Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Samhørighedspolitikkens fremtid og følgerne for strukturfondene på lang sigt« (96/C 153/03)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 30. marts 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Samhørighedspolitikkens fremtid og følgerne for strukturfondene på lang sigt«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Regionaludvikling og Fysisk Planlægning, som udpegede Jan Jacob van Dijk til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 20. februar 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 333. plenarforsamling af 28.-29. februar 1996, mødet den 28. februar 1996 med et flertal af stemmer for og 7 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. I denne udtalelse behandles den økonomiske og sociale samhørigheds fremtid og følgerne for strukturfondene på lang sigt. ØSU har i tidligere udtalelser () understreget, at samhørighedsprincippet er et vigtigt udtryk for politisk solidaritet mellem regionerne i EU, samt at EU's strukturfondspolitik har afgørende betydning for mindskelse af de økonomiske forskelle inden for EU. Med denne udtalelse bekræftes begge holdninger.

ØSU støtter dermed det princip, der formuleredes således i Rom-traktatens artikel 2:

»Fællesskabet har til opgave ... at fremme en harmonisk udvikling af den økonomiske virksomhed i Fællesskabet som helhed, en varig og afbalanceret ekspansion, en øget stabilitet, en hurtigere højnelse af levestandarden og snævrere forbindelser mellem de Stater, som det forener.«

Det er med udgangspunkt i dette hovedprincip, at debatten om samhørighed skal føres.

1.2. I denne tid, hvor det overvejes at uddybe og udvide det europæiske samarbejde, finder ØSU det relevant at se på, hvilke konsekvenser denne proces har for samhørigheden og for de vigtigste politiske instrumenter til fremme af samhørigheden. Siden strukturfondsreformen i 1988 har EU's strukturpolitik nemlig udviklet sig til et effektivt redskab til fremme af økonomisk og social samhørighed i EU. Uden strukturfondene ville den økonomiske vækst i EU's økonomisk svageste regioner have været meget lavere end den, der er blevet registreret siden midten af 1980'erne. Selvom det er sværere at gøre op i tal, er der begrundet formodning om, at mål 2- og 5b-regionernes økonomiske fremtidsudsigter er forbedret væsentligt takket være strukturfondene.

1.2.1. Princippet om at øge den økonomiske og sociale samhørighed mellem EU's regioner fandt sit klareste og stærkeste udtryk i den europæiske fælles akt. I unionstraktatens artikel 130 A hedder det, at Fællesskabet skal styrke den økonomiske og sociale samhørighed ved

»at formindske forskellene mellem de forskellige områders udviklingsniveauer og forbedre situationen i de mindst begunstigede områder, herunder landdistrikterne.«

I unionstraktatens artikel 130 B opfordres medlemsstaterne til

»at føre deres økonomiske politik og samordne denne med henblik på tillige at nå de mål, der er fastlagt i artikel 130 A.«

Det fastslås i samme artikel, at

»gennemførelsen af Fællesskabets politikker og aktioner samt gennemførelsen af det indre marked skal ske under hensyntagen til målene i artikel 130 A.«

Det er derfor vigtigt at understrege, at unionstraktaten stiller krav om, at der ved udformningen og gennemførelsen af såvel EU's som medlemsstaternes økonomiske politik tages hensyn til dens konsekvenser for den økonomiske og sociale samhørighed.

1.2.2. Med henblik på regeringskonferencen i 1996 finder ØSU det ønskeligt, at bestemmelserne i artikel 130 B bekræftes, især i betragtning af, hvad de betyder for visse medlemsstaters økonomiske politik, når de skal leve op til ØMU'ens konvergenskrav. Det er vigtigt, at hverken medlemsstaterne eller EU for at fremme andre mål gennem deres politik underminerer den betydelige styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed, som er nået siden 1988.

1.2.3. Det er fortsat en vigtig udfordring for planlæggerne af EU's politik at sikre stadig større økonomisk og social samhørighed i EU. I en nylig udkommet forskningsrapport fra Europa-Parlamentet () defineres samhørighed som en situation, hvor (økonomiske og sociale) forskelle mellem regioner og grupper i EU er politisk og økonomisk acceptable. Det må betones, at en union med store forskelle i økonomisk og social velfærd næppe kan være politisk stabil. Der er en underliggende risiko for, at de tiltag, der skal berede vejen for en økonomisk og monetær union, bliver til større gavn for de dynamiske industriregioner i EU end for de dårligt stillede regioner. Denne risikosituation, som i sidste instans ville være en byrde for alle medlemslandene, kan kun afværges, hvis der konstant udvikles egnede fælles samhørighedsforanstaltninger.

1.2.4. Strukturfondene og Samhørighedsfonden er EU's vigtigste midler til at nærme sig målet om økonomisk og social samhørighed. I 1988 blev strukturfondene - som krævet i fællesakten - omlagt, for at de mere effektivt kunne styrke samhørigheden. Det er værd at erindre, at en væsentlig grund til at styrke EU's samhørighedsforanstaltninger gennem denne reform var frygten for, at gennemførelsen af det europæiske enhedsmarked ville skærpe de økonomiske vanskeligheder for EU's økonomisk svage regioner, mens de dynamiske industriområder ville nyde godt af markedet. Uddybningen af den økonomiske integration fjerner ikke denne frygt, som skal tages alvorligt.

1.2.5. De samhørighedsforanstaltninger, der blev indført i 1988 efter reformen, byggede på fire principper: koncentration af ressourcerne i de mest trængende regioner, partnerskab ved udformningen og gennemførelsen af regionalpolitikken, planlægning af strukturfondsstøtten og additionalitet i finansieringen, dvs. krav om, at de støttemodtagende medlemsstater bidrager med en finansiel støtte, der svarer til EU-støtten. 1988-reformen indebar en real fordobling af strukturfondenes økonomiske midler frem til 1993.

1.2.6. Det er vanskeligt at forudse, hvordan vilkårene vil være efter regeringskonferencen i 1996, og hvordan medlemsstaterne vil gribe spørgsmålet om samhørighed an. ØSU finder det imidlertid vigtigt, at en eventuel revision af strukturpolitikken på ingen måde må svække de fire principper, der blev vedtaget i 1988 og ratificeret på Det Europæiske Råds møder i Lissabon og Edinburgh. Disse fire principper - koncentration, partnerskab, planlægning og additionalitet - er helt centrale for strukturfondene og ligger i vid udstrækning til grund for de fondsstøttede programmers succes. ØSU har kommenteret dem i flere udtalelser (). De skal fastholdes og sikres en bedre gennemførelse i medlemsstaterne, mener ØSU.

