aftaler med et tredjeland, som tager sigte på at definere tilsynsmidlerne for genforsikringsselskaber, som driver virksomhed på hver kontraherende parts område.

(31) Der bør fastsættes en smidig procedure, der gør det muligt at vurdere den forsigtighedstilsynsmæssige ækvivalens med tredjelande på et fællesskabsgrundlag, således at liberaliseringen af genforsikringstjenesteydelser i tredjelande øges, hvad enten dette sker ved etablering af virksomhed eller grænseoverskridende levering af tjenesteydelser. Med henblik herpå bør dette direktiv fastlægge procedurer for forhandling med tredjelande.

(32) Kommissionen bør bemyndiges til at vedtage gennemførelsesforanstaltninger, forudsat at disse ikke ændrer væsentlige elementer i direktivet. Disse gennemførelsesforanstaltninger bør forberede Fællesskabet på den fremtidige udvikling inden for genforsikring. De nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv bør vedtages i overensstemmelse med afgørelse 1999/468/EF.

(33) De gældende fællesskabsretlige rammer for forsikringssektoren bør ændres for at tage højde for den nye tilsynsordning for genforsikringsselskaber, der fastsættes ved dette direktiv, og for at sikre ensartede regelrammer for hele forsikringssektoren. Navnlig bør de gældende bestemmelser, der tillader de myndigheder, der har kompetence inden for tilsynet med direkte forsikringsselskaber, at føre "indirekte tilsyn" med genforsikringsselskaber, tilpasses. Endvidere bør de gældende bestemmelser, hvorved medlemsstaterne kan kræve, at forsikringsselskaber skal stille aktiver som sikkerhed for de forsikringsmæssige hensættelser, når forsikringsselskabet er genforsikret i et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til dette direktiv, eller i et forsikringsselskab, afskaffes. Endelig bør der fastsættes bestemmelser om, at den solvensmargen, der kræves af forsikringsselskaber, der udøver genforsikringsvirksomhed, når denne virksomhed udgør en væsentlig del af deres samlede virksomhed, skal underkastes reglerne om solvenskrav for genforsikringsselskaber i dette direktiv. Direktiverne 73/239/EØF, 92/49/EØF og 2002/83/EF bør derfor ændres i overensstemmelse hermed.

(34) Direktiv 98/78/EF bør ændres for at garantere, at genforsikringsselskaber i en forsikrings- eller genforsikringsgruppe er underkastet det samme supplerende tilsyn som forsikringsselskaber, der på nuværende tidspunkt tilhører en forsikringsgruppe.

(35) Sigtet med dette direktiv, nemlig indførelse af retlige rammer for adgang til udøvelse af genforsikringsvirksomhed, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af den foreslåede handlings omfang og virkninger bedre gennemføres på fællesskabsplan. Fællesskabet kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, er direktivet begrænset til, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. Eftersom dette direktiv fastsætter minimumsnormer, kan medlemsstaterne fastsætte strengere regler -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

AFSNIT I - ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER

Artikel 1 - Anvendelsesområde

1. Dette direktiv fastsætter regler for adgang til og udøvelse af selvstændig genforsikringsvirksomhed gennem genforsikringsselskaber, der alene udøver genforsikringsvirksomhed, og som er etableret i en medlemsstat eller ønsker at etablere sig i en medlemsstat.

2. Direktivet gælder ikke for:

a) forsikringsselskaber, som direktiverne 73/239/EØF og 2002/83/EF finder anvendelse på

b) de former for virksomhed og organer, der er nævnt i artikel 3, stk. 1 og 2, i direktiv 73/239/EØF

c) de former for virksomhed og organer, der er nævnt i artikel 3 i direktiv 2002/83/EF

d) genforsikringsvirksomhed, der udøves af en medlemsstats regering, når denne af grunde, der vedrører væsentlige offentlige interesser, handler som genforsikrer i sidste instans under omstændigheder, hvor denne rolle er nødvendig som følge af en markedssituation, hvor det er objektivt umuligt at opnå genforsikringsdækning på markedsvilkår.

