Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Ligestilling mellem kvinder og mænd i Den Europæiske Union - 1996« (97/C 296/06)

Kommissionen besluttede den 13. februar 1997 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Ligestilling mellem kvinder og mænd i Den Europæiske Union - 1996«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Social-, Familie-, Uddannelses- og Kulturspørgsmål, som udpegede Dédée Drijfhout-Zweijtzer til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 26. juni 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 347. plenarforsamling af 9. og 10. juli 1997, mødet den 9. juli 1997, med 113 stemmer for. 2 imod og 2 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. I Fællesskabets fjerde handlingsprogram om lige muligheder for mænd og kvinder i EU (1996-2000) lanceredes idéen om en årsberetning om ligebehandling af mænd og kvinder. I sin udtalelse af 22. november 1995 støttede ØSU dette initiativ. Den 12. februar 1997 vedtog Kommissionen den første årsberetning gældende for 1996.

1.2. Som det fremgår af forordet, har Kommissionen tre hovedformål med at udsende denne første årsberetning, nemlig at give en klar redegørelse for Den Europæiske Unions politik for ligestilling mellem mænd og kvinder (synliggørelse), at lægge op til debat om tiltrængte fremskridt og om forslag til fremtidige initiativer (strategi) og at levere et referencegrundlag for Kommissionen, medlemsstaterne og ansøgerlandene (konvergens).

1.3. Rapporten tilsigter at give en afbalanceret skildring af fremgang og tendenser såvel på europæisk som på nationalt plan. Dermed fungerer den også som kontrolinstrument på ligestillingsområdet. Beretningens første del følger strukturen i det 4. handlingsprogram. Anden del skal belyse et specifikt tema i ligestillingsdebatten.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Kommissionen har til dato spillet en meget vigtig rolle i forbindelse med udformningen af en EF-politik for lige muligheder for mænd og kvinder, ikke mindst ved at udarbejde forslagene til de senere vedtagne ligebehandlingsdirektiver og ved at opstille femårige handlingsprogrammer. Handlingsprogrammerne har alle givet stødet til nye brede diskussioner om kvindernes stilling. Denne politik har bidraget til, at ligebehandling af mænd og kvinder har tiltrukket sig større opmærksomhed, og at der - i et vist omfang takket være EF-Domstolens domspraksis - faktisk er sket fremskridt i medlemsstaterne. Vedtagelsen af denne første, omfattende årsberetning om ligestilling mellem kvinder og mænd i EU er ikke blot et kærkomment supplement til Fællesskabets hidtidige politik, men repræsenterer frem for alt et nyt konstruktivt skridt i udviklingen af en generel og sammenhængende EU-politik for lige muligheder. Der er derfor tale om et meget prisværdigt initiativ, som ØSU er særdeles tilfreds med. Beretningen fortjener vid udbredelse.

2.2. Men som allerede bemærket i forbindelse med forelæggelsen af det 4. handlingsprogram er der endnu lang vej at gå. Man kan derfor kun tilslutte sig følgende udsagn i beretningen: »En indsats for at fremme ligestillingen forudsætter en ambitiøs strategi. Det indebærer, at man ikke må begrænse sig til kun at iværksætte specifikke foranstaltninger til fordel for kvinder, men at man skal mobilisere alle generelle foranstaltninger og politikker med det specifikke formål at få gennemført ligestilling.« (s. 10)

At den førte politik taget under et (endnu) ikke har haft den ønskede virkning og ikke altid har givet tilfredsstillende resultater fremgår også af den rigdom af faktuelle og særdeles aktuelle statistiske informationer, som årsberetningen indeholder om talrige aspekter af kvindernes stilling på arbejdsmarkedet og deltagelse i beslutningstagningen. For så vidt føjer disse faktuelle informationer ikke meget nyt til det, man vidste i forvejen. Ikke desto mindre er det utvivlsomt værdifuldt - ikke mindst for folk, der ikke specifikt har ligestillingspolitikken som arbejdsområde, men alligevel i praksis kommer eller kan komme i berøring med den - at disse informationer nu er samlet i et enkelt dokument. Der lægges i det foreliggende kommissionsdokument så stor vægt på at skildre status quo, og der findes så mange oplysninger, som rækker langt tilbage i tiden, at man må spørge, om »årsberetning« er den rette betegnelse. I øvrigt er det fuldt forståeligt, at man har båret sig sådan ad, eftersom der er tale om den første beretning, men for fremtiden bør man efter ØSU's opfattelse vælge en anden fremgangsmåde. Dette synspunkt udfoldes nærmere under pkt. 4: Forslag og anbefalinger.

