Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Fiskeriforvaltning i Middelhavet« (98/C 129/07)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 10. juli 1997 i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde udtalelse om »Fiskeriforvaltning i Middelhavet«.

Det forberedende arbejde blev overdraget til Sektionen for Landbrug og Fiskeri, som vedtog sin udtalelse den 5. februar 1998 (ordfører: Muñiz Guardado).

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 352. plenarforsamling af 25. og 26. februar 1998, mødet den 25. februar 1998, med 118 stemmer for, ingen imod og 1 stemme hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Denne udtalelse om fiskeriforvaltning i Middelhavet omhandler et vigtigt, komplekst og vanskeligt spørgsmål, hvis særtræk nødvendiggør en særlig indfaldsvinkel.

1.2. I Middelhavet opererer forskellige fartøjer, nemlig fra EU-landene, fra de lande, som ligger ud til Middelhavet, og fra tredjelande. EU-fartøjerne er underkastet strenge regler (EU-regler og i visse tilfælde nationale regler), mens der for fartøjer fra tilgrænsende ikke-EF-lande gælder særlige regler for hvert land; endelig kan tredjelandes fartøjer, som fisker efter vandrefiskearter (tun og sværdfisk) fiske frit og næsten helt uden kontrol, hvilket afstedkommer en stadig mere uholdbar forværring for alle de tilgrænsende lande og især for EU-landene.

1.3. Der er behov for reel, overordnet harmonisering, da EU-fiskerne har svært ved at forstå, at de skal overholde nogle regler (nationale/EU-), som ikke er harmoniserede med reglerne for de øvrige Middelhavsfiskere.

1.4. EU-fiskerne erkender, at man bør regulere og beskytte fiskerizoner, som er i fare for at udtømmes, men kan ikke acceptere, at andre ikke-regulerede fartøjer udnytter fiskerizonebeskyttelsen på EU-fiskernes bekostning.

1.5. Den 7. og 8. juni 1997 holdtes et møde i Ibiza (Spanien) med repræsentanter for de 88 organisationer af Middelhavsfiskere; her blev det endnu en gang understreget, at der består et presserende behov for en global ordning, effektiv forvaltning og tiltag til kontrol med de tilgrænsende landes og tredjelandes fartøjer samt med fartøjer under bekvemmelighedsflag for på denne måde at bekæmpe den overfiskning, som de fleste arter i Middelhavet er udsat for.

1.6. Spørgsmålets betydning har allerede givet stødet til to diplomatkonferencer, nemlig en på Kreta (Grækenland) i 1994 og en i Venedig (Italien) i 1996. På konferencerne drøftede man Middelhavets fremtid, og der blev afgivet mange erklæringer, men efterhånden som tiden går, må sektoren konstatere, at hensigterne ikke har udmøntet sig i konkrete tiltag, som kan sætte skub i en løsning af problemerne.

1.7. De kompetente organer bør gøre hurtigere og mere effektive fremskridt. Situationen er alvorlig, men der reageres stadig alt for tilbageholdende; det skorter på realitetssans og vilje til at finde frem til løsninger, selv om der i de seneste måneder er vedtaget nogle foranstaltninger på nationalt plan (omstilling, med EU-midler, fra drivgarn i Italien, oprettelse af en beskyttet zone i Spanien).

1.8. Andre former for tiltag, som er krævet fra flere sider, er imidlertid endnu ikke taget under overvejelse. Som eksempler kan nævnes handelsmæssige foranstaltninger mod lande, der ikke overholder reglerne om ressourcebevarelse.

1.9. Selv om mange af disse krav er nedfældet i EF-lovgivningen, indeholder denne undtagelser for særlige fiskerflåder fra nogle lande og sågar særlige undtagelser i andre lande.

1.10. Den stadige mangel på overholdelse af disse krav er med til at udtømme alle former for fiskeressourcer; derfor bør genskabelse af fiskebestandene være et hovedpunkt i enhver fiskeripolitik. Rådets forordning (EF) nr. 1626/94 () af 27. juni 1994 var et første skridt fremad.

1.11. Alligevel må det konstateres, at forordning (EF) nr. 1626/94 ikke er tilstrækkelig realistisk og ambitiøs til at kunne løse de konkrete problemer i Middelhavet.

