DA    DA DA 
 
DA    DA  KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
 
Bruxelles, den 13.10.2008 
SEK(2008) 2599 
  
ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE 
Ledsagedokument til 
 
 forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning 
om grænseoverskridende betalinger i Fællesskabet 
  
RESUME AF KONSEKVENSANALYSEN 
{COM(2008) 640} 
{SEC(2008) 2598} 
 
DA 2   DA 1. INDLEDNING  
Betalingssystemers gnidningsløse og effektive funktion er uundværlig for det indre marked. 
Effektive betalingssystemer er af systemisk betydning for EU's konkurrenceevne, lettelsen af 
økonomiske transaktioner og gennemførelsen af pengepolitikken. Integrationen af EU's 
betalingsmarkeder blev i 2000 udpeget som være nde af central betydning for at opfylde 
Lissabonstrategiens mål. 
Med lanceringen af Den Økonomiske og Monetære  Union (ØMU) stod de t klart, at der er 
brug for en moderne, stabil og effektiv  betalingsinfrastruktur til støtte for 
grænseoverskridende elektroniske betalinger in den for EU. Da betali ngsindustrien ikke tog 
initiativ til at udvikle den nødvendige processing-i nfrastruktur for hele EU og sætte gebyrerne 
for grænseoverskridende betalinger ned, beslu ttede Kommissionen at gøre noget ved sagen.  
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2560/2001 om grænseoverskridende 
betalinger i euro (i det følgende benævnt "forordning 2560") trådte i kraft den 31. december 
2001. Forordningen omfatter for indeværende  pengeoverførsler, kontanthævninger fra 
betalingsautomater og kortbetalinger i euro op  til 50 000 EUR. Det garanteres, at når en 
forbruger foretager en grænseoverskridende el ektronisk betaling i euro, svarer omkostningen 
for forbrugeren ved transaktionen til en tilsva rende betaling i euro, som foretages inden for 
vedkommendes egen medlemsstat. Forordning 2 560 kan anses for startskuddet på oprettelsen 
af et indre marked for betalinger i euro. 
Denne konsekvensanalyse bygger på det omfattende  forberedende arbejde og de høringer, 
som Kommissionen har fore taget, og den følger konklusione rne i rapporten af februar 2008 
angående Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2560/2001 af 19. december 
2001 om grænseoverskridende betalinger i euro. I rapporten blev  der udpeget tre 
hovedproblemer i relation til forordningen, og di sse drøftes indgående i konsekvensanalysen. 
På fællesskabsplan drejer det sig om 
– risiko for høje gebyrer, opsplitning af ma rkedet og en inkohærent retlig ramme for 
grænseoverskridende direkte debiteringer   
– lav effektivitet  for grænseoverskridende betalinge r, ulige konkurrencevilkår og højere 
betalingsomkostninger som følge af indberetningsforpligtelserne angående afregnings-
baserede statistikker  
– mangel på nationale kompetente myndigheder  med ansvar for anvendelsen af 
forordningen og mangel på organer til udenretslig bilæggelse af tvister  i relation til 
forordningen. 
I denne konsekvensanalyse tages der desuden hens yn til den nylige udvikli ng på de finansielle 
detailmarkeder, herunder den løbende udvikling af det fælles eurobetalingsområde (SEPA) og 
Kommissionens tilsagn om at t ilpasse forordningens ordlyd til betalingstjenestedirektivet 
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 200 7/64/EF om betalingstje nester i det indre 
marked). 
 