2.3. Det er i den forbindelse også af betydning, hvilke formål man har med en sådan årsberetning. Ifølge forordet er det ikke så få, og man kan spørge, om disse formål ikke er for vidtløftige og for ambitiøse. I forskellige henseender kan det nemlig konstateres, at beretningen ikke i alle tilfælde fuldt ud lever op til de forventninger, som ovennævnte målsætninger kalder til live.

2.4. Skønt ØSU er klar over, at det kan have at gøre med manglende EF-beføjelser på visse områder, må det siges, at den tilstræbte balance ikke altid er til stede. Det gælder i hvert fald i forbindelse med gengivelsen af den europæiske og den nationale udvikling på forskellige områder; således behandles den nationale udvikling undertiden udførligt og udviklingen inden for EF ganske kortfattet (f.eks. kapitel 2 og navnlig kapitel 2.2 om beskæftigelsesstrategier); i andre tilfælde er det omvendt (f.eks. kapitel 5, der kun behandler udviklingen på EF-plan). Hertil kommer, at der lægges forskellig vægt på de forskellige emner/kapitler (eller dele heraf). Således er visse emner stærkt underbelyst (f.eks. kapitel 5: Håndhævelse af rettigheder).

2.5. Kommissionen mener, at årsberetningen kan fungere som kontrolinstrument på ligestillingsområdet. Det er nærliggende at antage, at der dermed sigtes til, at den giver mulighed for at undersøge, hvilke virkninger Fællesskabets politik har haft i medlemsstaterne. På en række områder gør Kommissionen også det. Særlig i forbindelse med EF's strukturpolitik og anvendelsen af strukturfondene er det gjort udmærket, men på andre punkter (børnepasningsfaciliteter, håndhævelse af rettigheder) kunne det gøres bedre. Måske skyldes det beretningens karakter og disposition, at der kun forekommer en begrænset (kritisk) evaluering af EF's egen politik. Den form for beretning, ØSU foretrækker, giver bedre muligheder herfor (se punkt 4.1).

Et spørgsmål af en anden karakter er, hvordan EF skal prioritere sin politik, ikke mindst efter at bevillingerne til det 4. handlingsprogram er skåret ned.

2.6. Bortset fra ovenstående må det bemærkes, at beretningen med sin fokusering på lige muligheder anlægger en for snæver betragtningsmåde. Derved vækkes nemlig det indtryk, at kvinder allerede er ligestillede med hensyn til rettigheder. Begge dele er vigtige; lige rettigheder danner grundlaget, lige muligheder er det andet skridt. Der er risiko for, at fokuseringen på lige muligheder og på tanken om samarbejde og mainstreaming kan bortlede opmærksomheden fra, at der stadig skal arbejdes for at sikre lige rettigheder. At den fare ikke er grebet ud af luften illustreres af, at beretningen gør for lidt ud af gennemførelsen af ligebehandlingsdirektiverne i medlemsstaterne og undlader seriøst at behandle problemerne med effektiv håndhævelse af kvindernes rettigheder i henhold til ligebehandlingslovgivningen (i EU og i medlemsstaterne). Dette indtryk bestyrkes af, at man i beretningen forgæves søger efter nedslag af den igangværende diskussion om optagelse af et generelt princip om ligebehandling i EF-traktaten (se også ØSU's udtalelse om Kalanke-sagen) (). Denne mangel falder særlig i øjnene, fordi årsberetningen i kapitel 4 gengiver Rom-charteret »Kvinder for politisk og samfundsmæssig fornyelse« af 18. maj 1996, hvori det hedder: »Vi (dvs. kvindelige ministre fra EU's medlemsstater) er fast besluttet på at arbejde for, at ligestilling mellem kvinder og mænd indføjes i den nye traktat om Den Europæiske Union.« Både i udtalelsen om det 4. handlingsprogram () og i udtalelsen om Kommissionens forslag om ændring af direktiv 76/207/EØF () gik ØSU ind for dette.