1.2.7. ØSU har følgende særlige bemærkninger:

i) Hvad planlægning angår, må tildelingen af fondsmidler gøres mere fleksibel, efterhånden som forandringerne tager fart.

ii) Koncentration af ressourcerne er stadig af afgørende betydning - princippet må videreføres, så at strukturfondene kan bidrage optimalt til udjævning af regionale uligheder.

iii) Additionalitetsprincippet skal fortsat overholdes af medlemsstaterne, hvis fondsmidlerne skal sikres størst mulig effekt. Der er dog risiko for, at strukturfondenes effektivitet mindskes, hvis en medlemsstat nødsages til at skære ned på de offentlige udgifter for at opfylde Maastricht-traktatens konvergenskriterier. Det er vigtigt, at der ikke rokkes ved målet om økonomisk og social samhørighed på grund af behovet for at tilpasse sig konvergenskriterierne.

iv) ØSU har i årenes løb og også i adskillige udtalelser af nyere dato () gjort opmærksom på den konstruktive rolle, som arbejdsmarkedets parter og økonomiske interessegrupper har spillet i alle aspekter af strukturfondsforanstaltningerne. ØSU var derfor særlig glad for den nye rammeforordnings artikel 4, som gør det obligatorisk at inddrage arbejdsmarkedets parter og økonomiske interesseorganisationer i udformningen og gennemførelsen af regionale økonomiske planer. Dette krav opfyldes desværre ikke altid fuldt ud i alle medlemsstater. ØSU bekræfter i denne anledning, at det tillægger partnerskabsprincippet stor betydning, og der efterlyses større gennemsigtighed i procedurerne som middel til at sikre, at princippet overholdes i praksis. ØSU opfordrer Kommissionen til at udarbejde en detaljeret rapport om gennemførelsen af partnerskabet i medlemsstaterne med en oversigt over, i hvor høj grad kravene i artikel 4 opfyldes.

v) Strukturfondene spiller en central beskæftigelsesfremmende rolle i EU, og jobskabelse skal fortsat være et vigtigt kriterium for strukturfondsforanstaltningers succes. Medlemsstaterne bør derfor prioritere foranstaltninger, som forbedrer mulighederne for bæredygtig økonomisk vækst og jobskabelse i de dårligt stillede regioner. Dette kan gøre det nødvendigt for nogle medlemsstater at revurdere fordelingen af strukturfondsstøtte mellem infrastrukturinvesteringer og investeringer med mere direkte indvirkning på beskæftigelsen.

vi) Princippet om økonomisk og social samhørighed er afgørende for den institutionelle enhed og politiske solidaritet i Den Europæiske Union. Det er derfor sandsynligt, at ethvert forsøg fra de rige medlemsstaters side på at slække på indsatsen for større samhørighed vil blive mødt med voksende politisk fjendtlighed over for Unionen fra de svagere medlemsstaters side. Unionens udvidelse og den gradvise bevægelse henimod en monetær union, der forventes ved slutningen af årtiet, skaber risiko for, at EU's institutionelle samhørighed revner, og at der opstår en union med »variabel geometri«, kendetegnet ved en situation, hvor de enkelte medlemsstater ikke nødvendigvis deltager i Unionen på alle områder. De klausuler, der undtager Storbritannien fra social- og arbejdsmarkedsprotokollen og både Storbritannien og Danmark fra ØMU'en, er eksempler på en integration med variabel geometri. Faren ved en union med variabel geometri er den, at deltagelsen i forskellige dele af Unionen kan blive permanent. Presset på de stærke medlemsstater for at hjælpe de svagere med at indhente efterslæbet - et pres, som ville være til stede (som er til stede) i tilfælde af en integration »i flere hastigheder« - vil i hvert fald være betydeligt mindre.

1.2.8. Strukturprogrammerne blev igen revideret i 1993, som fastlagt i forordningen og i forbindelse med forhandlingen af en ny budgetramme for EU. Forhandlingerne førte til vedtagelsen af Delors II-pakken på topmødet i Edinburgh. I forbindelse med denne revision bekræftedes opretholdelsen af de centrale principper for strukturprogrammerne, og støttekriterierne forblev uændrede. BNP pr. indbygger er derfor fortsat den vigtigste indikator for regional økonomisk udvikling. Regioner med et BNP pr. indbygger på 75 % af EU-gennemsnittet eller derunder kan få støtte under mål 1. Medlemslande med en gennemsnitlig BNI pr. indbygger på 90 % af EU-gennemsnittet eller derunder kan tillige få støtte fra Samhørighedsfonden. Strukturfondenes mål 2 støtter regioner i industriel tilbagegang. Støtten har først og fremmest været afhængig af den registrerede ledighed.

1.2.9. Endelig er målet for støtte i henhold til strukturfondenes mål 5b fortsat landdistrikter uden for mål 1-regionerne, hvor landbrugets andel i den samlede beskæftigelse er høj og BNP pr. indbygger lav. Mål 5b-støtte kan også tildeles på grundlag af perifer beliggenhed.

Det skal bemærkes, at mål 6-støtte blev indført af hensyn til de nye medlemsstater, Finland og Sverige. Det står endnu ikke klart, hvordan systemet fungerer i praksis, da programmerne først lige er begyndt.

Revisionen i 1993 blev gennemført, efter at der var opnået enighed om Delors II-budgetpakken, som lagde en finansiel ramme om strukturfondene frem til 1999. Til den tid vil strukturfondene stå for 35 % af EU's samlede budgetudgifter og kun udgøre 0,45 % af den samlede EU-bruttonationalindkomst.

1.2.10. Inden 1999 vil EU's medlemslande have overvejet, hvad der skal ske med EU's samhørighedspolitik. Overvejelserne vil finde sted på en baggrund, som på mange områder nok er væsensforskellig fra situationen i slutningen af 1980'erne. For det første vil en monetær union mellem de medlemsstater, der opfylder adgangskravene til det fælles valutaområde, være nært forestående. De resterende medlemsstaters økonomiske situation vil få afgørende indflydelse på samhørighedsforhandlingerne. For det andet vil spørgsmålet om EU's udvidelse med de central- og østeuropæiske lande være mere afklaret, og der er måske vedtaget en tidsplan. De finansielle konsekvenser af at udstrække Samhørighedsfondens midler til disse lande erkendes at være betragtelige. For det tredje vil Kommissionen råde over resultaterne af næsten et tiårs strukturfondsinterventioner. Dette vil utvivlsomt påvirke samhørighedspolitikkens udformning fremover.

2. Samhørighed i bred forstand

2.1. Begrebet økonomisk og social samhørighed defineres ikke direkte i traktaten. Økonomisk samhørighed hentyder generelt til udligningen af regionale økonomiske forskelle i EU. De mest almindeligt brugte variable til måling af regionale økonomiske forskelle er a) bruttonationalproduktet (BNP) pr. indbygger og b) arbejdsløshedstallet. Strukturfondenes effekt vurderes hovedsageligt ud fra graden af regional konvergens i disse økonomiske indikatorer.