1.12. I praksis har forordningen stadig ikke ført til reel og effektiv harmonisering og for Middelhavet findes der stadig ikke noget regulerende system til at modvirke nedgangen i fiskebestandene, krisen i fiskeriflåderne, beskæftigelsestabene og markedsforvridningen; vi henstiller derfor, at man lægger sig fast på følgende kriterier:

- man bør garantere fiskeressourcebevarelse i Middelhavet;

- man bør tage hensyn til branchens holdning og rådgivning, når der skal vedtages foranstaltninger, således at disse kan opnå opbakning under den praktiske gennemførelse;

- man bør sikre en ansvarlig markedsføring for at muliggøre et bæredygtigt og ansvarligt fiskeri;

- man bør effektivt kontrollere flåder fra tredjelande, som driver industrifiskeri uden for reglerne til skade for de mindre fiskere.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Ordet Middelhav betyder »mellem landjorder«, og Middelhavet er da heller ikke særlig stort sammenlignet med andre have i verden, selv om det er det eneste hav, der har givet navn til en ganske bestemt klimatype. Der forekommer en lang række arter af økonomisk interesse. Blandt de demersale arter har især følgende betydning: kulmule, kvabbe, mulle, tunge, guldbrasen, reje og hummer. Blandt de pelagiske arter må der sondres mellem mindre fisk såsom sardin, ansjos, pigmakrel og makrel og de store fisk såsom tunfisk og sværdfisk.

2.1.1. Disse bestande lever og yngler hovedsagelig inden for kontinentalsoklen (indtil 180 meters dybde). Middelhavet er kendetegnet ved sin meget begrænsede sokkel, som har en ujævn fordeling langs kysterne. Dette fremgår af nedenstående tabel, hvor også territorialfarvandenes størrelse, udtrykt i sømil, er anført:

>TABELPOSITION>

2.2. De fiskerflåder fra EF-lande, som driver fiskeri i denne del af Middelhavet, kan i hovedtrækkene beskrives med nedenstående tal:

>TABELPOSITION>

2.2.1. Vedlagte bilag I omhandler »EU-Middelhavsfiskeriflådens karakteristika«, således som denne blev defineret i arbejdsdokumentet fra 1990 om retningslinjer for en fælles fiskeriordning i Middelhavet.

2.2.2. Tallene viser, at der findes mange småfiskere. Det forhold, at fiskerizonerne ligger tæt på fiskersamfundene, samt adgangen til markederne (i det mindste i EU-landene) har givet anledning til en kraftig opsplitning i sektoren. Størrelsen af de enkelte landes flåder afhænger især af, hvor stor de enkelte landes kontinentalsokkel er. I den efterfølgende tabel anføres koncentrationen pr. 1 000 km2 kontinentalsokkel i EU-landene:

>TABELPOSITION>

2.3. I Middelhavsområdet forbruges der endvidere en meget stor mængde fiskeriprodukter. Der er en stærk tradition for forbrug af produkter fra havet, og langs Middelhavets kyster er der stor befolkningstæthed og et opsplittet, men særdeles velfungerende marked, hvor prisen på fiskeriprodukter ofte ligger højere end på de øvrige markeder. På denne baggrund er det vanskeligt at kontrollere de landede mængder. Kontrollen vanskeliggøres af mindst to yderligere forhold: de mulige landingssteder ligger meget spredt og der er kun afsat begrænsede budgetmidler til finansiering af øget kontrol (overvågning til havs eller på landjorden).

2.4. Kontrolsystemerne, som er et statsligt anliggende, bør så vidt muligt inddrage fiskerisektoren og dennes organer, og reglerne bør være klare, gennemsigtige og rimelige. Middelhavets fiskeressourcer er i nogle tilfælde længe blevet udnyttet under anvendelse af selvkontrol fra fiskersamfundenes side. Imidlertid har de teknologiske ændringer, verdensfiskerflådernes øgede mobilitet, og markedernes globalisering nu omsider øvet indflydelse på ressourcestabiliteten i Middelhavet.

2.4.1. Allerede i 1992 nedsatte Det Almindelige Råd for Middelhavsfiskeri (CGPM) () en arbejdsgruppe vedrørende forureningen i Middelhavet. Generelt set og på baggrund af den lokale karakter af mange af ressourcerne er det ikke lykkedes landene at gøre nævneværdige fremskridt med hensyn til internationalt samarbejde; CGPM har derfor måttet nøjes med at spille en hovedsageligt rådgivende rolle.