Artikel 2 - Definitioner

1. I dette direktiv forstås ved:

a) "genforsikring" den form for virksomhed, der består i overtagelse af risici cederet af et forsikringsselskab, et andet genforsikringsselskab eller en arbejdsmarkedspensionskasse, der falder ind under anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/41/EF [30]

[30] EUT L 235 af 23.9.2003, s. 10.

b) "genforsikringsselskab" et selskab, som har opnået administrativ tilladelse i overensstemmelse med artikel 3

c) "filial" et genforsikringsselskabs agenturer eller filialer

d) "etableret forretningssted" et genforsikringsselskabs vedtægtsmæssige hjemsted eller filial, jf. litra c)

e) "hjemland" den medlemsstat, hvor hjemstedet for genforsikringsselskabet er beliggende

f) "filialmedlemsstat" den medlemsstat, hvor filialen af et genforsikringsselskab er beliggende

g) "værtsland" den medlemsstat, hvor et genforsikringsselskab har en filial eller præsterer tjenesteydelser

h) "kontrol" den forbindelse, der findes mellem et moderselskab og dets datterselskab, som defineret i artikel 1 i Rådets direktiv 83/349/EØF [31], eller en forbindelse af samme art mellem en fysisk eller juridisk person og en virksomhed

[31] EFT L 193 af 18.7.1983, s. 1.

i) "kvalificeret deltagelse" direkte eller indirekte besiddelse af mindst 10 % af kapitalen eller stemmerettighederne eller enhver anden mulighed for at udøve en betydelig indflydelse på driften af det selskab, hvori der besiddes en kapitalandel

j) "moderselskab" en modervirksomhed som defineret i artikel 1 og 2 i direktiv 83/349/EØF

k) "datterselskab" en dattervirksomhed som defineret i artikel 1 og 2 i direktiv 83/349/EØF

l) "kompetente myndigheder" de nationale myndigheder, der ved lov eller anden forskrift er bemyndiget til at føre tilsyn med genforsikringsselskaber

m) "snævre forbindelser" en situation, hvor to eller flere fysiske eller juridiske personer er knyttet til hinanden gennem:

(i) "kapitalinteresser", hvorved forstås besiddelse af mindst 20 % af stemmerettighederne eller af kapitalen i en virksomhed, enten direkte eller gennem kontrol, eller

(ii) "kontrol" i alle de i artikel 1, stk. 1 og 2, i direktiv 83/349/EØF nævnte tilfælde eller en forbindelse af samme art mellem en fysisk eller juridisk person og en virksomhed

n) "captivegenforsikringsselskab" et genforsikringsselskab, der enten er ejet: af en anden finansiel virksomhed end et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller en forsikrings- eller genforsikringskoncern, som direktiv 98/78/EØF finder anvendelse på, eller af et eller flere ikke-finansielle virksomheder, som har til formål udelukkende at yde genforsikringsdækning for risiciene i den eller de virksomheder, som den tilhører, eller i den eller de virksomheder i den koncern, som captivegenforsikringsselskabet er en del af.

2. Med henblik på stk. 1, litra c), sidestilles et selskabs permanente tilstedeværelse på en medlemsstats område med et agentur eller en filial, også selv om denne tilstedeværelse ikke har form af en filial eller et agentur, men blot af et kontor, der ledes af selskabets eget personale, eller af en uafhængig person, som har en fast bemyndigelse til at handle på selskabets vegne i lighed med et agentur.

Med henblik på stk. 1, litra i), og i forbindelse med artikel 12, 19, 20 og 21 samt de andre niveauer af deltagelse, der er omhandlet i artikel 14, tages de stemmerettigheder, der er nævnt i artikel 92 i direktiv 2001/34/EF [32], i betragtning.

[32] EFT L 184 af 6.7.2001, s. 66.

Med henblik på stk. 1, litra k), anses ethvert datterselskab af et datterselskab også for at være datterselskab af det selskab, der er det endelige moderselskab for disse selskaber.

Med henblik på stk. 1, litra m), anses et datterselskab af et datterselskab også for at være datterselskab af det moderselskab, der står i spidsen for disse selskaber.

Med henblik på stk. 1, litra m), anses en situation, hvor to eller flere fysiske eller juridiske personer er varigt knyttet til den samme person gennem kontrol, også for at være en snæver forbindelse.

3. Hver gang der i dette direktiv henvises til euroen, er modværdien i national valuta, som skal anvendes pr. 31. december hvert år, lig med værdien på den sidste dag i den forudgående oktober måned, på hvilken euroens modværdier i alle relevante fællesskabsvalutaer foreligger.