2.1.1. Samhørighed kan - og bør vel - defineres bredere, med større vægt på regional divergens i sociale velfærdsindikatorer som f.eks. sundhed, miljøkvalitet, skoleresultater, uddannelsesmuligheder, kriminalitetsniveau og mobilitet. Der er ingen tvivl om, at disse sociale aspekter er forbundet med den økonomiske udviklingsproces, selvom der hverken er tale om en direkte eller simpel forbindelse. Disse sociale indikatorer indgår ikke desto mindre som en faktor i den økonomiske udvikling: regioner med relativt høje sociale standarder og god beliggenhed vil sandsynligvis bedre kunne tiltrække investorer, især for investeringer i højteknologiske virksomheder.

2.1.2. På grund af den indbyrdes sammenhæng mellem økonomiske og sociale velfærdsindikatorer ser man ofte den største sociale nød i regioner, der kæmper med økonomisk tilbagegang eller økonomisk efterslæb.

Sociale problemer skyldes ikke nødvendigvis en lav erhvervsaktivitet. I det omfang en politik for økonomisk udvikling sigter på at tiltrække investeringer ved at mindske arbejdsgivernes omkostninger i forbindelse med arbejdstagernes generelle ansættelsesvilkår, kan »social dumping« også føre til mindre samhørighed. EU's arbejdsmarkedspolitik bliver dermed et vigtigt led i udformningen af samhørighedsperspektivet på lang sigt.

2.1.3. Et nært beslægtet emne i samhørighedsdebatten er EU's strategi over for det aktuelle høje ledighedsniveau i alle medlemsstaterne. Den gennemsnitlige ledighed i EU ligger på over 11,1 % og er dermed væsentligt højere end i de lande, der er EU's vigtigste konkurrenter. Gennemsnittet dækker over væsentlige forskelle mellem medlemsstaterne. Det mest bekymrende er nok, at langtidsledigheden (mere end 12 måneders ledighed) tegner sig for mere end 45 % af ledigheden i EU. Undersøgelser har vist, at sandsynligheden for at komme i arbejde daler, jo længere ledighedsperioden varer. Den arbejdsløses kvalifikationer forældes, og det bliver stadig vanskeligere at genvinde en plads på det egentlige arbejdsmarked. Det skal tillige understreges, at arbejdsløshed er et særlig akut problem for unge og for kvinder.

2.1.4. Den gennemsnitlige ledighed i EU ligger på 11,1 % (1994), men der er store forskelle mellem medlemsstaterne. I Spanien ligger ungdomsledigheden f.eks. på 45 % og kvindernes ledighed på 31,4 %, hvorimod tallene for Luxembourg er hhv. 6,5 % (unge) og 4 % (kvinder) ().

2.1.5. Det er afgørende, at spørgsmålet om økonomisk og social samhørighed ikke ignoreres i den aktuelle debat om strategier til løsning af arbejdsløshedsproblemet, og der bør ikke iværksættes foranstaltninger, der efter en nøje afvejning viser sig at uddybe snarere end at mindske udviklingskløften. Overfladisk betragtet virker spørgsmålet som en konflikt mellem økonomisk effektivitet og social retfærdighed. Det er imidlertid vigtigt at erkende, at intet land i EU vil kunne konkurrere på verdensmarkedet på grundlag af lave arbejdskraftomkostninger. Der vil altid være lande, som kan stille en dårligere lønnet arbejdskraft til rådighed. Konflikten mellem effektivitet og retfærdighed kan derfor meget vel vise sig at være mere fiktiv end reel.

2.1.6. Samhørighed i denne bredere forstand, hvor såvel sociale som økonomiske velfærdsindikatorer inddrages, får en vigtig politisk dimension i EU's udviklingsmønster. Bestræbelserne på at sikre større økonomisk og social samhørighed kan meget vel blive et centralt element i den proces, der skal skabe grundlag for »en stadig snævrere union mellem de europæiske folk«. Folkelig støtte til større økonomisk og politisk integration i EU er - som vi har set det tidligere - tæt forbundet med EU-borgernes materielle velfærd. Enhver tendens til at nedtone indsatsen for at udligne forskellene kunne derfor føre til en svækkelse af den folkelige støtte til europæisk integration, især i de fattigere lande.

3. Hidtidige resultater

3.1. Strukturfondene er det vigtigste EU-instrument til samhørighedens fremme i EU. I tiden siden 1988-reformerne har strukturfondene, som påvist i nyligt udkomne beretninger fra Kommissionen, ydet et væsentligt bidrag til mindskelse af de økonomiske forskelle mellem de fattigste og de rigeste regioner i EU.

3.2. Det mest markante fremskridt i retning af større samhørighed er sket i de regioner, der er støtteberettigede i henhold til strukturfondenes mål 1 (især Irland, Spanien og Portugal; strukturfondene har ikke haft så stor succes i Grækenland). Disse regioner er ikke blot de dårligst stillede i EU, hvor det største fremskridt derfor må forventes. Koncentrationsprincippet betyder, at de også tiltrækker den største del (60-70 %) af de disponible ressourcer. Dette virker som en væsentlig injektion af midler i forhold til de berørte økonomiers størrelse.

3.3. I Kommissionens femte periodiske beretning () konstateredes det, at den årlige økonomiske vækst i Irland, Spanien og Portugal i gennemsnit lå 0,75 %-1,75 % over EU-vækstraten fra midten af 1980'erne, samt at dette til dels skyldtes strukturfondsstøtten. På trods heraf lå BNP pr. indbygger i købekraftsstandarder i 1993 22-24 % under EU-gennemsnittet i Spanien og Irland og 40 % under EU-gennemsnittet i Portugal.

Resultaterne har derfor hidtil været beskedne. Der er tre hovedårsager til, at strukturprogrammerne ikke har bidraget så meget til at skabe samhørighed som forventet:

1) Strukturfondene er ikke gearede til at reagere meningsfuldt på uventede økonomiske forstyrrelser, som rammer bestemte regioner eller sektorer, eller til at reagere på et generelt fald i den økonomiske aktivitet i en nedgangsperiode. EU's politik indeholder ingen bestemmelse om kompenserende finansielle overførsler i tilfælde af, at en bestemt sektor chokrammes med et betydeligt fald i den regionale økonomiske aktivitet og beskæftigelse til følge. En sådan bestemmelse kunne ellers stabilisere efterspørgselen og beskytte beskæftigelsen. Erfaringen har vist, at regioner, der er blevet ramt på denne måde, i stigende grad har vanskeligt ved at nå det tidligere økonomiske aktivitetsniveau. Sådanne chok vil sandsynligvis overskygge effekten af den langsigtede støtte, der ydes gennem EU's strukturprogrammer.