2.4.2. Grækenlands og Spaniens medlemskab af EF i firserne og den fælles fiskeripolitiks betydning i Atlanterhavet (tilbagekøbspris, moderniseringsstøtte osv.) har imidlertid foranlediget medlemsstaterne til at tage hul på en fælles proces til opfølgning af middelhavsfiskeriet.

2.5. Midt i 1990 udsendte Europa-Kommissionen et arbejdsdokument om »Retningslinjer for en fælles ordning for fiskeri i Middelhavet«, som udgør de første overvejelser over problemerne og over de løsninger, som bør vedtages. På dette tidspunkt opdagede man, at det var nødvendigt at føre en EF-politik til bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne i Middelhavet med det sigte at bevare fiskebestandene og tilskynde til udnyttelse heraf til gavn for befolkningen i kystegne. For at nå disse mål blev der opstillet en række foranstaltninger, herunder fastsættelse af etaper og midler vedrørende en fælles fiskeriordning i Middelhavet. Syv år efter dette dokuments udsendelse kan man analysere, hvorledes retningslinjerne har udviklet sig i henseende til lovgivning, politik, tekniske metoder og socioøkonomisk indsats, samt hvorledes det internationale samarbejde har fungeret.

2.5.1. Hvad lovgivningen angår, er det specificeret, at det, trods det forhold at en lang række bestemmelser i den fælles fiskeripolitik udelukkende gjaldt for middelhavsfiskeri, var nødvendigt at gå etapevis frem for at værne om middelhavsfiskeriets specifikke elementer. Derfor blev det foreslået:

- at opstille et EF-grundlag på højeste niveau under hensyntagen til de generelle principper i FN's havretskonvention og i de gældende lovgivninger om tekniske regler for bevarelse og forvaltning;

- at tilvejebringe eller udbygge samarbejdet mellem medlemsstaterne med hensyn til videnskabelig forskning;

- at sikre en bredere samordning af den videnskabelige og tekniske forskning for at opnå maksimalt udbytte af specialorganernes driftsbudgetter;

- at sørge for systematisk formidling af grundlæggende, videnskabelige oplysninger og af resultaterne af indsatsen.

2.5.1.1. Der er gjort fremskridt på dette punkt, bl.a. med vedtagelsen af Rådets forordning (EF) nr. 1626/94 af 27. juni 1994 om harmonisering af visse gældende tekniske foranstaltninger i Middelhavet. ØSU afgav udtalelse om den nævnte forordning den 6. maj 1993. ØSU fremsatte en række generelle bemærkninger, som desværre ikke blev taget i betragtning fuldt ud, da forordningen blev vedtaget. Bilag II indeholder en oversigt over de undtagelser, som der sigtes til i forordning (EF) nr. 1626/94; oversigten er udarbejdet af Europa-Kommissionens GD XIV.

2.5.1.2. Lovgivningsfremskridtene til trods er der langt fra tale om reel harmonisering i Middelhavet. Dette vil kun kunne lade sig gøre, hvis alle de eksisterende undtagelser gradvist ophæves, medmindre de er videnskabeligt begrundede, og hvis der anvendes ensartede tekniske foranstaltninger for samtlige flåder. Det gælder om at sikre en ikke-diskriminerende minimumsreferenceramme for samtlige medlemsstater. Hvis landene ikke finder forslaget acceptabelt i den nuværende form, bør der foretages en revision af de pågældende aspekter i forordningen, således at denne ender med at blive ens for alle omfattede lande. På den baggrund er det uacceptabelt, at der holdes fast ved forordningsforslag, som er overgangsregler, og som er tidsbegrænsede, da disse udgør en alvorlig præcedens, som kan komme til at gå på tværs af de bestræbelser, der udfoldes for at få udformet en politik for bevarelse af fiskeressourcerne i Middelhavet, således som dette kommer til udtryk i Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse ().