AFSNIT II - ADGANG TIL UDØVELSE AF GENFORSIKRINGSVIRKSOMHED

MEDDELELSE AF TILLADELSE TIL GENFORSIKRINGSSELSKABET

Artikel 3 - Princippet om meddelelse af tilladelse

Adgang til udøvelse af genforsikringsvirksomhed er betinget af en forudgående administrativ tilladelse.

Ansøgning om denne tilladelse skal indgives til hjemlandets kompetente myndigheder af:

a) genforsikringsselskaber, der etablerer hjemsted på denne medlemsstats område

b) genforsikringsselskaber, der efter at have modtaget tilladelse udvider deres virksomhed til anden genforsikringsvirksomhed end den, for hvilken der er opnået tilladelse.

Artikel 4 - Omfanget af tilladelsen

1. En tilladelse meddelt i medfør af artikel 3 gælder for hele Fællesskabet. Den giver et genforsikringsselskab ret til at udøve virksomhed i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

2. Tilladelsen gives til udøvelse af skadesgenforsikringsvirksomhed, livsgenforsikringsvirksomhed og alle former for genforsikringsvirksomhed i henhold til ansøgerens ansøgning.

Den skal vurderes på baggrund af den driftsplan, der skal forelægges i henhold til artikel 6, litra b), og artikel 11, og opfyldelsen af de betingelser, der er fastsat for tilladelsen af den medlemsstat, i hvilken der ansøges om tilladelse.

Artikel 5 - Genforsikringsselskabets form

1. Hjemlandet skal kræve, at genforsikringsselskaber, der ansøger om tilladelse, antager en af de i bilag I anførte former.

Et genforsikringsselskab kan ligeledes tage form af et europæisk selskab, som dette defineres i Rådets forordning (EF) nr. 2157/2001 [33].

[33] EFT L 294 af 10.11.2001, s. 1.

2. Medlemsstaterne kan i givet fald oprette selskaber i en offentligretlig form, når disse virksomheders formål er udøvelse af genforsikringsvirksomhed på samme vilkår som dem, der gælder for privatretlige selskaber.

Artikel 6 - Betingelser

Hjemlandet skal kræve, at hvert genforsikringsselskab, for hvilket der ansøges om tilladelse:

a) begrænser sine målsætninger til udøvelse af genforsikringsvirksomhed og relaterede aktiviteter; dette krav kan omfatte at udøve funktionen som holdingselskab og virksomhed i relation til de aktiviteter i den finansielle sektor, der er omhandlet i artikel 2, stk. 8, i direktiv 2002/87/EF [34]

[34] EUT L 35 af 11.2.2003, s. 1.

b) fremlægger en driftsplan, der er i overensstemmelse med artikel 11

c) råder over den i artikel 40, stk. 2, fastsatte minimumsgarantifond

d) faktisk ledes af personer med et godt omdømme og passende kvalifikationer og erhvervserfaring.

Artikel 7 - Snævre forbindelser

1. Foreligger der snævre forbindelser mellem et genforsikringsselskab og andre fysiske eller juridiske personer, meddeler de kompetente myndigheder kun deres tilladelse, hvis disse forbindelser ikke hæmmer dem i varetagelsen af deres tilsynsopgaver.

De kompetente myndigheder afslår ligeledes at meddele tilladelse, hvis de hæmmes i varetagelsen af deres tilsynsopgaver på grund af love eller administrative bestemmelser i et tredjeland, der gælder for en eller flere fysiske eller juridiske personer, som genforsikringsselskabet har snævre forbindelser med, eller på grund af problemer i forbindelse med anvendelsen heraf.

2. De kompetente myndigheder skal kræve, at genforsikringsselskaberne meddeler dem de oplysninger, de har behov for, for at myndighederne til enhver tid kan sikre sig, at de i stk. 1 omhandlede betingelser er opfyldt.

Artikel 8 - Genforsikringsselskabets hovedkontor

Medlemsstaterne skal kræve, at genforsikringsselskaber har hovedkontor og vedtægtsmæssigt hjemsted i samme medlemsstat.

Artikel 9 - Policebetingelser og tariffer

1. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne opretholder eller indfører love eller administrative bestemmelser, der foreskriver godkendelse af vedtægterne og fremlæggelse af alt materiale, der er nødvendigt for den normale gennemførelse af tilsynet.