2) EU's strukturpolitik må nødvendigvis realiseres i samspil med den økonomiske politik i det enkelte land samt andre medlemsstaters økonomiske politik. Ændringer i en medlemsstats økonomiske politik eller i dens finansieringsprogrammer kunne neutralisere virkningerne af strukturpolitikken. Strukturforanstaltningernes indvirkning på samhørigheden skal derfor ses i sammenhæng med udviklingen i den økonomiske politik som helhed. Selvom det fremgår af traktatens artikel 130 B, at medlemsstaterne og EU's økonomiske politik skal vurderes i lyset af dens indvirkning på samhørigheden, er det et åbent spørgsmål, hvem der kan kritisere en ført politik for ikke at bidrage til samhørigheden, og under hvilke omstændigheder.

3) Strukturpolitikkens virkninger er langsigtede og kan formodentlig først spores efter længere tid. Strukturpolitikkens eksplicitte mål er at forbedre de økonomiske muligheder for EU's mindre begunstigede regioner ved at styrke den økonomiske infrastruktur, de menneskelige ressourcer og investeringsmulighederne. Selvom ledigheden anvendes som et kriterium for, hvilke regioner der er berettiget til strukturfondsstøtte, er det urealistisk at anvende forandringer i ledigheden på kort sigt som målestok for strukturforanstaltningernes succes. Ønsker man at sætte ledigheden i fokus som nyt mål, vil det højst sandsynligt kræve en omlægning af strukturfondenes anvendelse.

3.4. I Kommissionens femte periodiske beretning gennemgås de seneste erfaringer med strukturfondene, og det diskuteres tillige, hvilke elementer der bør indgå i en fremtidig sammenhængende regional udviklingsstrategi. Hovedvægten lægges - korrekt efter ØSU's mening () - på infrastruktur og udvikling af de menneskelige ressourcer, regionale investeringer samt forskning og teknologisk udvikling. Tilsammen er dette opskriften på en vellykket udvikling af de regionale økonomier og dermed et godt bud på, hvordan udviklingsforskellene kan mindskes.

3.5. En ny undersøgelse af strukturfondenes forventede virkninger på mål 1-regionerne er for nylig blevet forelagt Kommissionen. I en rapport til GD XVI () undersøger professor J. Beutel strukturfondenes sandsynlige indvirkning på mål 1-regionerne i perioden frem til 1999.

3.5.1. Beutel giver i sin undersøgelse en rimelig vurdering af de løbende strukturforanstaltningers sandsynlige effekt i mål 1-regionerne. Han anvender en input-output-metode som grundlag for sin vurdering og ser resultaterne i relation til indvirkningen på den regionale beskæftigelse og indkomst. Med denne metode kan strukturfondsforanstaltningernes indvirkning på de regionale økonomier isoleres fra anden indflydelse på regionernes indtægter og beskæftigelse. De samlede vurderinger af indvirkningen på samhørigheden er positive. Den reale fordobling af ressourcerne til mål 1 kombineret med en koncentration af aktiviteten omkring et relativt lille antal regioner forventes at bidrage til en væsentlig forbedring af de økonomiske udviklingsperspektiver i mål 1-regionerne.

3.5.2. Beutel skelner nøje mellem »efterspørgselseffekter« og »udbudseffekter« i forbindelse med strukturforanstaltningerne. Efterspørgselseffekten er forbundet med de umiddelbare økonomiske følger af støtteudbetalingen til regionen - fra strukturfonde eller lignende. Efterhånden som disse midler anvendes, skabes der arbejdspladser i de sektorer, der direkte finansieres af strukturprogrammet, dvs. bygge- og servicesektoren. Den vigtigste virkning vil dog være den langsigtede på udbudssiden af den regionale økonomi. Den vil vokse efterhånden som strukturprogrammerne gennemføres, og regionens konkurrenceevne følgelig forbedres. Disse »udbudseffekter« er knyttet til den forbedrede infrastruktur, en bedre kvalificeret arbejdsstyrke og udviklingen af ny produktionskapacitet. Det er disse langsigtede virkninger, den regionale økonomis succes beror på, og det er dem, som vil gøre det muligt at udjævne de regionale skævheder.

3.5.3. Beutels undersøgelse viser klart, i hvor høj grad strukturfondene kan hjælpe mål 1-regionerne med at udjævne udviklingsforskellene. Uden støtte vil disse regioner ikke kunne skabe en økonomisk vækst, der ligger højere end EU-gennemsnittet for perioden 1994-1999, hvilket er en nødvendighed, hvis de skal gøre sig håb om at indhente de mere velstillede regioner. Dette illustrerer strukturfondenes afgørende betydning for tilvejebringelsen af større samhørighed.

3.6. For at gøre det lettere at opnå konvergens har man desuden oprettet Samhørighedsfonden. Da dette instrument ikke har eksisteret så længe, kan der ikke på nuværende tidspunkt siges noget endegyldigt om dets økonomiske og sociale konsekvenser ().

3.7. Strukturfondene er i den seneste tid blevet kritiseret af Revisionsretten (). Kritikken går imidlertid hovedsageligt på procedurer og uopfyldte forpligtelser, som, når der er tale om forvaltningen af strukturfondene, er de enkelte medlemsstaters og ikke Kommissionens ansvar. Kommissionen er helt indforstået med Revisionsrettens efterlysning af en større indsats for at kontrollere og evaluere foranstaltningerne samt med dens krav om, at strukturfondenes fundamentale principper (koncentration, partnerskab, planlægning, evaluering og additionalitet) efterleves. Det har i mange tilfælde netop været på disse punkter, at Kommissionen i tidens løb har kritiseret medlemsstaternes forvaltning af strukturfondene.

ØSU er bekymret over, at de aftaler, der fører strukturfondsinterventionerne videre til 1999 (mål 1) og 1996 (mål 2), yderligere underminerer Kommissionen evne til at gribe diskret ind for at sikre, at strukturfondene forvaltes efter forskrifterne i forordningerne. Årsagen hertil er først og fremmest, at Kommissionen ikke har beføjelser til at gribe ind over for medlemsstaternes anvendelse af midlerne, hvis den ikke er i overensstemmelse med forordningens krav.

4. Forventningerne til den næste revision

4.1. Den næste revision af strukturfondene vil som allerede nævnt finde sted i en ganske anden sammenhæng end den tidligere. Hvis der skal gøres fremskridt i retning af større økonomisk og social samhørighed, er det imidlertid vigtigt at erkende, at de EU-regioner, der nu har behov for strukturfondsstøtte, nok også fremover vil have det, selvom situationen er en anden. Der må sørges for, at en ændret strategi ikke bryder det ned, som allerede er bygget op i disse regioner.

4.2. Fire forhold vil sandsynligvis få indflydelse på den kommende revision: udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande, Den Økonomiske og Monetære Union, de enkelte medlemsstaters syn på strukturforanstaltningernes gavnlighed og bestræbelserne på at sikre den institutionelle og politiske enhed i EU.

