DA Den Europæiske Unions Tidende C 228/66

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om grænseoverskridende betalinger i Fællesskabet

KOM(2008) 640 endelig — 2008/0194 (COD)

2009/C 228/11

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 30. oktober 2008 under henvisning til EF-traktatens artikel 95 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

»Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om grænseoverskridende betalinger i Fællesskabet«

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Umberto BURANI til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 11. marts 2009.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 452. plenarforsamling den 24.–25. marts 2009, mødet den 24. marts 2009, følgende udtalelse med 178 stemmer for, 3 imod og 1 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og henstillinger

1.1 EØSU bifalder i hovedtrækkene Kommissionens forslag, som først og fremmest går ud på at medtage direkte debiteringer blandt de transaktioner, som er omfattet af forordningen om grænseoverskridende betalinger. I princippet er dette initiativ i samklang med Kommissionens mål om, at grænseoverskridende betalinger inden for euroområdet skal betragtes og behandles som indenlandske betalinger.

1.2 Det må dog betænkes, at ekspeditionen af grænseoverskridende direkte debiteringer er dyrere end tilsvarende transaktioner på nationalt plan. EØSU anmoder derfor Kommissionen om, at den i gennemsigtighedens navn gør rede for indholdet, fremgangsmåden og kilderne til de undersøgelser, hvorefter den er nået frem til en anden konklusion. For at kunne træffe fornuftige beslutninger, må man kende alle facts.

1.3 Under alle omstændigheder må man huske på, at hvis forordningen – som foreslået – skal træde i kraft den 1. november 2009, er der ikke meget tid til at udarbejde økonomiske planer, som alligevel ikke vil være mulige uden en vis juridisk sikkerhed omkring det multilaterale interbankgebyr (»Multilateral Interchange Fee« - MIF).

1.4 Forslaget stiller også to krav til medlemsstaterne: for det første skal de udnævne en myndighed, som er ansvarlig for betalingssystemerne, hvis en sådan ikke allerede findes, og for det andet skal de fastlægge passende klageprocedurer. EØSU mener, at de fleste lande for længst har oprettet sådanne instanser, men hvis dette ikke skulle være tilfældet, advarer det mod at oprette nye instanser med funktioner, som helt eller delvis overlapper allerede eksisterende instansers ansvarsområde.

1.5 Endeligt kræves det, at medlemsstaterne fastsætter sanktioner, som skal være »effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsernes grovhed og have afskrækkende virkning«, for manglende overholdelse eller overtrædelse af forordningen. EØSU er enigt, men bemærker, at en sammenlignende undersøgelse af de foranstaltninger, der er truffet i de forskellige lande, vil gøre det klart, hvilken betydning de enkelte medlemsstater tillægger forordningen.

1.6 Forordningen gælder kun for de lande, som er med i Den Monetære Union. Landene uden for eurozonen har muligheden for at lade den gælde for deres egen valuta. Den kendsgerning, at ingen lande har benyttet sig af denne mulighed, burde opfattes som et fingerpeg om den nytteværdi, som de forskellige lande tillægger sådanne initiativer.

2. Indledning

2.1 Forordning (EF) nr. 2560/2001 om grænseoverskridende betalinger i Fællesskabet trådte i kraft den 31. december 2001. Den foreskriver, at omkostningen ved en grænseoverskridende betaling i en hvilken som helst medlemsstat skal være den samme som ved en tilsvarende indenlandsk betaling. Forordningen omfatter pengeoverførsler, elektroniske betalinger, kortbetalinger af en hvilken som helst art og kontanthævninger fra betalingsautomater. Kommissionens forslag udvider fra og med den 1. november 2009 forordningens anvendelsesområde til direkte debiteringer, forbedrer systemet for håndtering af klager og forenkler indberetningsforpligtelserne angående betalingsbalancestatistikken.

2.2 Det er Kommissionens mål at skabe et mere velfungerende indre marked for betalingstjenester i euro, hvor indenlandske og udenlandske betalinger er underkastet samme regler med deraf følgende besparelser og fordele for såvel forbrugerne som den europæiske økonomi generelt. Man bør være særligt opmærksom på spørgsmålet om bilæggelse af tvister for at komme forbrugerorganisationernes kritik i møde, mens den statistiske indberetning påfører kreditinstitutterne store administrative byrder og omkostninger.

2.3 EØSU værdsætter Kommissionens initiativ, som det i hovedtrækkene tilslutter sig, og det fremsætter enkelte bemærkninger og forslag for at bidrage konstruktivt til den igangværende debat.

3. Generelle bemærkninger

3.1 Efter flere års pres fra Kommissionens side har den europæiske banksektor opbygget en EU-dækkende betalingsinfrastruktur, der nu fungerer tilfredsstillende såvel ud fra et teknisk-organisatorisk synspunkt som mht. udligningen af gebyrerne for henholdsvis internationale og indenlandske betalinger. Ifølge Kommissionen kan »denne forordning …. derfor anses for at udgøre startskuddet til SEPA«.

