I.Det humanitære verdensmøde – tilpasning af den humanitære indsats til en verden, der forandrer sig

a)Indledning

FN’s generalsekretær har indkaldt til det første humanitære verdensmøde nogensinde, der skal finde sted den 23.-24. maj 2016 i Istanbul. Mødet er en reaktion på den hidtil ukendte stigning i antallet af mennesker, der berøres af konflikter og naturkatastrofer, herunder det største antal fordrivelser siden anden verdenskrig. Mødet giver det internationale samfund en enestående mulighed for at skabe international konsensus, der atter bekræfter principperne om humanitær bistand, og som styrker den humanitære indsats. Mødet får deltagelse af regeringer, donorer, gennemførelsesorganer, den private sektor og repræsentanter for de berørte befolkningsgrupper, der, når dette er nødvendigt, bør forpligte sig til mere effektive samarbejdsmetoder for at nå det fælles mål at redde liv og mindske lidelse. Som resultat heraf vil mødet påvirke og muligvis oven i købet ændre den nuværende humanitære modus operandi for bedre at kunne hjælpe mennesker i nød.

Den Europæiske Union (EU) og dens medlemsstater er vigtige humanitære donorer. Sammen udgør de en vigtig politisk frontløber med global operationel erfaring. Mange interessenter forventer, at de vil bidrage til, at mødet bliver en succes. I denne meddelelse, der bygger på den europæiske konsensus om humanitær bistand, redegøres der for Unionens vision om at nytænke den humanitære indsats, og der formuleres anbefalinger, som skal godkendes på mødet. Det underliggende budskab er, at man skal opbygge og styrke partnerskaberne mellem de mange aktører. Det globale samfund kan kun reagere på de omsiggribende og mangeartede kriser og katastrofer, der kræver humanitær bistand, gennem en sammenhængende og koordineret indsats.

b)Et humanitært landskab i forandring

I de sidste 25 år er de humanitære kriser blevet voldsommere, mere talrige og mere komplekse. I 2014 påvirkede mere end 400 politiske konflikter 50 millioner menneskers liv. Over 40 af disse konflikter indebar konventionel krigsførelse og terrorisme . Mange var ideologisk inspireret og havde dramatiske regionale konsekvenser med afsmittende virkning på adgangen til humanitær bistand, beskyttelse af de berørte befolkningsgrupper og de humanitære hjælpearbejderes sikkerhed. Manglen på vilje hos visse aktører til at finde politiske løsninger betyder, at disse kriser trækker i langdrag, hvilket skaber behov for humanitær bistand i flere år, hvis ikke årtier.

Naturkatastrofer, hvoraf nogle er forbundet med megaudviklingstendenser som knaphed på vand, urbanisering og demografisk pres, påvirker hvert år 100 millioner menneskers liv . Mange af disse katastrofer indtræffer på ny, inden samfundene har haft tilstrækkelig tid til at sikre genopbygning.

Social og økonomisk sårbarhed bidrager til humanitære kriser. Siden 1990 er der sket en stigning i antallet af ekstremt fattige mennesker, der lever i sårbare lande, hvor regeringerne ikke kan eller ikke er i stand til enten at stille grundlæggende tjenesteydelser til rådighed eller sørge for social lighed. Dette betyder, at mere end 250 millioner mennesker i dag enten bliver påvirket af eller er udsat for humanitære kriser .

Disse tendenser og deres indbyrdes afhængighed har ført til en hidtil ukendt grad af menneskelig lidelse og rekordstore humanitære behov. Medio 2015 har næsten 79 millioner mennesker i 37 lande behov for humanitær bistand, og dette indbefatter mere end 59 millioner fordrevne mennesker.

Udfordringen for det humanitære system er, at der skal gøres mere for flere mennesker, og at det koster mere. På grund af omfanget af de kriser og katastrofer, vi oplever i dag, kan den finansiering, der skal dække de humanitære behov, ikke følge med, selvom donorerne bidrager med rekordhøje beløb .

Men de øgede udfordringer er ikke den eneste årsag til, at det humanitære landskab har ændret sig. Det udvikler sig også, fordi der er et større antal mere forskelligartede aktører, der bidrager til den humanitære indsats. Dette tilfører flere ressourcer, men det ændrer også den måde, hvorpå det humanitære samfund planlægger, koordinerer og sætter ind. Som konsekvens heraf skal det FN-koordinerede system tilpasses, så det forbliver relevant og bliver ved med at tilføre værdi. På trods af de fremskridt, der er et resultat af den humanitære reform fra 2005 og forandringsdagsordenen fra 2011, lever systemet ofte ikke op til forventningerne om lederskab, koordination og ansvarlighed. Først og fremmest kan systemet ikke længere anses for at være en lille gruppe organisationer og donorer, der drives frem af "vestlige værdier". Mødet bør derfor anerkende og rumme de forskelligartede humanitære aktører og samtidigt anerkende de humanitære principper og se på manglerne i den humanitære indsats.

II.Vigtige anbefalinger til det humanitære verdensmøde

En bred vifte af humanitære aktører deltog i forberedelserne til mødet og udvekslede idéer til forbedring af den humanitære bistand. Denne meddelelse bygger videre på deres drøftelser. Den anbefaler et globalt partnerskab, der skal styrke verdenssamfundets solidaritet med mennesker, som er blevet ofre for konflikter og katastrofer, med udgangspunkt i humanitære principper, og den taler for konkrete forbedringer af det humanitære system. Anbefalingerne er indbyrdes forbundne, de supplerer hinanden og har et fælles formål: at sætte det humanitære samfund i stand til at arbejde sammen hen imod dets fælles mål om at redde liv, forhindre konflikter og katastrofer og muliggøre genopbygning.

1.

Et globalt partnerskab for en humanitær indsats, der er baseret på principper

`)Fornyet bekræftelse af de værdier, der understøtter humanitær bistand og forpligter aktørerne til at handle

Værdighed, integritet og solidaritet er universelle værdier. De udgør kernen i alle kulturer, uanset geografi, etnicitet eller religion. De humanitære principper om menneskelighed, neutralitet, upartiskhed og uafhængighed er et konkret udtryk for disse fælles værdier. De er også nødvendige fra et driftsmæssigt synspunkt, idet de bidrager til at give adgang til bistand, beskytte de mest sårbare og sikre de humanitære hjælpearbejderes sikkerhed.

Men eftersom det stadig er vanskeligt at opnå omfattende løsninger på kriserne, bliver disse værdier i stigende grad ignoreret. Dette afspejles i det stigende antal overtrædelser af international humanitær lovgivning, herunder Genèvekonventionerne, der er undertegnet af alle lande, og det faktum, at landene og det internationale samfund ikke er i stand til at stille lovovertræderne til ansvar.

Det meste humanitære arbejde finder sted i konfliktområder med et skrøbeligt politisk miljø og en svag socioøkonomisk udvikling. Det er ikke de humanitære aktørers opgave at løse konflikter, der forårsager menneskelig lidelse. Ikke desto mindre er det nødvendigt, at de forstår det politiske og socioøkonomiske miljø, de arbejder i. Det er klart, at humanitær bistand hverken er et politisk, militært eller fredsopbyggende værktøj, men de humanitære aktører skal arbejde sammen med andre og må gøre dem opmærksomme på uhyrlighederne ved humanitære kriser for at sætte dem i stand til at tage de nødvendige skridt .