DA 3   DA 2. PROBLEMSTILLINGEN  
2.1. Risiko for høje gebyrer, opsplitning af  markedet og en inko hærent retlig ramme 
for grænseoverskridende direkte debiteringer 
Da forordning 2560 blev vedtaget, eksisterede gr ænseoverskridende direkte debiteringer ikke. 
De indgår derfor ikke i foro rdningens anvendelsesområde. Men betalingstjenestedirektivet 
tilvejebringer den nødvendige retlig ramme, som gør det muligt at foretage grænseoverskridende direkte debiteringer. Hold es direkte debiteringer fortsat uden for den 
reviderede forordnings anvende lsesområde, ville dette medfør e en alvorlig uoverensstem-
melse på det indre marked, fordi et væsentligt elektronisk betalingsinstrument dermed fortsat kan være prissat forskelligt for grænseovers kridende og indenlandske transaktioner i 
modsætning til andre instrumenter. 
Direkte debiteringer udgør ca. 25 % af alle ikke-kontante betali ngstransaktioner i EU. Ifølge 
Kommissionens skøn kunne værdien af grænseove rskridende direkte debiteringer relativt 
hurtigt nå op på ca. 250 mia. EUR pr. år. 
Det forhold, at direkte debiteringer i modsætni ng til andre elektroniske betalingsinstrumenter 
for indeværende ikke er omfattet af foror dning 2560, indebærer en klar risiko for, at 
indenlandske og grænseoverskriden de direkte debiteringer prissætt es forskelligt. De enkelte 
finansieringsinstitutter kan ifølge SEPA og betalingstjenestedirektivet frit prissætte 
grænseoverskridende betalinger forskelligt. De gode indtjeningsmuligheder kan friste dem til at anvende en sådan strategi. Prisforskellen ka n gøre en væsentlig del af EU's indre marked 
for betalinger mindre velfungerende, og dermed opretholdes den nuvære nde opsplitning langs 
nationale grænser. Uden en udligning af pris erne for grænseoverskridende og indenlandske 
direkte debiteringer ville der ikke være noget in citament for udbydere af betalingstjenester til 
hurtigt at omstille sig til moderne og omkostni ngseffektive SEPA-infrastrukturer, idet 
eventuelle omkostninger kunne væltes over på forbrugere og virksomheder. 
2.2. Lav effektivitet for grænseoverskridende  betalinger, ulige konkurrencevilkår og 
højere betalingsomkostninger som følge af indberetningsforpligtelserne angående afregningsbaserede statistikker 
Ifølge EU-lovgivningen og Den Europæiske Cent ralbanks bestemmelser skal medlemssta-
terne indsamle betalingsbalancestatistikker. Indsamlingsmetoden afviger dog fra medlemsstat 
til medlemsstat. De anvendte metoder kan klassificeres i to brede kategorier: 
– systemer, der bygger på direkte indberetning og rundspørger , hvor oplysningerne 
indsamles direkte fra lokale virksomheder  og husholdninger, der har deltaget i de 
økonomiske aktiviteter 
– systemer, der bygger på afregninger  (betalinger), hvor oplysningerne indsamles via 
mellemmænd, dvs. banker, der udfører betalingsordrerne. 
Ved forordning 2560 indføres en fritagelse for forpligtelsen til at indberette bankafregnings-
baserede betalingsbalancestatistikker for be løb under 12 500 EUR. Dette satte fart i 
omstillingen til systemer, der bygger på direkte indberetning, fordi der ikke anvendes nogen tærskel i forbindelse med denne metode. 
Ved begyndelsen af 2008 benyttede 14 medlemss tater direkte indberetning/rundspørger med 
henblik på at sammenstille deres betalingsba lancestatistikker, medens 13 medlemsstater 
 