4.2.1. Udvidelsen

4.2.1.1. Hvis EU som forventet i brede kredse har indledt forhandlinger med en række central- og østeuropæiske lande omkring 1997/1998, vil dette uden tvivl spille en vigtig rolle for debatten om strukturforanstaltningernes fremtid. Selvom det antages, at disse landes økonomier fortsat udvikler sig med den nuværende hastighed, forventes indkomsten pr. indbygger i disse lande ved årtiets slutning at ligge væsentligt under EU-gennemsnittet. Deres indtrædelse i EU vil derfor få følger for strukturfondene på to punkter.

4.2.1.2. For det første vil det gennemsnitlige indkomstniveau i EU nødvendigvis falde, når fattigere lande kommer til - det er et simpelt regnestykke. Nogle af de nuværende mål 1-regioner vil derfor ikke længere kunne opnå mål 1-status, hvilket kan underminere de fremskridt hen imod større samhørighed, som disse regioner allerede har gjort. Det gælder især de regioner, som fortsat er tæt på 75 %-støttegrænsen. Samtidig vil nogle lande, der for tiden modtager samhørighedsstøtte fra EU-budgettet, måske komme i den situation, at de bliver nettobidragydere til EU-budgettet, hvorved et nyt problem føjes til en allerede vanskelig budgetsituation. Hvis budgetpolitikken på denne måde bliver endnu tungere at bære, ser det sort ud for udligningen af de regionale udviklingsforskelle.

4.2.1.3. For det andet vil efterspørgselspresset på strukturfondene stige stærkt, efterhånden som central- og østeuropæiske lande bliver medlemmer af EU. Alle statistiske indikatorer peger på, at en lang række regioner i disse økonomier ifølge de nugældende kriterier vil kunne kræve strukturstøtte. For at opfylde disse krav må man enten øge ressourcerne til strukturforanstaltningerne eller reducere støttesatsen.

4.2.1.4. Udvidelsen kunne også tænkes at kræve større differentiering af kriterierne for strukturfondsstøtte. En større differentiering ville på den ene side åbne mulighed for udarbejdelse af støtteprogrammer, der er skræddersyet til de central- og østeuropæiske landes særlige behov i en overgangsperiode før og efter formelt EU-medlemskab. Udvidelsen behøver således ikke at trække unødigt hårdt på de ressourcer, der nu anvendes på at opnå samhørighed inden for EU's 15 medlemslande. Udformningen af særlige instrumenter til overgangsøkonomierne ville på den anden side sikre, at koncentrationsprincippet, der anvendes i forbindelse med de nuværende strukturpolitikinstrumenter, blev fastholdt.

4.2.1.5. I forbindelse med udvidelsen vil medlemsstaterne højst sandsynligt være nødt til at øge deres finansielle bidrag til strukturforanstaltningerne for at kunne nærme sig samhørighedsmålet i samme takt som nu. Ellers må man regne med, at udviklingskløften udvides, hvilket sandsynligvis vil svække den politiske solidaritet inden for EU - med alt hvad deraf følger for integrationens fremtid.

4.2.1.6. Denne konklusion kan ændres, hvis det lykkes at udvikle alternative og mere effektive støtteordninger under strukturfondene - foranstaltninger, der sætter skub i samhørighedsprocessen. Hvis reformer på andre områder, f.eks. på arbejdsmarkedet, bevirker en ændring i de dårligst stillede regioners vilkår, kan der opstå en vis frihed til at omfordele eksisterende ressourcer uden at udvide kløften mellem de forskellige udviklingsniveauer.

4.2.2. Den Økonomiske og Monetære Union

4.2.2.1. Ved årtiets udgang vil EU være nået længere ad vejen til en integreret økonomisk og monetær union. Overvejelser over den monetære union er for tiden fremherskende i debatten.

4.2.2.2. Det er sandsynligt, at den fortsatte udbygning af den økonomiske union efter gennemførelsen af det europæiske enhedsmarked i december 1992 vil få indflydelse på den økonomiske og sociale samhørighed i EU. Ved at styrke samhørigheden foregriber vi til dels den økonomiske union. For så vidt som den økonomiske vækstrate for EU som helhed ligger højere, end den ellers ville have gjort, kan vi regne med, at alle regioner får et vist reelt udbytte.

4.2.2.3. Der er imidlertid grund til at udvise større forsigtighed med hensyn til de mere langsigtede konsekvenser af en økonomisk union. Der er specielt en vis frygt for, at EU's økonomi vil udvikle dualistiske tendenser, »centrum-periferi-tendenser«, i lighed med den aktuelle økonomiske udvikling i visse medlemsstater. Denne udviklingstendens i retning af flere magtcentre, hvor nogle regioner får en uforholdsmæssig stor andel af integrationsgevinsterne, medens andre taber uforholdsmæssigt meget, blev sat under lup i en nyligt afgivet udtalelse fra ØSU om fysisk planlægning og interregionalt samarbejde i Middelhavsområdet (). Gennemførelsen af programmet for det indre marked kombineret med en stigende globalisering af produktionen forventes at føre til en rationalisering af produktionen, med færre, men større, industrivirksomheder til følge. Dette kan påvirke de dårligere stillede regioner negativt, især de regioner, som også geografisk ligger i periferien af de centre, hvor EU's befolkning er koncentreret.

4.2.2.4. Hvis denne tendens får overtaget, vil det blive endnu vanskeligere at sikre økonomisk og social samhørighed, og presset på strukturfondene vil vokse. Spørgsmål i relation til fysisk planlægning bør derfor behandles, så snart de dukker op, så de ikke skaber ekstra problemer for de svagere regioner. Dette understreger endnu en gang betydningen af en nøje kontrol med konvergensen i reale økonomiske variabler mellem forskellige EU-regioner og medlemsstater på længere sigt. Beskæftigelse og produktion bør selvfølgelig være i centrum for opmærksomheden.

4.2.2.5. Den kommende overgang til en monetær union giver anledning til alvorlige overvejelser over økonomisk og social samhørighed. På nuværende tidspunkt forventes det, at kun et mindretal af EU's medlemslande er i stand til og villige til at gå ind i den monetære unions tredje fase. De øvrige vil først kunne deltage i den fælles valuta, når de opfylder Maastricht-traktatens konvergenskriterier.