2.7. Til slut skal det nævnes, at Fællesskabet i stigende grad tager sin tilflugt til alle mulige ikke-bindende instrumenter i forbindelse med udformningen af sin politik. Det ser ud, som om Kommissionen går ud fra, at f.eks. henstillinger også pålægger medlemsstaterne forpligtelser (se side 97), om ikke direkte, så via loyalitetsbestemmelsen i artikel 5. Desuden er det et spørgsmål, hvordan disse instrumenter/dokumenter finder vej til dem, der forventes at rette sig efter dem (f.eks. adfærdskodeksen om ligeløn), og hvordan kontrollen med efterlevelsen finder sted. Det siger beretningen intet om.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Kapitel 1: Solidaritet og samarbejde mellem mænd og kvinder i et samfund i forandring

3.1.1. Den nye ligestillingspolitiks globale og integrerede karakter, der navnlig kommer til udtryk i indførelsen af mainstreaming-princippet, er et positivt træk. Mainstreaming defineres i årsberetningen som »systematisk hensyntagen i alle politikker og foranstaltninger til mænds og kvinders respektive ønsker og behov«. Med rette bemærkes det i den forbindelse, at Fællesskabets retsinstrumenter og finansielle midler såvel som dets analytiske og organisatoriske kapacitet skal mobiliseres samtidigt for at gennemføre mainstreaming-princippet. Det siges også, at der er brug for en solid statistisk analyse, som ligestillingspolitikken kan bygge på. Udviklingen af ligestillingspolitikken er imidlertid så kompliceret og forløber så langsomt, at der ved siden af mainstreaming fortsat er brug for samtidige specifikke aktioner, herunder aktioner, der stimulerer mulighederne for erhvervsvirksomhed og økonomisk uafhængighed.

Desværre nøjes beretningen med at antyde, hvor kompliceret det er at gennemføre mainstreaming-princippet i praksis, og hvilke problemer man kommer ud for. Skønt der gives en kortfattet oversigt over mulige mainstreaming-strategier på de forskellige politiske niveauer, savnes der en nærmere udfoldelse heraf, og man søger også forgæves efter foranstaltninger, som Fællesskabet har truffet eller agter at træffe for virkelig at lancere mainstreaming-princippet. Ej heller finder man oplysninger om, hvordan princippet anvendes i medlemsstaterne (det være sig inspireret af Fællesskabets indførelse af det eller ej), dog med Holland som en undtagelse.

Der er to interessante elementer i situationen i Holland, som den skitseres i årsberetningen, der kan fortjene nærmere opmærksomhed på EF-plan. Hermed sigtes der for det første til indførelsen af den såkaldte Emancipatie Effectrapportage (ligestillingsmæssig konsekvensrapportering) som et instrument til prøvning af planlagt politik. Måske kan der også udvikles et sådant instrument til prøvning af EF-politik; men i så fald må man også skele til eventuelle instrumenter af samme art i andre medlemsstater. Desuden fremgår det af udviklingen i Holland, at der kan ligge en fare i mainstreaming-politikken, hvis den f.eks. fører til, at særlige rådgivende ligestillingsorganer nedlægges (som det er sket med det hollandske ligestillingsråd), før det står klart, hvordan spørgsmål vedrørende ligestilling og lige muligheder inddrages og tages i betragtning i andre (rådgivende) organer.

Det fremgår af slutbemærkningerne i Kommissionens meddelelse »Integrering af lige muligheder for kvinder og mænd i alle fællesskabspolitikker og -aktioner«, at der i løbet af 1996 skulle ske væsentlige fremskridt med indførelsen/anvendelsen af mainstreaming-princippet. Navnlig skulle der træffes foranstaltninger til løbende overvågning og evaluering af de gennemførte aktioner og på grundlag heraf fastlægges egnede analytiske indikatorer og procedurer: Desuden stilles det i udsigt, at såvel medlemsstaternes politik og foranstaltninger som EF's aktioner på området vil blive præsenteret i den første årsberetning. Da beretningen så godt som intet indeholder herom, må man gå ud fra, at der endnu ikke er gjort tilstrækkelige fremskridt i medlemsstaterne, hvilket er beklageligt.