DA 4   DA benyttede afregningsbaserede betalingsbalanceindberetninge r. Af sidstnævnte gruppe 
besluttede seks lande at hæve tærsklen til 50 000 EUR på et frivilligt grundlag, medens de 
resterende syv lande fortsatte med at anvende tærsklen på 12 500 EUR. Syv ud af de 13 lande, 
som anvender afregningsbasere de indberetninger, er pt. i færd med eller planlægger at 
omstille sig til direkte rapportering/rundspørge som indsamlingsmetode.  
De statistiske indberetningsordni nger varierer blandt disse 13 medlemsstater. Dette påvirker 
EU's betalingssystemers effektivitet mærkbart, eftersom det i mange tilfælde indebærer, at der ikke er mulighed for en fuldautomatiseret , straight through-pr ocessing af grænse-
overskridende betalinger over fritagelsestærsklen. Ifølge de  nationale banksam menslutningers 
skøn er en manuel behandling nødvendig for ca. 50 % af de betalinger, der er pålagt krav om 
indberetning, og dette øger omkostningerne og tidsforbruget til behandlingen betydeligt. 
Den afregningsbaserede betalingsbalanceindber etning har dermed en klar EU-politisk 
dimension, da denne indsamlingsmetode udgør en hindring for oprettelsen af det indre marked 
for betalinger og opretholder de n administrativt bestemte skelnen mellem indenlandske og 
grænseoverskridende betalinger. Ud fra et konkurrencesynspunkt skaber en skelnen mellem 
betalinger, som foretages inden for og melle m medlemsstater, ulige konkurrencevilkår for 
udbydere af betalingstjen ester, der befinder sig i forskell ige medlemsstater. Konkurrencen 
begrænses yderligere ved, at der skabes hindr inger for adgang til markedet, som kunne være 
uoverstigelige for nogle kategorier af  udbydere af betalingstjenester. 
Byrden ved indberetninger og ved at oprethol de indberetningsinfrast rukturen påvirker 
omkostningerne til pengeoverførsler mærkbart. Eksempelvis er de direkte omkostninger ved 
betalingsbalanceindberetninger ifølge den italie nske banksammenslutnings vurdering ca. 3,40 
EUR for hver enkelt grænseoverskridende peng eoverførsel. Den spanske banksektors bereg-
ninger peger på omkostninger af samme større lsesorden (ca. 3 EUR pr. pengeoverførsel). 
Desuden kan nytten og nøjagtigheden af afregni ngsbaserede indberetni nger gradvist aftage. 
Når SEPA-projektet er gennemført helt og fuldt, vil betalingsdata ofte ikke længere afspejle 
de økonomiske transaktioner, fordi økonomiske  aktører vil kunne foretage alle deres 
betalinger via én konto, der ikke nødvendigvis fi ndes i den medlemsstat, hvor aktørerne fysisk 
befinder sig. Dette kan efterf ølgende påvirke pålideligheden af betalingsbalancedata, som 
tilvejebringes via afregningsbase ret indberetning og anvendes t il forskellige formål på EU-
niveau, f.eks. ved forberedelse af handelsforh andlinger eller iværksæ ttelse af procedurer i 
forbindelse med uforholdsmæssigt stort underskud. 
2.3. Mangel på en udtrykkelig henvisning til nationale kompetente myndigheder 
med ansvar for anvendelsen af foro rdningen og organer til udenretslig 
bilæggelse af tvister i rela tion til forordningen  
Alle medlemsstater har organer til udenretslig  bilæggelse af tvister.  I nogle medlemsstater 
afviser disse imidlertid at behandle klag er i forbindelse med forordning 2560 med den 
begrundelse, at deres nationale retssystemer i kke bemyndiger dem til dette. Som følge heraf er 
det i nogle lande fortsat sådan, at klageren må gå til domstolene for at få oprejsning. For en 
kunde med bopæl i en anden stat skaber dette va nskeligheder og er af tvivlsom værdi ud fra 
en omkostning/nytte-betragtning.  
Hvad angår de kompetente myndigheder har hovedparten af medlemsstaterne uformelt under-
rettet Kommissionen om de ansvarlige kompetent e myndigheder. Men i visse situationer, hvor 
et generelt problem med ukorrekt anvendelse af forordningen blev påpeget, afviste nogle 
 