4.2.2.6. Den monetære union indebærer nogle generelle problemer for de svagere lande, hvilket afspejles i spørgsmålene om samhørighed:

i) Budgetpolitik

For at få adgang til det fælles valutaområde skal en medlemsstat opfylde to budgetpolitiske konvergenskriterier (der kan dog indrømmes en vis margen i beslutningen herom): det årlige budgetunderskud må ikke overstige 3 % af BNP, og den offentlige gæld må ikke overstige 60 % af BNP (). I mange af de svagere medlemsstater ligger disse procenter meget højere. Hvis konvergenskriterierne skal kunne opfyldes på mellemlang sigt, er det nødvendigt at kombinere høj økonomisk vækst med stor budgetmæssig forsigtighed. Det bliver ikke en smertefri proces at nå Maastricht-traktatens konvergenskriterier, og det må forventes, at de berørte medlemsstater ser sig nødsaget til at føre en ret upopulær økonomisk politik. En reduktion af de offentlige udgifter i disse lande kan samtidig indvirke negativt på den nationale støtte til regionernes økonomiske udvikling. Medmindre EU-midler kan træde i stedet for nationale programmer (dvs. at strukturfondsstøtten øges), er det svært at se, hvordan en uddybning af udviklingsforskellene kan undgås.

ii) Asymmetrisk vækst

Hvis den monetære union er så fordelagtig, som nogle eksperter forudser, vil det vise sig i form af en højere vækstrate for deltagerne i det fælles valutaområde i forhold til dem udenfor. Dette vil gøre det endnu vanskeligere for de ikke-deltagende lande at opfylde konvergenskriterierne, især de kriterier, der er fastlagt på grundlag af de bedst fungerende økonomiers præstationer. Da de fleste lande, som modtager støtte fra Samhørighedsfonden, formodentlig ikke vil være blandt de første medlemmer af den monetære union, vil enhver forskel i økonomisk vækstrate, som kan tilskrives deltagelsen i det fælles valutaområde, føre til en udvidelse af udviklingskløften, også selvom de svagere regioner fortsat har økonomisk vækst.

iii) Ændringer i valutakurserne

Lande, som ikke opfylder kriterierne for den fælles mønt i første fase, vil kunne anvende den hjemlige monetære politik (herunder valutakursen) som løftestang for at nå nationale økonomiske mål. Mulighederne for at gøre dette i praksis er dog begrænsede. Et lands manglende evne til at opfylde konvergenskriterierne kan af de internationale kapitalmarkeder opfattes som et signal om, at det er forbundet med en ekstra risiko at låne penge ud til dette land. Det kan føre til et krav om en højere rente, og de berørte lande kan således konstatere, at den monetære union, som de ikke er en del af, har pålagt dem et højere nominelt renteniveau. Selvom valutakursen forbliver et middel til at puste liv i den hjemlige økonomiske aktivitet, i hvert fald på kort sigt, vil andre EU-medlemsstater måske i praksis anse det for uacceptabelt, eftersom det ændrer deres indbyrdes konkurrenceposition.

iv) Udefrakommende økonomiske chok

Hvad enten et land er medlem af en monetær union eller ej, må det se muligheden af en sektorbestemt eller generel økonomisk forstyrrelse af udefrakommende oprindelse i øjnene, f.eks. et fald i efterspørgslen efter eksportvarer på grund af nedgangstider på et fremmed marked. Hvis et land indgår i en monetær union - eller har givet tilsagn om at deltage i den - er dets reaktionsmuligheder begrænsede. Valutakursen kan helt klart ikke længere bruges som justeringsmiddel, hvis et land er gået ind i en monetær union. Selv et bindende tilsagn om en kommende indtræden i den monetære union kan imidlertid afskrække et land fra at justere sin valutakurs, da kursstabilitet er et afgørende kriterium for adgangen til den monetære union. Et land, der rammes af et sådant chok, vil derfor måske stå i den situation, at ledigheden stiger, og indtægterne falder, med voksende ulighed som resultat. I hvor høj grad national budgetpolitik kan sættes ind mod de negative virkninger af det udefrakommende chok afhænger af budgetsituationen i forhold til de fastlagte konvergenskriterier. Der er derfor fare for, at deltagelse i en monetær union, eller tilsagn om samme, vil forværre virkningerne af et udefrakommende økonomisk chok.

4.2.2.7. Der er tre måder, hvorpå man i teorien kan mindske sandsynligheden for, at den monetære union og bestræbelserne på at opfylde adgangskriterierne fører til en udvidelse af udviklingskløften.

4.2.2.8. For det første kan man overveje en finansiel omfordelingsordning inden for EU, således at de rigere medlemsstater bidrager til de fattigere medlemsstaters udvikling. En sådan omfordelingsordning findes i alt samarbejde mellem regioner, stater eller lande, som har en fælles valuta, og som fører en fælles økonomisk og monetær politik. Uden en sådan ordning er et samarbejde uholdbart i længden. Den er udtryk for solidaritet mellem rigere og fattigere medlemsstater.

4.2.2.9. For det andet kunne nogle af de ovenfor nævnte problemer måske i teorien løses, hvis EU udviste større regional lønfleksibilitet. Det er imidlertid ikke sandsynligt, at dette sker. Erfaringen viser tværtimod, at lønningerne i monetære unioner har større tendens til at konvergere end til at divergere. En øgning af indkomstforskellene i EU er under alle omstændigheder i modstrid med de erklærede mål for økonomisk og social samhørighed.

4.2.2.10. Endelig kunne en større arbejdskraftmobilitet indebære, at arbejdsløse ville flytte til en anden region med bedre beskæftigelsesmuligheder. Dette vil sandsynligvis heller ikke være en praktisk løsning på de nævnte problemer. En sådan væsentlig bevægelse i arbejdskraften ville formodentligt skabe nye problemer i form af for stor befolkningskoncentration og sociale vanskeligheder i de regioner, som tiltrækker de vandrende arbejdstagere.

4.2.2.11. ØSU frygter derfor, at overgangen til den monetære union med de nuværende institutionelle og politiske bestemmelser under visse omstændigheder kan føre til øgede uligheder.

4.2.2.12. Hvis ikke et af disse tre udviklingsforløb bliver til virkelighed, er der en reel risiko for, at den monetære union fører til en uddybning af de regionale forskelle.

4.2.3. Medlemsstaternes synspunkter

4.2.3.1. Strukturprogrammernes fortsatte udbygning afhænger til dels af den politiske støtte, de nyder i de enkelte medlemsstater. I overensstemmelse med partnerskabsprincippet kræver udformningen og gennemførelsen af strukturforanstaltningerne, at økonomiske aktører fra den offentlige og private sektor på såvel lokalt som nationalt niveau, herunder også arbejdsmarkedets parter, inddrages i et samarbejde med Kommissionen. Strukturprogrammerne hilses som regel velkommen af de lokale økonomiske aktører, og støtte fra dette hold bliver afgørende i forhandlingerne om deres fremtid.

4.2.3.2. De lokale økonomiske aktører har et godt udgangspunkt for at kommentere videreudviklingen af den samhørighedspolitik, som de også generelt støtter. Lokal viden om disponible ressourcer, forskningsmæssig og teknologisk udviklingskapacitet, infrastrukturmangler, uddannelsesbehov, miljøproblemers art og løsning, er med til at sikre, at samhørighedspolitikken udformes på den måde, der bedst svarer til de lokale behov.