3.1.2. Det er opmuntrende, at princippet om lige muligheder i stigende grad vinder indpas i Fællesskabets strukturpolitik og nu anvendes i forbindelse med alle strukturfonde, hvor det har haft positiv indflydelse, ikke mindst på anvendelsen af midler til bekæmpelse af langtidsledighed hos kvinder. Men trods denne forbedring bliver det indtryk stående, at det er en utilstrækkelig del af strukturfondsmidlerne, der kommer kvinder til gode. Det samme gælder i øvrigt de projekter, der modtager finansiering som led i SOCRATES- og LEONARDO-programmerne. Hvis disse fonde og programmer ønsker at stimulere lige muligheder, er det nødvendigt at foretage vedvarende kontrol og evaluering ud fra et kønsperspektiv. Dette gælder for alle områder, hvor der findes hindringer for fremme af lige muligheder.

3.1.3. Netop fordi årsberetningen henvender sig til et bredt publikum, er det kedeligt at måtte konstatere, at man i afsnittet om den sociale dialog og arbejdsmarkedets parter forsømmer lejligheden til at gå nærmere ind på de emner, arbejdsmarkedets parter drøfter inden for rammerne af Protokollen om Social- og Arbejdsmarkedspolitikken. Således gøres der ikke meget ud af resultaterne af første runde af konsultationerne i henhold til Socialprotokollen om mænds og kvinders værdighed på arbejdspladsen.

I øvrigt ønsker ØSU stærkt at understrege, at det forhold, at arbejdsmarkedets parter med Socialprotokollen har fået mulighed for selv at opstille regler, ikke fritager Kommissionen for ansvaret for at udvikle sine egne instrumenter på ligestillingsområdet. Dette gælder ikke mindst, hvor der er tale om »vanskelige spørgsmål«.

3.2. Kapitel 2: Ændrede økonomiske vilkår for både mænd og kvinder

3.2.1. Mere end halvdelen af dette kapitel består af en opregning af de forskellige aspekter af kvindernes stilling og deltagelse på arbejdsmarkedet. En af de vigtigste generelle konstateringer er, at der stadig er en stor lønkløft mellem mænd og kvinder, som ikke mindst skyldes det store antal kvinder i lavt betalte job og kønsopdelingen på arbejdsmarkedet. Som sagt er der ikke mange bemærkelsesværdige nyheder. Men der er grund til endnu en gang at understrege, at en af de vigtigste målsætninger for ligestillingspolitikken er retten til arbejde og økonomisk uafhængighed. Den tydelige kønsopdeling på arbejdsmarkedet udgør både en hindring for lige muligheder og et kvalitetsproblem på visse områder. Informationernes nyttevirkning kan ligge i, at de bevidstgør arbejdsgivere og andre relevante parter om problematikken. Det er beklageligt, at beretningen ikke beskæftiger sig med funktionsevalueringsproblematikken. For det er en vigtig årsag til kvindernes (for) lave løn, at det arbejde, der især udføres af kvinder, klassificeres lavt i funktionsevaluerings- og aflønningssystemerne.

3.2.2. For at bryde disse mønstre er det også vigtigt, at der sker ændringer på uddannelsesområdet. I ØSU's udtalelse om ligelig deltagelse af mænd og kvinder i beslutningstagningen () siges der bl.a., at det er vigtigt, at drenge og mænd tilskyndes til i højere grad at vælge traditionelle kvindefag. Der er brug for pædagogisk forsknings- og udviklingsarbejde for at give kvinder større studiefrihed og mere selvtillid, så de kan trænge ind i nye og anderledes fag og stimuleres til at virke som selvstændige. Uddannelses- og studiestøtteordninger har vist sig velegnede som redskaber til at gøre det muligt for alle arbejdstagere løbende at forbedre deres kundskaber og færdigheder.

3.2.3. Afsnittet om lønkløften er mangelfuldt, både hvad angår analysen og konklusionerne. Ifølge de meget sparsomme Eurostat-data tjener kvinderne i EU i gennemsnit ca. 20 % mindre end deres mandlige kolleger. Denne procentangivelse er svagt underbygget og synes kun at gælde for manuelt arbejde. Kommissionen stiller i udsigt, at Eurostat i juni 1997 vil offentliggøre en undersøgelse af lønforskellene mellem mænd og kvinder, hvor der er anvendt en ny systematik. Denne undersøgelse imødeser ØSU med stor interesse.