2.5.1.3. Kort sagt er det muligt at gøre fremskridt i retning af en strengere lovgivning med udgangspunkt i en EF-ramme bestående af mindstekriterier, som landene, regionerne og fiskerisamfundene kan bygge videre på. EF-fiskerne, som stedse konkurrerer indbyrdes, vil imidlertid først kunne opnå rimelige vilkår, hvis mindstemålet af forpligtelser er det samme for alle parter. Det er en indlysende forudsætning for, at en norm kan blive accepteret af alle, at den opfattes som værende rimelig, da den kun vil blive gennemført effektivt i et så spredt, flydende og komplekst miljø som Middelhavet, hvis den har fuld opbakning fra erhvervet.

2.5.2. Hvad politikken angår, er der fastsat en række retningslinjer, der i store træk kan opridses således:

- gennemførelse af en samordnet indsats mellem de berørte medlemsstater med det sigte at fastlægge fiskerijurisdiktionsområder, der går ud over territorialfarvandenes grænser;

- etablering af kontakter med andre lande, som grænser op til Middelhavet, og fremme af det videnskabelige samarbejde;

- forbedring af det internationale samarbejde i eksisterende organisationer.

2.5.2.1. På dette felt er der hovedsageligt gjort fremskridt på nationalt plan. Her skal fremhæves Spanien, som for nylig (kongeligt dekret 1315/97) fastlagde en beskyttet fiskerizone i Middelhavet mellem Cabo de Gata og den franske grænse. I denne zone forbeholder Spanien sig suveræne rettigheder med henblik på bevarelse af de levende marine ressourcer samt med hensyn til forvaltning og kontrol med fiskeriet (artikel 2). Alt dette foregriber selvsagt ikke de foranstaltninger, som tages eller som måtte blive taget af Den Europæiske Union med hensyn til beskyttelse og bevarelse af ressourcerne.

2.5.2.2. Med dette tiltag er den spanske regering til sinds hovedsageligt at beskytte bestandene af store pelagiske fisk (navnlig tun) og i denne zone at bevare en flåde af småfiskere, som er stærkt arbejdskraftintensiv, og som satser på kvalitetsfiskeri.

2.5.2.3. Igennem de seneste år er fiskeriindsatsen taget stærkt til fra industrifartøjer fra lande, som ikke grænser op til Middelhavet (deres antal anslås til over 100, hvoraf nogle sejler under bekvemmelighedsflag). I mange tilfælde arbejder disse fartøjer uden nogen form for kontrol og meget tæt på 12 sømil fra kystzonerne, uden at iagttage henstillingerne fra Den Internationale Kommission til Bevarelse af tunfisk i Atlanterhavet. Igennem de seneste år har dette ukontrollerede fiskeri ført til en kritisk situation for ressourcerne.

2.5.2.4. Det ukontrollerede fiskeri understreger behovet for, at der skabes et effektivt forvaltningssystem for fiskeriet i Middelhavet. Et vigtigt element i udviklingen af et sådant forvaltningssystem er at gøre Det Almindelige Råd for Middelhavsfiskeri til den centrale regionale fiskeriorganisation. På CGPM's møde i Rom den 13.-16. oktober 1997 blev der truffet vigtige beslutninger, der skulle tjene til at styrke organisationens stilling (en videnskabelig komité, selvstændigt budget m.m.). Den beslutning, der samtidig blev truffet om at ændre CGPM's regler og forretningsorden, således at tilslutning fra Fællesskabets side skulle være mulig, udgør et godt grundlag for en styrkelse af EU's rolle i organisationen.

2.5.3. Hvad det tekniske angår, ligger det fast, at der er behov for en særlig middelhavsmodel for ressourcebevarelse. Af ovennævnte årsager beror denne model på kontrol med fiskeriindsatsen (begrænsning af fiskeredskaber, antal fartøjer osv.), men ikke på begrænsning af fangsterne. Middelhavsfiskeriets karakter gør det umuligt at operere med en generel kontrolordning baseret på tilladte fangstmængder, fordi der landes så mange forskellige fiskearter og fordi flåderne er så spredte. Derfor er der lagt særlig vægt på at få opstillet et teknisk regelsæt, som bl.a. skal vedrøre følgende aspekter:

- teknisk forskning i valg af redskaber;

- gradvis reduktion af redskaber, som skader havmiljøet, især drivgarn;

- udformning af EF-regler omfattende karakteristika og brugsvilkår for de forskellige fiskeredskaber;

- omstilling af flåderne med det sigte at nå frem til systematisk brug af selektive redskaber.