DA 5   DA medlemsstater at tage problemet op med den begrunde lse, at de ikke er juridisk forpligtet til 
dette.  
3. FORMÅL  
Det overordnede formål  med revisionen af forordningen er at etablere et indre marked for 
betalingstjenester i euro med en velfungerende  konkurrence, og hvor der ikke skelnes mellem 
grænseoverskridende og indenlandske betali nger, for derigennem at skabe betydelige 
besparelser og fordele for den europæiske økonomi generelt.  Som led i dette overordnede mål er der fastlagt tre operationelle målsætninger
: 
(1) fjernelse af de administrati ve hindringer for at det indre ma rked for betalinger kan fungere 
effektivt, (2) udvidelse af garantien for ens pr iser for indenlandske og grænseoverskridende 
betalinger, således at den omfatter direkte de biteringer og (3) sikring af overensstemmelse i 
den europæiske betalingslovgi vning og dens gyldighed i medl emsstaterne. Dette fører på 
mellemlang sigt til opfyldel se af de specifikke mål , der går ud på at fremme og lette 
forbrugernes og virksomhedernes anvendelse af  grænseoverskridende elektroniske betalings-
tjenester, sikre lige konkurrenc evilkår, fremme retssikkerheden  for ikke-kontante betalings-
former i euro og mindske betalingsomkostningern e for europæiske forbrugere, virksomheder 
og udbydere af betalingstjenester. 
4. KONSEKVENSERNE  
4.1. Konsekvenser af udvidelsen af anvende lsesområdet til direkte debiteringer 
Alternativerne for så vidt angår udvidelsen af  forordningens anvendelsesområde til at omfatte 
direkte debiteringer er: (1) forordningens an vendelsesområde udvides ikke til at omfatte 
direkte debiteringer, (2) sektoren tilskyndes til selvregulering og/e ller til at afgive 
henstillinger til medlemsstaternes reguleringsindgreb og (3) forordningens anvendelsesområde udvides med lovgivning t il at omfatte direkte debiteringer.  
I alternativ 1 har udbydere af betalingstjenester mulighed for at fastsætte forskellige priser for 
henholdsvis indenlandske og græn seoverskridende direkte debiteringer. Det forventes, at 
mange vil benytte sig af muligheden. Dette result erer i, at direkte debiteringer sandsynligvis 
ikke vil virkeliggøre deres fuld e grænseoverskridende potentiale (der vil blive benyttet andre, 
regulerede betalingsinstrumenter),  og de sociale fordele ved de t indre marked for betalinger 
(lave betalingsomkostninger) mindskes. 
I alternativ 2 tilskyndes betalingssektoren til ge nnem selvregulering at ve dtage ens priser for 
indenlandske og grænseoverskrid ende direkte debiteringer. So m et andet alternativ eller 
sideløbende hermed kan Kommissionen udstede en henstilling til medlemsstaterne, hvori de 
opfordres til at udjævne gebyrer ne. Denne udligning af gebyrern e vil sandsynligvis kun ske i 
nogle medlemsstater og/eller banker, og det har til følge, at opsplitningen af EU's marked for 
betalinger opretholdes. De social e fordele ved det indre marked ville stadig i kke leve op til 
deres potentiale. 
I alternativ 3 vil der blive opkrævet ens priser for en indenlandsk direkte debitering og for en 
grænseoverskridende direkte debitering i hver medlemsstat. Forbrugerne beskyttes mod en 
eventuel forskelsbehandling i forbindelse med prissætningen af grænse overskridende direkte 
debiteringer. De europæiske vi rksomheder vil drage endnu større  fordele heraf, fordi de også 
 