3.2.4. Det konstateres i dette kapitel med rette, at også forskellene mellem kvinderne indbyrdes tager til. Men beklageligvis behandles de mest udsatte og svageste kvindegruppers situation - immigrantkvinder, kvinder tilhørende etniske mindretal, ældre kvinder, enlige mødre, medhjælpende familiemedlemmer, kvinder som ønsker at genindtræde i arbejdsstyrken, handicappede kvinder - slet ikke eller kun i forbigående. Her drejer det sig nemlig ikke bare om kvinder, der vil og kan arbejde, men også om kvinder, der på grund af deres personlige situation ikke er i stand til at deltage i arbejdsprocessen. Sidstnævnte kategoris indkomstmæssige situation er for det meste dårlig. Efter ØSU's opfattelse kan man ikke nøjes med blot at konstatere, at forskellene mellem kvinderne tager til; tværtimod stiller disse udsatte gruppers situation krav om nærmere opmærksomhed og en mere aktiv holdning fra EF's side. ØSU opfordrer Eurostat til snarest at samle flere oplysninger om disse kategorier. I øvrigt må ØSU med beklagelse konstatere, at der også geografisk er store forskelle på kvindernes situation i EU.

3.2.5. De flerårige programmer til forbedring af beskæftigelsen, som medlemsstaterne har opstillet på baggrund af de prioriteringer, Det Europæiske Råd i Essen foretog, er udtryk for en positiv udvikling. I disse prioriteringer kræves det eksplicit, at der tages hensyn til arbejdsløse kvinders vanskelige situation. Skønt de fleste lande har truffet foranstaltninger, der begunstiger eller specifikt sigter mod kvinderne, må det desværre konstateres, at temaet »Lige muligheder for mænd og kvinder« som helhed kun har spillet en birolle i forbindelse med udformningen af de flerårige programmer. Også angående anden programrunde (1996) gælder det, at kønsaspektet ikke integreres i den generelle politik, undtagen i Sverige.

Den beskrevne utilfredsstillende situation for de erhvervsaktive kvinder i EU og det forhold, at kønsaspektet i de fleste tilfælde ikke er integreret i de flerårige programmer til forbedring af beskæftigelsen, skønt dette netop er et af de vigtigste punkter i Fællesskabets politik for lige muligheder, stiller krav om en aktiv indsats fra Fællesskabets side. Skønt (bl.a.) EF-foranstaltninger anses for særdeles vigtige, driver EF det øjensynligt ikke til meget mere end at afgive politiske erklæringer om fremme af lige muligheder (som rapporten til Det Europæiske Råd i Madrid). Det må konstateres, at det, der hidtil er gjort på EF-plan (bortset fra strukturfondene), er for generelt og for lidt konkret til at gennemføre mainstreaming-princippet og integrere kønsaspektet i politikken.

3.3. Kapitel 3: Erhvervsarbejde og familieliv

3.3.1. Det at få børn spiller en vigtig rolle for kvindernes deltagelse på arbejdsmarkedet. Det påvirker forholdet mellem arbejde og familieliv stærkt. Det bekymrer ØSU, at besparelsesbestræbelserne i en række medlemsstater har ført til, at man har skåret ned på bevillingerne til børnepasningsfaciliteter, til skade for ligestillingspolitikken. Den utilstrækkelige forsyning med institutioner til at aflaste familien kan resultere i, at kvinder kun kan påtage sig atypisk arbejde, må acceptere arbejde, de er overkvalificerede til, eller helt må opgive at arbejde.

Også kvindernes helbred berøres. Det fremgår af undersøgelser, der for nylig er foretaget i Sverige og Norge, at den dobbelte arbejdsbyrde bestående af fuldtidsudearbejde og (mere end halvdelen af) det ubetalte arbejde i hjemmet i stigende grad går ud over kvindernes helbred.

Foruden af børn kan forholdet mellem arbejde og familieliv også vanskeliggøres af, at en kvinde passer ældre/forældre eller en syg partner. Problematikken anskues i beretningen ikke i denne bredere sammenhæng, og derfor kommer sidstnævnte form for pasning slet ikke ind i billedet. Dermed kommer man heller ikke ind på, hvilke konsekvenser kombinationen af omsorgsarbejde og mangelen på en fyldestgørende social sikring har i den forbindelse.