3.2 Man kan kun være tilfreds med de opnåede resultater. Der hersker dog stadig grundlæggende tvivl om deres overensstemmelse med hovedprincipperne for det indre marked. For det første har SEPA til formål at løse problemet med betalinger i euro. De lande, som ikke er med i euro-området har ingen glæde heraf, undtagen når det gælder betalinger i den fælles valuta. Efter udvidelsen må man i dag sige, at SEPA dækker hovedparten af transaktioner mellem EU-landene: det er et indre marked i flere hastigheder.

3.3 For det andet må man huske på, at de lige vilkår for indenlandske og grænseoverskridende betalinger kun gælder på landebasis. Forskellene fra land til land findes stadig og i visse tilfælde er de ret store. Men forskellene mellem landene i euro-området samlet set og landene udenfor er endnu større. Den nuværende forordning fastsætter, at landene uden for euro-området frit kan vælge at anvende den: en bestemmelse, som hidtil ikke har vundet særlig stor tilslutning. Det må konkluderes, at man endnu er langt fra en passende konvergens mellem priserne internt i EU.

3.4 Priskonvergens skal dog ikke forstås således, at der kan opnås fuldstændig ensartethed. Der kunne dog gøres fremskridt hvad angår gennemsigtighed og forbrugertilfredshed, hvis der i hvert enkelt land blev foretaget en grundig komparativ analyse af omkostningerne: der er enorme forskelle mht. infrastrukturomkostninger, skattebyrder og sociale bidrag, procedurer og den relative vægt af de indenlandske og grænseoverskridende betalinger. En sådan analyse vil også kunne give nyttige fingerpeg om det fornuftige i at lade forordningen omfatte alle grænseoverskridende elektroniske betalingstjenester.

4. Særlige bemærkninger

4.1 I henhold til artikel 1, stk. 3, finder forordningen ikke anvendelse på betalinger, som sker mellem udbydere af betalingstjenester for disses regning. Denne undtagelse bør også gælde for tjenester, der ydes for andre udbydere af betalingstjenester. Kommissionen forsikrer, at bestemmelserne skal opfattes således. I så fald foreslår EØSU en mere eksplicit formulering og påpeger, at det faktisk ville være ulogisk, hvis retten til fri levering af tjenester direkte mellem erhvervsmæssige aktører ikke skal gælde for andre betalingstjenesteudbydere, som benytter sig af lige så professionelle formidlere.

4.2 Artikel 2, stk. 1, præciserer, at forordningen kun vedrører elektroniske betalingsmidler: følgelig er papirbaserede betalingsmidler såsom checks og veksler udelukket fra dens anvendelsesområde. EØSU kan kun være enigt heri, men påpeger, at de store forskelle mellem de gebyrer, der opkræves i de forskellige lande for disse betalingsmidler – som nu er på vej ud – ikke kan forklares alene ud fra omkostningerne. Man skulle tro, at de høje gebyrer i visse lande ikke alene skal dække omkostningerne, men også har til formål at afskrække folk fra at bruge papirbaserede betalingsmidler i vor elektroniske tidsalder, hvilket EØSU tilslutter sig.

4.2.1 Artikel 2 burde endvidere i et særligt stk. afklare begrebet »elektroniske betalingstransaktioner«, der nævnes i stk. 1. I betragtning af omkostningerne ved blandede teknikker og i samklang med almindelig praksis bør det nye stk. udtrykkeligt fastsætte, at elektroniske betalingstransaktioner ikke må kombineres med papirbaserede procedurer.

4.3 Artikel 1, stk. 2, indeholder noget nyt: anvendelsen af forordningen på alle grænseoverskridende betalinger op til 50 000 EUR gælder for alle elektroniske betalingsmidler, inkl. direkte debiteringer. Hvad angår sidstnævnte instrument har EØSU dog visse betænkeligheder.

4.3.1 Direkte debitering inden for SEPA-systemet adskiller sig fra de enkelte nationale ordninger og er mere kompliceret og sofistikeret. En sænkning af prisen for en direkte international debitering til niveauet for nationale debiteringer kan undergrave princippet om, at et produkt eller en tjeneste ikke må sælges under kostprisen. Hertil kommer, at systemet for direkte debiteringer – som benyttes af virksomheder, men ikke af almindelige forbrugere – ofte er en tjeneste, som kreditinstitutterne tilbyder deres egne kunder på særligt gunstige vilkår: prisen for nationale transaktioner fastsættes efter princippet om omkostningsdækning med en minimal fortjenstmargen, men den vil ikke kunne dække de højere omkostninger ved internationale transaktioner. EØSU foreslår, at de direkte debiteringer foreløbigt undtages fra forordningen, indtil der foreligger en uafhængig ekspertundersøgelse, som påviser, at der ikke er fare for pris- eller konkurrenceforvridning.