2. Medlemsstaterne må dog ikke fastsætte bestemmelser, der foreskriver forudgående godkendelse eller løbende anmeldelse af de almindelige og specielle betingelser i forsikringspolicer, af tariffer og af formularer og andre trykte dokumenter, som et genforsikringsselskab agter at anvende over for overdragende eller retrocederende selskaber.

Artikel 10 - Markedets økonomiske behov

Medlemsstaterne må ikke kræve, at ansøgninger om tilladelse behandles under hensyntagen til markedets økonomiske behov.

Artikel 11 - Driftsplan

1. Den i artikel 6, litra b), nævnte driftsplan skal indeholde oplysninger eller dokumentation vedrørende:

a) arten af de risici, som selskabet har til hensigt at dække

b) hvilke typer genforsikringsarrangementer, genforsikringsselskabet agter at indgå med overdragende selskaber

c) grundprincipperne for retrocession

d) sammensætningen af minimumsgarantifonden

e) de anslåede omkostninger i forbindelse med opbygningen af administrationen og distributionsnettet samt de finansielle midler, der agtes afsat til dækning af disse omkostninger.

2. Ud over kravene i stk. 1 skal driftsplanen for de første tre regnskabsår indeholde:

a) de anslåede administrationsomkostninger bortset fra omkostninger i forbindelse med administrationens opbygning, navnlig de løbende almindelige omkostninger og provisioner

b) de anslåede præmier eller bidrag og erstatningsudgifter

c) en prognosticeret balance

d) de anslåede finansielle midler til dækning af forpligtelser og solvensmargen.

Artikel 12 - Aktionærer og selskabsdeltagere, der besidder en kvalificeret deltagelse

Hjemlandets kompetente myndigheder meddeler ikke et selskab tilladelse til at påbegynde genforsikringsvirksomhed, før de har fået meddelelse om navnene på alle aktionærer eller selskabsdeltagere, det være sig fysiske eller juridiske personer, der direkte eller indirekte besidder en kvalificeret deltagelse i selskabet, og om størrelsen af deres kapitalandel.

Samme myndigheder nægter at meddele tilladelse, hvis de under hensyn til nødvendigheden af at sikre en sund og forsigtig forvaltning af genforsikringsselskabet ikke er overbevist om aktionærernes eller selskabsdeltagernes egnethed.

Artikel 13 - Afslag på tilladelse

Enhver beslutning om afslag skal klart begrundes og meddeles det pågældende selskab.

Hver medlemsstat fastsætter adgang til domstolsprøvelse i henhold til artikel 53 for enhver beslutning om afslag.

Samme adgang til domstolsprøvelse indføres for det tilfælde, at de kompetente myndigheder endnu ikke har afgivet svar på ansøgningen om tilladelse inden udløbet af en frist på seks måneder fra modtagelsesdatoen.

Artikel 14 - Forudgående konsultation med de kompetente myndigheder i de andre medlemsstater

1. Der skal finde forudgående konsultation sted med de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat om meddelelse af tilladelse til et genforsikringsselskab, der:

a) enten er datterselskab af et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i denne anden medlemsstat, eller

b) er datterselskab af moderselskabet for et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i denne anden medlemsstat, eller

c) kontrolleres af samme fysiske eller juridiske person, der kontrollerer et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er meddelt tilladelse i denne anden medlemsstat.

2. Der skal finde forudgående konsultation sted med den kompetente myndighed i den medlemsstat, der fører tilsyn med kreditinstitutter eller investeringsselskaber, om meddelelse af tilladelse til et genforsikringsselskab, der:

a) er datterselskab af et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der har fået tilladelse i Fællesskabet, eller

b) er datterselskab af et moderselskab for et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der har fået tilladelse i Fællesskabet, eller

c) kontrolleres af samme fysiske eller juridiske person, der kontrollerer et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der har fået tilladelse i Fællesskabet.

3. Der skal især finde konsultation sted mellem de i stk. 1 og 2 omhandlede relevante kompetente myndigheder ved vurderingen af aktionærernes egnethed og hæderlighed samt af omdømmet og erfaringerne hos direktørerne for et andet foretagende i samme koncern. Myndighederne udveksler alle oplysninger om aktionærers egnethed og hæderlighed samt om direktørers omdømme og erfaringer, som har betydning for de øvrige involverede kompetente myndigheder, for meddelelsen af tilladelse og for den løbende vurdering af, om driftsbetingelserne er opfyldt.