DA 6   DA er betalingsmodtagere. Som fø lge af udligningen af gebyrer ne vil betalingstransaktions-
omkostningerne for virksomheder være de sa mme, uanset hvor betaleren befinder sig.  
4.2. Konsekvenser i relation til betalingsbalanceindberetningen 
Alternativerne i relation til betalingsbala nceindberetningen er: (1) den eksisterende 
fritagelsestærskel på 12 500 EUR opretholdes, (2 ) en frivillig Additi onal Optional Service 
(AOS) sammenslutning oprettes inden for SEPA , hvormed der åbnes mulighed for fortsat at 
indsamle afregningsbaserede statistiske data, (3) medlemsstaterne tilskyndes til at foretage 
frivillige tilpasninger, og (4 ) problemer med betalingsbala nceindberetninger tages op via 
lovgivningen; med tre underalternativer: (4a) fr itagelsestærsklen forhøjes til 50 000 EUR, 
(4b) forpligtelsen for udbydere af betalingstjen ester til at foretage betalingsbalanceindberet-
ninger ophæves, og (4c) fritagel sestærsklen forhøjes til 50  000 EUR og, i en anden fase, 
afskaffes afregningsbaserede betalingsb alanceindberetninger inden januar 2012. 
I alternativ 1 vil der fortsat være ulige konkur rencevilkår for udbydere af  betalingstjenester, 
og effektiviteten af det indre marked for beta linger hæmmes af indberetningerne vedrørende 
grænseoverskridende betalinger. Forbrugere og  virksomheder i de 13 medlemsstater, hvor 
indberetningspligten opretholdes, vil fortsat skul le betale højere gebyr er (enten direkte via 
prissætningen af betalingstjene ster eller indirekte via høje re kontogebyrer og/eller andre 
gebyrer i relation hertil). 
Alternativ 2 gør det muligt at fortsætte den statistiske indberetning af betalinger i SEPA-
miljøet og automatisere gennemførelsen af betalinger. Det ville mindske omkostningerne ved afregningsbaseret indberetning og forhøje fri tagelsestærsklen til 50 000 EUR for de 
medlemsstater, der deltager på frivillig basis.  Men de faste omkostnin ger ved at opretholde 
indberetningsinfrastrukturen vil stadig være en væsentlig finansiel byrde for banker, og 
indenlandske og grænseoverskridende betalinger vil stadig blive behandlet forskelligt. Der vil heller ikke være adgang til betalingsdata fra ikke-deltagende medlemsstater (flertallet af 
medlemsstater vil ikke deltage i AOS, fo rdi det ikke er nødvendigt for dem).  
I alternativ 3 vil de negative forhold, der er omhandlet i alternativ 1, i nogen grad blive 
afhjulpet, men omfanget af forbedringen vil afhænge af medlemsstaternes reaktion.  
Forhøjes fritagelsestærsklen til 50 000 EUR (a lternativ 4a), opnås de r større ensartethed 
mellem EU-medlemsstaterne, fordi konkurrencef orvridningen mindskes - i det mindste for 
detailbetalingers vedkommende. Me n opretholdes indberetningsp ligten, udgør dette fortsat en 
hindring for grænseoverskridende betalinger. 
I alternativ 4b mindskes betalingsomkostningerne mest muligt, der skelne s ikke administrativt 
mellem indenlandske og grænseoverskridende  betalinger, og der sk abes lige konkurrence-
vilkår for udbydere af betalingstjenester. Det gøres lettere at anvende  grænseoverskridende 
betalingstjenester, især for virksomheder.  
Alternativ 4c indebærer de samme fordele som alte rnativ 4b, og den eneste forskel består i, at 
betalingsbalanceindberetningsforpligtelsen vil bliv e udfaset efter en indledende periode, hvor 
indberetningstærsklen vil blive forhøjet. De tte gør det muligt for de myndigheder, der 
indsamler betalingsbalancedata, gradvis at tilpasse deres indsamlingsmetoder til de nødvendige ændringer og derved minimere indvi rkningen på betalings balancestatistikkernes 
kvalitet. 
 
DA 7   DA 4.3. Konsekvenser i relation til de ko mpetente myndigheder og udenretslig 
bilæggelse af tvister 
Alternativerne i relation til de kompetente myndigheder og organer til udenretslig bilæggelse 
af tvister er: (1) de r udnævnes ikke kompetente myndighe der og organer til udenretslig 
bilæggelse af tvister, og (2) der udnævnes komp etente myndigheder og organer til udenretslig 
bilæggelse af tvister i relation til forordningen. 
I alternativ 1 vil de manglende muligheder for at sikre sig hurtig og omkostningseffektiv 
oprejsning være til skad e for forbrugeren og for effektiv iteten af det indre marked for 
betalinger. Det vil skabe retlig  inkohærens mellem betalingstje nestedirektivet og forordningen 
og give anledning til tvivl om betalinger, der henhører under begg e betalingslove. Med 
hensyn til de kompetente myndigheder vil mangl en på en udnævnt administrativ myndighed, 
der fører tilsyn med anvendelsen af forordni ngen, gøre det meget mere tidskrævende og 
vanskeligt for Kommissionen at tage hånd om ev entuelle misfortolkninger eller markedssvigt 
vedrørende forordningens anvendelse. 
I alternativ 2 vil medlemsstaterne blive an modet om at angive den kompetente myndighed, 
der har ansvaret for den korrekt e anvendelse af forordningen på nationalt plan. Forbrugere og 
virksomheder får mulighed for at begrænse dere s udgifter til juridisk bistand i forbindelse 
med en domstolsbehandling og fremskynde bilæ ggelsen af betalingstvister via voldgift og 
mægling.  
5. KONKLUSION  
Følgende alternativer foretrækkes ud fra et fællesskabspolitisk synspunkt: (1) anvendelses-
området for forordning 2560 udvides til at omfatt e direkte debiteringer (2) betalingsbaserede 
indberetningsforpligtelser udfases frem til januar 2012, og (3) der udnævnes kompetente myndigheder og organer til udenrets lig bilæggelse af tvister. 
Forslaget til den ændrede forordning vil blive tilpasset ordlyden og definitionerne i 
betalingstjenestedirektivet for at sikre retlig kohærens og klar hed for begge betalingslove.