4.2.3.3. Det er naturligvis ikke muligt at forudse, hvilken holdning de enkelte medlemsstater vil indtage, når strukturfondene skal revideres næste gang. I perioden mellem forhandlingen af den første Delors-pakke i 1988 og Delors II i 1992 var der nogle medlemsstater, der skiftede holdning til spørgsmålet. Der var i 1992 flere, som var imod en væsentlig øgning af finansielle tilsagn til strukturforanstaltninger, end i 1988. Denne holdningsændring kan delvis forklares med den forværring af det generelle økonomiske klima, som begyndte at vise sig i slutningen af 1992. Den kan imidlertid også til dels afspejle en mere negativ holdning til støtten til samhørighedspolitikken hos de medlemsstater, som er nettobidragydere til EU-budgettet.

5. Anbefalinger

5.1. Som det fremgår af denne udtalelse, vil EU's bestræbelser på at opnå større økonomisk og social samhørighed mellem regionerne i EU sandsynligvis møde store udfordringer i fremtiden. Disse udfordringer må dog ikke betragtes som uovervindelige hindringer for samhørigheden, selvom de kan gøre det nødvendigt med en større EU-politisk indsats for at komme de regionale skævheder til livs.

5.2. Argumenterne for en videreudbygning af EU's samhørighedsforanstaltninger er fortsat gældende:

- Hvis det ikke lykkes at udjævne de regionale skævheder, vil en betydelig del af arbejdskraften måske søge til de mere velstående egne af EU for at forbedre deres levestandard - med alvorlige økonomiske og sociale problemer i disse områder til følge. Samhørighedsforanstaltninger er således med til at fremme integrationen i EU.

- Finansielle overførsler, som støtter samhørigheden, kan føre til større effektivitet ved at eliminere eller korrigere markedets mangler, f.eks. manglen på oplysninger og manglen på lokal arbejdskraft med bestemte kvalifikationer.

- Samhørighedsforanstaltninger kan fremme økonomisk og social stabilitet ved at mildne konsekvenserne for den lokale indtjening og beskæftigelse af udefrakommende chok.

- Samhørighedsforanstaltninger vil medvirke til at konsolidere det indre marked ved at sikre, at de, der tjener mindst på dets gennemførelse, kompenseres af dem, der tjener mest. Uden en sådan kompensation ville de svagere regioner måske begynde at sætte spørgsmålstegn ved integrationens økonomiske og sociale fordele.

5.3. På baggrund af ovenstående betragtninger fremsætter ØSU en række anbefalinger vedrørende den fremtidige udvikling af samhørighedsforanstaltningerne:

i) Medlemsstaternes forpligtelse til at arbejde for større økonomisk og social samhørighed mellem EU's regioner og borgere bør ikke svækkes.

ii) Princippet om en varig og afbalanceret ekspansion blev knæsat i Rom-traktaten, og samhørighedsprincippet blev stadfæstet i den europæiske fællesakt. Disse principper bør bekræftes i forbindelse med den forestående regeringskonference, ligesom det bør udredes, hvilke opgaver der påhviler hhv. Unionen og de enkelte medlemsstater i forbindelse med udformningen af den økonomiske politik som beskrevet i traktatens artikel 130 A og 130 B.

iii) De fire principper: koncentration, partnerskab, planlægning og additionalitet, skal fortsat overholdes ved udformningen og gennemførelsen af EU's strukturpolitik. ØSU deler Revisionsrettens bekymring over, at bestemte medlemsstater ikke overholder strukturfondsforordningernes bestemmelser, især hvad angår partnerskab og additionalitet. ØSU bakker op om Revisionsrettens appel til Kommissionen og medlemsstaterne om strengt at håndhæve strukturfondsforordningernes bestemmelser.

iv) Da efterspørgselen efter samhørighedsstøtte er stærkt stigende, vil det fremover måske blive nødvendigt at koncentrere strukturfondsmidlerne i de regioner, der har mest brug for dem. Større koncentration er påkrævet for alle målene, herunder foranstaltningerne inden for fysisk planlægning. Erfaringerne med strukturfondsstøtten siden 1988 viser helt klart, at støtten rent faktisk har ført til en væsentlig forbedring af de fleste mål 1-støttemodtageres økonomiske præstationer. Det ses således, hvad man kan vinde ved at koncentrere støtten.

v) ØSU opfordrer til en højere grad af koordinering mellem de politikker i medlemsstaterne og EU, som har indflydelse på samhørigheden. Denne koordinering er særlig vigtig i forbindelse med politikker, som påvirker regionernes økonomiske vækstpotentiale, f.eks. undervisnings- og uddannelsesprogrammer, forsknings- og udviklingsstøtte, miljøhandlingsprogrammer, infrastrukturudvikling, støtteforanstaltninger for lokalinvestering og udviklingsprogrammer for landdistrikterne.

vi) Udviklingen af utraditionelle økonomiske aktiviteter, der fremmer den lokale økonomiske udvikling, er en vigtig vej til økonomisk udvikling i de mindst velstående EU-regioner, hvad enten det drejer sig om mål 1-, mål 2- eller mål 5b-regioner. De offentlige myndigheder kan gennem støtteforanstaltninger til økonomisk diversificering i regionerne hæve maksimumvækstpotentialet i de økonomisk set svageste regioner. Med andre ord: en region, hvor landbrugssektoren fortsat er dominerende, har et lavere økonomisk vækstpotentiale end en region med overvejende højteknologisk industri. EU bør i sin støtte lægge større vægt på udviklingen af utraditionelle aktiviteter og på forudsætningerne for, at disse aktiviteter blomstrer, bl.a. ved at støtte små og mellemstore virksomheder.

vii) ØSU opfordrer Kommissionen til snarest muligt at foretage en detaljeret evaluering af effekten af den støtte, der gives i henhold til strukturfondenes nye mål 4. Dette EU-instrument kan lette omlægningen af industrien ved at hjælpe arbejdsstyrken med at tilpasse sig til nye teknologier og arbejdsformer. Det er vigtigt at vurdere, hvorledes det pågældende program fungerer, for at kunne afgøre, om der bør sættes flere midler af til sådanne initiativer.

viii) Det er vigtigt at være opmærksom på, at økonomiske uligheder mellem regioner også kan øges som følge af den politik, der føres i de mere velstående EU-regioner. ØSU minder Kommissionen om, at EU's konkurrencepolitik forbyder medlemsstaterne at støtte den hjemlige industri med illoyal statsstøtte og andre forholdsregler, der forvrider konkurrencen. Alle politiske tiltag af denne type bør kontrolleres nøje for at sikre, at de ikke ødelægger de økonomiske perspektiver for virksomheder og regioner i andre medlemsstater.