AFSNIT III - BETINGELSER FOR UDØVELSE AF GENFORSIKRINGSVIRKSOMHED

Kapitel 1 - Principper og metoder for det finansielle tilsyn

AFDELING 1 - KOMPETENTE MYNDIGHEDER OG GENERELLE REGLER

Artikel 15 - Kompetente myndigheder og målgruppe for tilsynet

1. Ansvaret for det finansielle tilsyn med et genforsikringsselskab, herunder tilsyn med den virksomhed, det udøver gennem filialer og i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, henhører udelukkende under hjemlandets kompetence.

Hvis de kompetente myndigheder i værtslandet har grund til at tro, at et genforsikringsselskabs virksomhed vil kunne skade dets finansielle soliditet, underretter de de kompetente myndigheder i genforsikringsselskabets hjemland herom. Hjemlandets kompetente myndigheder kontrollerer, om genforsikringsselskabet overholder de i dette direktiv fastsatte forsigtighedsregler.

2. Det finansielle tilsyn, jf. stk. 1, dækker genforsikringsselskabets samlede virksomhed og omfatter navnlig kontrol med selskabets solvens og oprettelsen af forsikringsmæssige hensættelser og de aktiver, der medgår til dækning heraf i overensstemmelse med de regler og den praksis, der gælder i hjemlandet, i henhold til bestemmelser, der er vedtaget på fællesskabsplan.

3. Et genforsikringsselskabs hjemland kan ikke afvise en retrocessionskontrakt indgået af genforsikringsselskabet med et genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til dette direktiv, eller et forsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til direktiverne 73/239/EØF eller 2002/83/EF, af grunde, der direkte vedrører det pågældende genforsikringsselskabs eller forsikringsselskabs finansielle soliditet.

4. Hjemlandets kompetente myndigheder skal kræve, at der i alle genforsikringsselskaber findes en sund administrativ og regnskabsmæssig praksis og passende interne kontrolprocedurer.

Artikel 16 - Tilsyn med filialer i andre medlemsstater

Når et genforsikringsselskab, der har fået tilladelse i en medlemsstat, udøver sin virksomhed gennem en filial i en anden medlemsstat, skal filialmedlemsstaten sørge for, at hjemlandets kompetente myndigheder efter forudgående meddelelse herom til filialmedlemsstatens kompetente myndigheder selv eller ved personer, de bemyndiger hertil, på stedet kan kontrollere de oplysninger, der er nødvendige for det finansielle tilsyn med selskabet. Filialmedlemsstatens kompetente myndigheder kan deltage i denne kontrol.

Artikel 17 - Beretning, tilsynsmæssigt og statistisk materiale: tilsynsbeføjelser

1. Hver medlemsstat pålægger de genforsikringsselskaber, der har deres vedtægtsmæssige hjemsted på dens område, hvert år at aflægge beretning over deres samlede virksomhed, deres finansielle situation og deres solvens.

2. Medlemsstaterne kræver af de genforsikringsselskaber, der har deres hjemsted på deres område, at de regelmæssigt fremlægger materiale, inklusive statistisk materiale, der er nødvendigt for udøvelsen af tilsynet. De kompetente myndigheder sender hinanden alt materiale og al information, der har relevans for udøvelsen af tilsynet.

3. Hver medlemsstat tager alle nødvendige skridt til at sikre, at de kompetente myndigheder har de fornødne beføjelser og midler til at føre tilsyn med aktiviteterne i genforsikringsselskaber med vedtægtsmæssigt hjemsted på dens område, herunder med virksomhed udøvet uden for dette område.

De kompetente myndigheder skal bl.a. have mulighed for:

a) at foretage indgående undersøgelser af genforsikringsselskabets situation og samlede virksomhed, navnlig ved indhentning af oplysninger eller rekvirering af dokumentation vedrørende genforsikrings- og retrocessionsvirksomheden og ved kontrol på stedet i det pågældende genforsikringsselskabs forretningslokaler

b) at træffe en hvilken som helst foranstaltning over for genforsikringsselskabet, dets ledelse eller personer, som kontrollerer selskabet, som er passende og nødvendig for at sikre, at genforsikringsselskabets virksomhed fortsat overholder de love og administrative bestemmelser, som genforsikringsselskaber skal overholde i den enkelte medlemsstat

c) at sikre gennemførelse af disse foranstaltninger, om nødvendigt gennem tvangsforanstaltninger og i givet fald ved rettens hjælp.