2.5.3.1. Også på dette felt har resultatet været ringe. Der er gjort fremskridt for visse biaspekters vedkommende (optælling af EF-flåden), men spørgsmålets hovedaspekt er kun behandlet i forordning 1326. Imidlertid har godkendelsen af Rådets forordning (EF) nr. 1326/94 af 27. juni 1994 om harmonisering af visse tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne i Middelhavet ikke resulteret i nævneværdige fremskridt på de ovenfor anførte punkter. Årsagen hertil er følgende:

- forordningen indeholder intet forbud mod drivgarn;

- med hensyn til brug af flydetrawl til fangst af pelagiske og semipelagiske fisk og brug af slæbenet er der opstået diskriminering, fordi det er medlemsstaterne, der opstiller restriktioner med hensyn til de tekniske karakteristika (artikel 5).

2.5.3.2. Imidlertid kan Rådets afgørelse fra 1997 (fiskeriministrenes rådsmøde i Luxembourg den 14. og 15. april 1997) om en særforanstaltning til fremme af omstillingen af nærmere bestemte fiskeriaktiviteter, som udføres af italienske fiskere (), indebære, at der kan gøres fremskridt i problemstillingen omkring drivnet.

2.5.3.3. De videnskabelige undersøgelser er ligeledes fortsat, men selv om de er med til at udbrede kendskabet til spørgsmålet, er der ikke taget så meget hensyn til dem, at de har kunnet tjene som grundlag for de hidtil vedtagne regler, endskønt det må erkendes, at der er gjort betydelige fremskridt i forskningen, som bør videreføres i alle mulige fora, herunder ikke mindst dem, der omfatter samtlige lande, hvis flåder fisker i Middelhavet.

2.5.3.4. CGPM bør være hovedorganet, uden at man dog bør begrænse det videnskabelige samarbejde mellem landene (f.eks. projektet FAO COPEMED osv.).

2.5.3.5. Afslutningsvis kan det konstateres, at der er gjort fremskridt hvad det tekniske angår, men at det går alt for langsomt, således at fremskridtenes praktiske betydning er meget ringe, idet de ikke formår at føre til en effektiv regulering af EF's fiskeriindsats på et stabilt og konfliktløst niveau.

2.5.4. Hvad det socioøkonomiske angår, var det en betingelse, at man formåede at bevidstgøre hele sektoren omkring gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik. På baggrund af middelhavsfiskeriets karakteristika (spredt fiskeri, småfartøjer osv.) var det nødvendigt at sikre opbakning fra erhvervet omkring de forpligtelser, som nødvendigvis måtte blive følgen, hvis den fælles fiskeripolitik skulle gøres levedygtig. Derfor blev det foreslået at styrke branchens strukturer for at tilvejebringe et aktivt center med kollektivt ansvar for en rådgivende aktivitet med hensyn til forvaltning af ressourcer og markeder.

2.5.4.1. De producentorganisationer, som der sigtes til i den fælles markedsordning, er ikke blevet styrket i Middelhavet på grund af den eksisterende socioøkonomiske struktur og den måde, som produkterne markedsføres på. Reguleringen af indsatsen kan styrkes ved hjælp af mekanismer til geografisk inddeling af hele kystzonen. Godkendelse af branchestrukturer i lande som Frankrig og Spanien, som er godt indarbejdede i sektoren, er mulig på et højere kvalitetsniveau. Det er muligt at undersøge den reelle kontrol, som fiskersamfundene udøver visse steder i Middelhavet; disse samfund bør opnå juridisk anerkendelse, således at de af staten kan overdrages beføjelser med henblik på i en vis udstrækning at deltage i forvaltningen af ressourcerne inden for deres lokale havområde. En sådan anerkendelse eksisterer allerede i dag for en del af kystfiskeriet i Japan og for søen ved Valencia. De restriktioner, som en sådan ordning ville indebære, ville medføre en bedre ressourcebeskyttelse.