4.3.2 Under alle omstændigheder bør Kommissionen af hensyn til det grundlæggende gennemsigtighedsprincip offentliggøre sin undersøgelse, især hvad angår omkostningerne ved nationale og internationale transaktioner, og klart angive, hvilke kilder oplysningerne stammer fra og efter hvilken metode de er indsamlet og bearbejdet. I mangel af sådanne facts risikerer en hvilken som helst stillingtagen at være forudindtaget og uafbalanceret.

4.3.3 Som en sidste bemærkning henleder EØSU opmærksomheden på, at den nye forordning skal træde i kraft den 1. november 2009: denne frist er muligvis for kort til, at der kan udformes økonomiske planer på mellemlang og lang sigt. En afgørende forudsætning for sådanne planer er, at der foreligger juridisk sikkerhed omkring det multilaterale interbankgebyr (»Multilateral Interchange Fee« - MIF).

4.4 Artikel 3 bekræfter den nuværende forordnings princip om, at gebyrer for grænseoverskridende betalinger, skal være de samme som de gebyrer, som samme udbyder af betalingstjenester opkræver for tilsvarende indenlandske betalinger. Denne bestemmelse fra 2001 ser ud til at blive overholdt i tilfredsstillende grad, men en undersøgelse i marken ville vise, at der i mange lande er alvorlige skævheder mellem gebyrerne for betalinger i henholdsvis euro og andre valutaer: Det er en diskrimination over for borgerne uden for euro-området.

4.5 Artikel 5 introducerer en vigtig nyhed: ophævelsen med virkning fra den 1. januar 2010 af forpligtelsen til at indberette betalinger på op til 50 000 euro og ophævelsen af den generelle indberetningspligt med virkning fra den 1. januar 2012. Denne forpligtelse, som havde til formål at indsamle de oplysninger, der er nødvendige for betalingsbalancestatistikken, har givet besvær og medført omkostninger. Medlemsstaterne kan indsamle disse data ad anden vej. EØSU tilslutter sig fuldt ud denne bestemmelse.

4.6 I henhold til artikel 6 skal medlemsstaterne udnævne myndigheder, som bærer ansvaret for at sikre, at forordningen overholdes: denne bestemmelse fandtes i forvejen og ser generelt ud til at være blevet overholdt. Vigtigere er bestemmelsen i artikel 7, hvorefter medlemsstaterne skal fastlægge procedurer for behandling af klager og udenretslig bilæggelse af tvister med passende oplysning af offentligheden. Disse funktioner kan varetages af nye instanser, der oprettes til formålet, eller af allerede eksisterende instanser. EØSU er enigt heri, men kun for de landes vedkommende, som endnu ikke har sådanne instanser. Det advarer dog mod at oprette nye instanser med funktioner, som overlapper allerede eksisterende instansers ansvarsområde. Under alle omstændigheder vides der kun lidt om disse instansers funktion og især om antallet, arten og udfaldet af de behandlede sager. Manglen på fuldstændige og gennemsigtige oplysninger gør det vanskeligt at foretage en seriøs gennemgang af overtrædelsernes art og reelle omfang.

4.7 Artikel 10 kræver af medlemsstaterne, at de fastsætter sanktioner, som skal være »effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsernes grovhed og have afskrækkende virkning«, for manglende overholdelse af forordningen, og disse sanktionsbestemmelser skal anmeldes til Kommissionen. Ligesom i ovennævnte tilfælde bør de berørte parter også her have passende information for i det mindste at kunne vurdere, hvor stor betydning de enkelte medlemsstater tillægger overholdelsen af forordningen.

4.8 Artikel 11 giver medlemsstater uden for euro-området mulighed for at udvide forordningens anvendelsesområde til deres valuta. En sådan tilslutning ville sætte en stopper for de problemer og den diskrimination, som EØSU har påpeget i punkt 4.6. For indeværende ser det dog ud til, at flere medlemsstater har indtaget en ret lunken for ikke at sige afvisende holdning til dette forslag. EØSU afstår fra at kommentere dette, men opfordrer Kommissionen til alvorligt at overveje, hvor populære visse løsninger egentlig er.

4.9 Forordningen skal træde i kraft den 1. november 2009. Kommissionen skal fremlægge en rapport om anvendelsen af IBAN- og BIC-koderne senest den 31. december 2012 og en rapport om anvendelsen af forordningen senest den 31. december 2015. EØSU har ingen bemærkninger hertil, men henviser blot til punkt 4.6 og 4.7, hvori det kræver en mere fyldestgørende information af de berørte parter.