Til en vis grad beskriver beretningen situationen i medlemsstaterne med hensyn til børnepasningsordninger, men Kommissionen konkluderer, at det er vanskeligt på grundlag af de foreliggende informationer at konkludere, om børnepasningsordningerne opfylder kravene i Rådets henstilling om børnepasning (økonomisk overkommelighed, lettilgængelighed, sikker pasning mv.). Der findes ikke noget ensartet system for indsamling og fortolkning af standardoplysninger. ØSU finder, at Kommissionen bør tage initiativ til, at et sådant system tilvejebringes.

Som led i andet og tredje handlingsprogram for lige muligheder blev European Commission Childcare Network oprettet. Inden for dette netværk har man taget fat på en række af de problemer, der påvirker mulighederne for at kombinere arbejde og familieliv, herunder børnepasningsfaciliteter, ligeret for forældrene til at deltage i arbejdslivet og mændenes deltagelse i børnepasningen. Netværket har fra begyndelsen lagt stor vægt på kvalitet. Da det fjerde handlingsprogram for lige muligheder blev vedtaget, blev netværket opløst. Børnepasningsmuligheder (også uden for skolen) er et område, der gøres for lidt ud af, uagtet det er en stor hindring for lige muligheder for mænd og kvinder. Medmindre EF tager egnede initiativer til at løse problemet, finder ØSU, at dette netværk bør genoplives.

3.3.2. Det er et positivt træk, at man har undersøgt skatte- og socialpolitikken for at afdække eventuelle diskriminerende aspekter, der kan hindre kvindernes deltagelse på arbejdsmarkedet; det samme kan siges om den tiltagende optagethed af spørgsmålet om individualisering af de sociale sikringsordninger og beskatningssystemerne. Disse systemer bør tage udgangspunkt i individet. Det er det eneste rigtige. Men det må tages i betragtning, om man ved at afskaffe afledte rettigheder forringer visse kvinders (især de mest udsatte kvindegruppers) økonomiske situation, hvis der ikke samtidig sørges for rimelig kompensation (som led i fattigdomsbekæmpelsen). De sammenlignende undersøgelser, der for øjeblikket gennemføres i medlemsstaterne, kan danne grundlag for kommende forslag på dette område.

Der bør også ses på de konsekvenser, som privatisering af den sociale sikring kan få for kvindernes stilling på arbejdsmarkedet og for ligebehandling af mænd og kvinder. Således har privatiseringen af sygeforsikringen i Holland konsekvenser for alle arbejdstagere, men tilsyneladende er det personer med fleksibelt arbejde og husligt arbejde - og det er som bekendt først og fremmest kvinder - der rammes hårdest (særlig angående retten til sygedagpenge). Man bør også være opmærksom på, at socialsikringsbestemmelserne i de fleste tilfælde ikke tager højde for de forskellige former for såkaldt atypisk arbejde (modsat fuldtidsarbejde på ubegrænset tid), som netop udføres af kvinder. ØSU finder, det ville være udmærket, om Kommissionen i en kommende beretning tog privatiseringsproblemet op til behandling, med særlig henblik på dets konsekvenser for kvinder!

I forlængelse af ovenstående er det nok værd at anbefale, at socialsikringsproblematikken i den kommende beretning i højere grad ses i sammenhæng, dvs. sammen med de eksisterende direktiver (79/7, 86/378, såvel som 86/613 om selvstændige) og det tredje direktivforslag til fremme af ligebehandling inden for de sociale sikringsordninger.

3.4. Kapitel 4: Ligelig repræsentation af mænd og kvinder i beslutningstagningen

3.4.1. Rapportens udførlige beskrivelse af den aktuelle situation understreger endnu en gang kvindernes efterslæb. Ved udgangen af 1997 skal det vise sig, om den henstilling om ligelig deltagelse af mænd og kvinder i beslutningstagningen, som Rådet vedtog den 2. december 1996, faktisk kan medvirke til at eliminere efterslæbet. Det er positivt, at Kommissionen har indoptaget denne målsætning i sin egen personalepolitik, men desværre synes det endnu ikke at have givet tilfredsstillende resultater. Men hvis den virkelig følges op, kan denne politik tjene som forbillede for medlemsstaterne, arbejdsmarkedets parter, NGO'er osv.