2.5.4.2. På nuværende tidspunkt er indsatsen på dette felt begrænset til konsultationer, hvoraf skal nævnes de to, som sektoren har deltaget i:

- på det seminar, som Kommissionen og Europa-Parlamentet afholdt den 22. og 23. juni 1995 i Ancona, drøftede man politikken for ressourcebevarelse i Middelhavet. Efter seminaret den 24. juni blev der holdt et møde med deltagelse af repræsentanter for brancheorganisationerne. Man drøftede her aspekter vedrørende harmonisering, tekniske foranstaltninger på EU-plan, internationalt samarbejde, strukturpolitik og brancheorganisationernes deltagelse samt mere specifikt kontakterne med erhvervet i tredjelande;

- det første møde med fiskerierhvervet i de lande, som grænser op til Middelhavet, blev arrangeret af Kommissionen og afholdt i Napoli (Italien) den 28. september 1996.

2.5.5. Hvad det internationale samarbejde angår, kan det anføres, at dette opfattes som den anden etape i udarbejdelsen af en global politik for ressourcebevarelse og rationel ressourceforvaltning. Efter EF-harmoniseringen skulle der gøres fremskridt i retning af en internationalisering af fiskeriet i Middelhavet, idet de foranstaltninger, som var aftalt med de tilgrænsende lande, skulle gøres obligatoriske for alle parter.

2.5.5.1. Det mest velegnede middel, som blev foreslået, bestod i indledning af en diplomatisk konference, som skulle have til opgave at forberede grundlaget for en international samrådsstruktur. Udgangspunktet skulle være, at samråd skulle sikre de resultater, som i løbet af første etape var opnået inden for den fælles politik med hensyn til ressourceforvaltning- og bevarelse, idet man burde støtte sig til en uafhængig videnskabelig institution, som skulle opstille grundlaget for en evaluering af ressourcernes tilstand.

2.5.5.2. På dette felt er der indtil videre kun gjort fremskridt med hensyn til konsultationer. Således er der afholdt to diplomatiske konferencer, nemlig en på Kreta (Grækenland) i 1994 og en i Venedig (Italien) i 1996, men uden at der er vedtaget praktiske foranstaltninger, som har gjort det muligt at finde en praktisk løsning på problemerne.

2.5.5.3. Et andet aktuelt spørgsmål, som har meldt sig siden 1990, er forsøget på at puste nyt liv i CGPM som en institutionel ramme omfattende samtlige tilgrænsende lande. Heller ikke på dette område er der gjort nævneværdige fremskridt. CGPM's virksomhed er ikke øget mærkbart, formentlig som følge af utilstrækkelige midler, der hovedsageligt skulle leveres af EU, selv om disse allerede er godkendt (omend man juridisk set afventer Rådets godkendelse). CGPM's virksomhed kan ændres på baggrund af resultaterne af det sidste møde, som CGPM afholdt i Rom i oktober 1997.

2.5.5.4. En række af de lande, som grænser op til Middelhavet, det være sig EU-lande eller tredjelande, såsom Spanien, Grækenland, Marokko, Algeriet osv., er som hovedregel kendetegnet ved småfiskere. Herudover findes der en industriflåde, som fører japansk, koreansk eller bekvemmelighedsflag (Panama, Honduras, Belize osv.), der driver fiskeri uden for 12-sømile-grænsen uden nogen form for kontrol. Der er tale om en flåde på over 100 store fartøjer, der driver industrifiskeri med store fangstnet og -redskaber, og som fanger tunfisk og sværdfisk i store mængder.

2.5.5.5. Ressourcernes tilstand tillader ikke, at disse fiskearter udsættes for et sådant pres i det uendelige. Situationen bør reguleres og kontrolleres hurtigst muligt. Under alle omstændigheder bør småfiskerne altid have forret frem for industrifiskerne, og de tilgrænsende landes interesser bør komme før de øvrige landes.

3. Konklusioner

3.1. Middelhavet udviser nogle særlige karakteristika, som forvaltningssystemerne nødvendigvis må tilpasses, hvis de skal fungere effektivt.

3.2. Forvaltningssystemernes effektivitet afhænger ligeledes af, om de er rimelige, således at diskriminerende forskelsbehandling undgås.

3.3. Den videnskabelige forskning bør fortsat tildeles flere midler i form af, at der pustes nyt liv i CGPM, således at dette bliver hovedorganet, men uden at man indstiller det videnskabelige samarbejde via udarbejdelse af undersøgelser, som i fællesskab skal gennemføres af de lande, der grænser op til Middelhavet.