Medlemsstaterne kan ligeledes fastsætte, at de kompetente myndigheder skal have mulighed for at indhente alle oplysninger vedrørende genforsikringsaftaler, som mæglere er i besiddelse af.

Artikel 18 - Overdragelse af forsikringsbestand

Hver medlemsstat tillader på de i den nationale lovgivning fastsatte betingelser, at genforsikringsselskaber, der har hjemsted på dens område, overdrager hele eller en del af deres forsikringsbestand, hvad enten den består af aftaler indgået i henhold til reglerne om fri etableringsret eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, til et overtagende selskab, der er etableret i Fællesskabet, hvis de kompetente myndigheder i det overtagende selskabs hjemland godtgør, at selskabet under hensyntagen til overdragelsen har den fornødne solvensmargen, jf. kapitel 3.

AFDELING 2 - KVALIFICERET DELTAGELSE

Artikel 19 - Erhvervelser

Medlemsstaterne skal forlange af enhver fysisk eller juridisk person, der påtænker direkte eller indirekte at erhverve en kvalificeret deltagelse i et genforsikringsselskab, at denne forinden underretter de kompetente myndigheder i hjemlandet herom med angivelse af størrelsen af den kapitalandel, der påtænkes erhvervet. Denne fysiske eller juridiske person skal ligeledes underrette hjemlandets kompetente myndigheder, hvis vedkommende påtænker at forøge sin kvalificerede deltagelse så meget, at vedkommendes andel af stemmerettigheder eller kapitalandele derved når op på eller overstiger en tærskel på 20 %, 33 % eller 50 %, eller at genforsikringsselskabet derved bliver vedkommendes datterselskab.

Hjemlandets kompetente myndigheder skal inden for en frist på højst tre måneder fra datoen for den i første afsnit nævnte underretning gøre indsigelse mod den påtænkte erhvervelse eller forøgelse, hvis de under hensyn til nødvendigheden af at sikre en sund og forsigtig forvaltning af genforsikringsselskabet ikke er overbevist om den i første afsnit nævnte fysiske eller juridiske persons egnethed. Hvis myndighederne ikke gør indsigelse, kan de fastsætte en frist for gennemførelsen af den pågældende erhvervelse eller forøgelse.

Artikel 20 - Finansielle selskabers erhvervelser

Hvis erhververen af de i artikel 19 omhandlede kapitalandele er et forsikringsselskab, et genforsikringsselskab, et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der er meddelt tilladelse i en anden medlemsstat, eller et moderselskab for et sådant selskab eller en fysisk eller juridisk person, der kontrollerer et sådant selskab, og hvis det selskab, hvori erhververen overvejer at deltage, som følge af denne erhvervelse bliver et datterselskab af erhververen eller bliver omfattet af dennes kontrol, skal der foretages en vurdering af erhvervelsen i form af den i artikel 14 nævnte forudgående konsultation.

Artikel 21 - Afhændelser

Medlemsstaterne skal kræve, at enhver fysisk eller juridisk person, der påtænker direkte eller indirekte at opgive sin besiddelse af en kvalificeret deltagelse i et genforsikringsselskab, forinden underretter hjemlandets kompetente myndigheder herom med angivelse af størrelsen af den kapitalandel, der derefter besiddes.

Denne person skal ligeledes underrette de kompetente myndigheder, hvis vedkommende har til hensigt at formindske sin kvalificerede deltagelse så meget, at vedkommendes andel af stemmerettigheder eller kapitalandele derved når ned under en tærskel på 20 %, 33 % eller 50 %, eller at genforsikringsselskabet derved ophører med at være vedkommendes datterselskab.

Artikel 22 - Genforsikringsselskabets underretning af den kompetente myndighed

Så snart genforsikringsselskaber har fået kendskab dertil, giver de hjemlandets kompetente myndigheder meddelelse om de erhvervelser eller afhændelser af andele i deres kapital, som bevirker, at deltagelsen stiger over eller falder under en af de tærskler, som er nævnt i artikel 19 og 21.

Endvidere medd