Som led i en løbende evaluering og debat er det imidlertid vigtigt, at der på dertil egnet niveau fastsættes kvantificerede målsætninger og tidsfrister for fremme af kvindernes deltagelse i beslutningstagningen.

3.5. Kapitel 5: Kvinders muligheder for at håndhæve deres rettigheder

3.5.1. Det første, der er at bemærke til kapitel 5, er, at overskriften ikke fuldt ud dækker indholdet. Det er i virkeligheden kun en lille del af kapitlet, der drejer sig om håndhævelse af kvindernes rettigheder i henhold til Fællesskabets (og medlemsstaternes) lovgivning om ligebehandling.

Først skildres retsgrundlaget inden for EF og den udvikling, der er sket med det. Af nedennævnte årsager er fremstillingen imidlertid for begrænset og derfor utilfredsstillende. Kun den udvikling, der er sket på EF-plan (i Domstolens retspraksis og i lovgivningen), nævnes. Om implementeringen og håndhævelsen af EF-lovgivningen og om medlemsstaternes politik siges der intet, skønt det netop ville være interessant at vide, hvilke mangler der er på disse punkter (f.eks. med hensyn til anvendelsen af begrebet indirekte diskriminering). Der er ikke megen mening i at gengive den udvikling, der sker på EF-plan, når implementeringen og håndhævelsen i medlemsstaterne (det er dog i sidste instans den, det drejer sig om) ikke behandles. Det er også mærkeligt, hvorfor omtalen af direktivet om graviditet og barsel begrænser sig til gengivelse af dets indhold. Skønt Kommissionen måske endnu ikke har modtaget den nødvendige officielle information fra de nationale myndigheder om implementeringen af dette direktiv (implementeringsfristen var oktober 1994), findes der en rapport fra Europa-Kommissionens juridiske netværk, der informerer om, hvordan direktivet er implementeret i medlemsstaterne.

Bortset fra dette nøjes beretningen her i for høj grad med at konstatere udviklingen uden at foretage sig andet. Således er det foruroligende, at Domstolen i sager vedrørende social sikring synes at se stadig mildere på objektive begrundelser for indirekte diskriminering (bevarelse af økonomisk balance, legitim social- og arbejdsmarkedspolitik).

3.5.2. Hvad angår håndhævelse af EF-rettens bestemmelser om ligebehandling er Kommissionen lidet kritisk over for sine egne aktiviteter. ØSU er vidende om, at det juridiske netværk gentagne gange har fremført, at Kommissionen mere ihærdigt bør føre kontrol med implementerings- og håndhævelsesmæssige mangler i medlemsstaterne og i den forbindelse foreslået anvendelse af strategien i artikel 169. Der er også stillet konkrete forslag om artikel 169-procedurer over for forskellige medlemsstater, men foreløbig er der kun rejst sag i 11 tilfælde.

Der gøres heller ikke meget ud af de problemer, kvinder kommer ud for, når de søger at få deres ret ved de nationale domstole. Beretningen omtaler kun summarisk, at der med støtte fra Kommissionen er afholdt en konference om dette emne, men siger intet om den grundige undersøgelse, der blev gennemført i alle medlemsstater forud for konferencen. Denne undersøgelse bragte imidlertid et stort antal hindringer for dagen, såsom manglende viden på området, de dyre og langvarige retlige procedurer, problemer med at samle beviser og bevisbyrdens fordeling. Desuden frygter nogle af de arbejdstagere, der føler sig diskrimineret, i sidste ende at blive offer for deres egen aktion. Det fører ofte til, at de undlader at tage retlige skridt over for arbejdsgiveren. Det viser, at bevisbyrden kun er et af mange problemer. Skønt beretningen gengiver, hvilke krav Fællesskabet (dvs. Domstolen) har opstillet for at sikre effektiv retsbeskyttelse, siges der intet om aktioner til afhjælpning af de påpegede hindringer. Det forekommer, som om Fællesskabet (Kommissionen) er for tilbageholdende i denne sag.

3.5.3. Så meget som der gøres ud af Kommissionens forslag til ændring af direktiv 76/207, skal ØSU minde om, at dette forslag ikke fik støtte i udtalelsen af 25. september 1996.