ix) Der er tegn på, at EU's strukturforanstaltninger efter reformen i 1988 er blevet mere effektive. Det var et af reformens hovedpunkter, at Kommissionen fik større indflydelse på udviklingen af den økonomiske udviklingsstøtte til regionerne. ØSU mener, at Kommissionen fortsat har en nøglefunktion på dette felt, da det kun er Kommissionen, som er sådan placeret, at den kan vurdere konsekvenserne af den førte politik for samhørigheden i EU som helhed. Desuden har Kommissionen det bedste overblik over, hvilke politikker og foranstaltninger, der bidrager mest til samhørigheden. ØSU finder det af afgørende betydning, at Kommissionen fortsætter i sin koordinatorrolle og optræder som iværksætter af nye politikker, hvor det er påkrævet.

x) I forbindelse med videreudviklingen af samhørighedsinstrumenterne er der god grund til at øremærke en del af strukturfondsmidlerne til de store byområder i mål 1- og mål 2-regionerne. Større velstand i disse regionale centre vil til en vis grad kunne hæve aktivitetsniveauet i regionen som helhed, da centrets økonomiske dynamik spreder sig til de umiddelbare omgivelser. Samtidig må man imidlertid passe på, at en sådan støtte ikke skaber nye økonomiske og sociale problemer i form af overbefolkning og social nød, fordi byområderne tiltrækker potentielt arbejdsløse.

xi) Ifølge de eksisterende forordninger vil de central- og østeuropæiske lande i tilfælde af unionsmedlemskab være berettiget til støtte fra strukturfondene. Medmindre EU-budgettets ressourcer øges væsentligt, kan den nye efterspørgsel kun imødekommes ved overførsel af strukturfondsstøtte fra de regioner, der i øjeblikket modtager støtte, selvom disse formodentlig i lang tid fremover vil være ugunstigt stillet. Det er desuden et åbent spørgsmål, om strukturfondene i deres nuværende form er det rette middel til at opfylde de central- og østeuropæiske landes særlige behov ved indtrædelsen i EU. ØSU foreslår derfor, at Kommissionen sammen med medlemsstaterne undersøger muligheden af at udarbejde midlertidige (og gradvis aftagende) overgangsinstrumenter, der specielt er beregnet på at fremme de central- og østeuropæiske landes økonomiske og sociale udvikling før og efter indtrædelsen i Den Europæiske Union. Ellers risikerer man, dels at den økonomiske og sociale samhørighed mellem de nuværende EU-medlemsstater forringes, når andre regioner kommer i strukturfondenes fokus, dels at bestræbelserne på at skabe samhørighed mellem de fire potentielle medlemsstater og de nuværende EU-medlemsstater lider skibbrud.

xii) På baggrund af bekymringen for, at konvergenskravet kan føre til større regionale skævheder, støtter ØSU forslaget om, at medlemsstater, der modtager støtte fra Samhørighedsfonden, og som ikke opfylder betingelserne for at indgå i den monetære unions tredje fase den 1. januar 1999, forsat bør kunne modtage støtte fra en sandsynligvis tilpasset Samhørighedsfond, så at det bliver lettere for dem at opfylde Maastricht-traktatens konvergenskriterier.

xiii) Lande, hvor støtten fra Samhørighedsfonden har været altafgørende for deres evne til at opfylde konvergenskriterierne, bør kunne få finansiel støtte også efter starten på ØMU'ens tredje fase. Dette forudsætter enten en ændring af den eksisterende samhørighedsfondsforordning i retning af en forlængelse af støtteperioden eller indførelse af et nyt finansielt instrument med disse landes særlige problemer for øje.

xiv) ØSU er bekymret over, at strukturfondenes effektivitet i nogle tilfælde kan forringes, fordi medlemsstaterne i deres regionale aktivitet lægger hovedvægten på investeringer i infrastrukturer. Da strukturfondenes endemål er at medvirke til at skabe økonomisk og social samhørighed, der fører til varig beskæftigelse, understreger ØSU betydningen af erhvervsinvesteringer og uddannelse af arbejdskraften som hovedprioriteter for strukturfondenes virke.

xv) Formålet med denne udtalelse er at pege på, hvilke udfordringer EU's strukturfonde står overfor. Det må bl.a. konkluderes, at europæiske regionalpolitiske instrumenter vil blive anvendt i endnu højere grad, når Unionen har fået nye medlemmer, og den økonomiske og monetære union er blevet til virkelighed. I betragtning af den udfordring, dette vil skabe for samhørigheden i EU, er der god grund til at øge strukturfondenes finansielle ressourcer. Strukturfondene tegner sig på nuværende tidspunkt for mindre end 0,5 % af EU's BNP. Dette er et ret lille beløb i forhold til de udfordringer, der skal tages op, og det kan derfor kun spille en begrænset rolle for tilvejebringelsen af større økonomisk og social samhørighed. Udefrakommende økonomiske chok, som rammer en bestemt region, kan skade dens økonomiske udvikling i årevis. Strukturfondene kan i deres nuværende form ikke hjælpe sådanne regioner, bortset fra en vis støtte fra de meget begrænsede ressourcer, som EF-initiativprogrammet råder over. På baggrund af den dynamiske natur af de faktorer, som er bestemmende for økonomisk og social samhørighed, mener ØSU, at der er stærke argumenter for at øge strukturfondenes finansielle kapacitet og udforme støtten på en sådan måde, at fleksibiliteten og reaktionsevnen øges.

Bruxelles, den 28. februar 1996.

Carlos FERRER

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT nr. C 304 af 10. 11. 1993; EFT nr. C 236 af 11. 9. 1995.

() »En ny strategi for økonomisk og social samhørighed« - Europa-Parlamentet, Ian Begg og David Mayes (1991).

() EFT nr. C 201 af 26. 7. 1993; EFT nr. C 195 af 18. 7. 1994; EFT nr. C 236 af 11. 9. 1995.

() EFT nr. C 127 af 7. 5. 1994; EFT nr. C 393 af 31. 12. 1994.

() Beskæftigelsen i Europa 1995, Kommissionen (KOM(95) 381 endelig udg.).

() KOM(94) 322 endelig udg.

() EFT nr. C 236 af 11. 9. 1995.

() »Den økonomiske virkning af EF-støtterammerne for mål 1-regionerne, 1994-1999«.

() CES 1449/95.

() EFT nr. C 303 af 14. 11. 1995.

() »Fysisk planlægning og interregionalt samarbejde i Middelhavsområdet«, ordfører: Vasco Cal (EFT nr. C 133 af 31. 5. 1995).

() EF-traktatens artikel 104 C, stk. 2, åbner begrænset mulighed for en vis fleksibilitet med hensyn til disse referenceværdier.