3.4. Da det har kunnet konstateres, at forholdene er forskellige, er en reel og global harmonisering af fiskeriet i Middelhavet påkrævet. Harmonisering er kun mulig, hvis man gradvis ophæver alle de undtagelser, som indgår i forordning (EF) nr. 1626/94, og som ikke er videnskabeligt begrundede, således at samme tekniske foranstaltninger kommer til at gælde for samtlige flåder.

3.5. Det er ØSU's ønske, at de foreslåede regler gøres til genstand for samråd med branchen, således at denne inddrages i gennemførelsen, hvilket ligger på linje med Den Europæiske Unions forslag i CGPM om oprettelse af et udvalg, som branchen bør have direkte sæde i.

3.6. Der bør indføres passende forholdsregler mod de producenter, som ikke overholder reglerne om ressourcebevarelse. Der bør tilskyndes til ansvarlig samhandel, så der sættes en stopper for den illoyale konkurrence, som findes i dag, og som især praktiseres af tredjelandenes flåder.

3.7. Fastsættelse af beskyttede fiskerizoner i Middelhavet er en velegnet mekanisme til at sikre ressourcebevarelses- og -beskyttelsesforanstaltningernes effektivitet.

3.8. Diplomatkonferencerne bør ikke blot resultere i hensigtserklæringer. Der bør tilstræbes et øget samarbejde med samtlige lande ved hjælp af en indledende indsats, som siden kan gøre det muligt at få vedtaget nogle konklusioner, som så bør træde i kraft øjeblikkeligt.

3.9. I processen hen imod tilpasning til et bæredygtigt fiskeri i Middelhavet bør småfiskerne have fortrinsret frem for industrifiskerne. De tilgrænsende landes interesser bør veje tungere end tredjelandenes.

Bruxelles, den 25. februar 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT L 171 af 6.7.1994, s. 1.

ØSU's udtalelse: EFT C 201 af 26.7.1993.

() Mellemstatsligt organ oprettet i 1949 inden for FN-organisationen FAO. Det Almindelige Råds stiftelsesoverenskomst trådte i kraft den 20. februar 1952.

() EFT C 30 af 30.1.1997.

BILAG I til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

EU-Middelhavsfiskeriflådens karakteristika

Generelt kan EU's fiskeriflåde karakteriseres således:

- flåden består af et stort antal enheder (ca. 47 000), som er små og har for ringe motorkraft,

- både fartøjerne og det materiel, som medbringes til fiskeriet og til opbevaring eller emballering af fangsterne, er forældet,

- hygiejnen og sikkerheden om bord er mangelfuld.

Efter en analyse af de socioøkonomiske modeller for udnyttelse af fiskeressourcerne kan forholdene i de fire berørte medlemsstater sammenfattes således:

- Det mindre kystfiskeri består af fartøjer uden dæk, med en længde på under 9 m mellem perpendikulærerne og som regel uden motor; der er tale om familieforetagender, som beskæftiger mange mennesker, omend aflønningen er ringe. På baggrund af de traditionelle sociale strukturer er sektoren ikke særlig modtagelig for påbud udefra (lovgivning, kontrol) og ejheller over for tekniske fremskridt; hertil skal føjes, at de socioøkonomiske strukturer tilskynder til individualisme.

- Den delvis industrielle fiskeriflåde består af enheder med en længde på mellem 9 og 18 m mellem perpendikulærerne; enhederne er som regel ældre og forældede. Deres fiskeri er lettere at kontrollere, fordi der findes et færre antal fartøjer end i den foregående gruppe, og fordi deres karakteristika tvinger dem til at losse i havne. Det skal tilføjes, at en del af middelhavsfiskeriet i denne kategori er omfattet af strenge regelsæt, såsom forbud mod at fiske eller forbud mod at bygge nye fartøjer, når det ønskes at kontrollere ressourceadgangen (forudgående tilladelse til byggeri, tilladelse til ibrugtagning, licenser osv.).

- Højsøfiskeriet udføres af relativt moderne og produktive enheder, der som hovedregel driver fiskeri uden for territorialfarvandene. Det skal fremhæves, at denne gruppe omfatter en flåde, som er specialiseret i tunfiskeri og fiskeri efter andre vandrefisk, i direkte konkurrence med ikke-middelhavslandenes flåder.

Kilde: KOM(90) 1136 endelig udg., bilag 1, s. 13/14.

BILAG II til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

>TABELPOSITION>