3.6. Kapitel 6: Resultaterne af Beijing-konferencen

3.6.1. ØSU understreger endnu en gang betydningen af den handlingsplan, der blev opstillet på Beijing-konferencen, idet den beskæftiger sig med de samme hovedspørgsmål og prioriteringer som EU. Det indebærer, at verdensomspændende samarbejde om de aktiviteter, EU udfolder vedrørende lige muligheder for mænd og kvinder, skal prioriteres højt.

I forbindelse med dette kapitel kan man konstatere, at der ikke er blevet foretaget meget i 1996 og heller ikke opnået væsentlige fremskridt.

4. Forslag og henstillinger

4.1. Det ville måske være at foretrække at gøre almindelig status hvert 3. år i forbindelse med evalueringen af det løbende handlingsprogram og som forberedelse til opstillingen af det følgende handlingsprogram. Det vil sige, at der skulle udarbejdes en »situationsrapport«, som først på grundlag af faktuel og statistisk information ser på, om kvindernes stilling konkret er forbedret, og dernæst identificerer de punkter, hvor de gennemførte aktioner åbenbart har været utilstrækkelige. Årsberetningerne (der skulle være kortere) kan så bruges som grundlag for situationsrapporten ved navnlig at behandle de specifikke virkninger af en given aktion fra EF's eller medlemsstaternes side til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder. I forlængelse heraf forekommer det ønskeligt, at beretningen dels koncentrerer sig om EF-politikkens/lovgivningens virkninger i medlemsstaterne, dels påpeger nødvendig supplerende/ny EF-politik/lovgivning.

Det fremgår af forordet, at man i de kommende årsberetninger fortsat vil anvende den samme fremgangsmåde, dvs. følge strukturen i det 4. handlingsprogram. Det er et spørgsmål, om det er ønskeligt. For det første forekommer denne inddeling temmelig kunstig, eftersom visse emner hører under flere overskrifter og derfor behandles i flere forskellige kapitler med unødige gentagelser til følge. Udviklingen i EF-lovgivningen om ligebehandling kunne også med fordel integreres i de forskellige kapitler, da politik og lovgivning ikke bør betragtes isoleret fra hinanden.

Men vigtigere endnu er det, at den valgte struktur bevirker, at informationerne bliver for generelle. Det var nok bedre at belyse et antal principper eller aktioner og se på, hvordan de er blevet indført eller gennemført på bestemte områder. Således kunne man se på mainstreaming-princippets anvendelse og konsekvenser på et bestemt politisk område (f.eks. transport eller landbrug).

4.2. Navnlig udtalelsens punkt 3 indeholder en række forslag. De gentages her kort, og samtidig tilføjes der en række nye henstillinger. Den mest effektive strategi består i at udvikle og forbedre kvindernes kvalifikationer og færdigheder og fortsætte med at påvirke holdningen over for piger og kvinder i positiv retning, i første omgang i familien.

- Der bør i traktaten optages et princip om ligebehandling af kvinder og mænd.

- Der bør opstilles kvantificerede målsætninger og tidsfrister for kvinders ligelige deltagelse i beslutningsorganer.

- Der bør gennemføres en kampagne for at øge kendskabet til adfærdskodeksen vedrørende lige løn for samme arbejde.

- De statistiske undersøgelser af lønforskelle mellem mænd og kvinder bør forbedres, så det bliver muligt at bedømme, om ligelønspolitikken har virket.

- Der bør foretages en analyse af fremtidens arbejdsmarked for kvinder.

- Mulighederne for at forstærke kvindernes stilling på arbejdsmarkedet bør undersøges.

- Svage kvindegruppers økonomiske situation bør undersøges.

- Der bør iværksættes EF-initiativer på børnepasningsområdet; viser det sig umuligt, bør netværket genindføres.

- Af hensyn til beretningens overskuelighed kan ekskurserne om situationen eller om initiativer på et bestemt område i en medlemsstat eller på EF-plan med fordel placeres i et bilag eller sidst i hvert kapitel.

Bruxelles, den 9. juli 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT C 30 af 30. 1. 1997: Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 76/207/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkår.

() EFT C 39 af 12. 2. 1996.

() EFT C 204 af 15. 7. 1996.