EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 7.12.2022 COM(2022) 702 final 2022/0408(COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om harmonisering af visse aspekter af insolvenslovgivningen (EØS-relevant tekst) {SEC(2022) 434 final} - {SWD(2022) 395 final} - {SWD(2022) 396 final}



BEGRUNDELSE 1.BAGGRUND FOR FORSLAGET •Forslagets begrundelse og formål Dette initiativ, der blev bebudet i september 2020, er en del af Kommissionens prioritet om at fremme kapitalmarkedsunionen, som er et vigtigt projekt til fremme af yderligere finansiel og økonomisk integration i Den Europæiske Union. Manglen på harmoniserede insolvensordninger er længe blevet udpeget som en af de største hindringer for den frie bevægelighed for kapital i EU og for en større integration af EU's kapitalmarkeder. I 2015 udpegede Europa-Parlamentet, Rådet, Kommissionen og Den Europæiske Centralbank (ECB) i fællesskab insolvenslovgivningen som et centralt område for opnåelse af en "ægte" kapitalmarkedsunion. Dette har også været den konsekvente holdning hos internationale institutioner såsom Den Internationale Valutafond (IMF) og en lang række tænketanke. I 2019 udpegede IMF insolvenspraksis som en af "de tre vigtigste hindringer for større integration af kapitalmarkederne i Europa" sammen med gennemsigtighed og reguleringskvalitet. ECB har gentagne gange understreget behovet for "at afhjælpe de store mangler i og forskelle mellem insolvensreglerne [...] ud over forslaget til direktiv om insolvens, rekonstruktion og en ny chance, da mere effektive og harmoniserede insolvenslove [sammen med andre foranstaltninger] kan forbedre sikkerheden for investorer, reducere omkostningerne og lette grænseoverskridende investeringer og samtidig gøre risikovillig kapital mere attraktiv og tilgængelig for virksomhederne. Insolvensreglerne er fragmenterede efter nationale linjer. Deres virkninger er derfor forskellige på tværs af medlemsstaterne, og de har navnlig en forskellig grad af effektivitet med hensyn til den tid, det tager at afvikle en virksomhed, og den værdi, der i sidste ende kan inddrives. I nogle medlemsstater fører dette til langvarige insolvensprocedurer og lave gennemsnitlige inddrivelsessatser i likvidationssager. Forskelle i de nationale ordninger indebærer også manglende retssikkerhed med hensyn til resultaterne af insolvensbehandlinger og fører til højere informations- og læringsomkostninger for grænseoverskridende kreditorer sammenlignet med dem, der kun opererer på hjemmemarkedet. Resultaterne af insolvensprocedurer varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat, og den gennemsnitlige inddrivelsestid varierer fra 0,6 til 7 år, og retsomkostningerne ligger på mellem 0 og over 10 %. Den gennemsnitlige inddrivelsessats for erhvervslån i EU var 40 % af det udestående beløb på tidspunktet for misligholdelsen og 34 % for små og mellemstore virksomheder (SMV'er) fra 2018. Lave inddrivelsessatser, langvarige insolvensprocedurer og høje sagsomkostninger har ikke kun en indvirkning på effektiviteten af en virksomheds likvidation. De er også et væsentligt hensyn for investorer eller kreditorer, når de vurderer størrelsen af den risikopræmie, de forventer at indtjene i en investering. Alt andet lige — jo mindre effektiv insolvensordningen er, jo højere vil den præmie, som investorerne opkræver, være. En høj risikopræmie øger virksomhedens kapitalomkostninger og afholder investorerne fra at yde kredit, hvis risikoen er særlig høj. Dette begrænser således virksomhedens tilgængelige finansieringsmuligheder og mere generelt dens muligheder for at skaffe økonomisk overkommelig finansiering til at udvide sine aktiviteter. 10-20 % af de 120 000-150 000 årlige insolvenssager i EU involverede grænseoverskridende ydelse af kredit. Forskellige insolvensordninger i EU udgør et særligt problem for grænseoverskridende investorer, som potentielt skal tage hensyn til 27 forskellige insolvensordninger, når de vurderer en investeringsmulighed uden for deres hjemland. Der er ikke lige konkurrencevilkår, da lignende investeringer i medlemsstater med mere effektive insolvensordninger anses for at være mere attraktive end i medlemsstater med mindre effektive insolvensordninger, hvilket skaber en betydelig hindring for kapitalstrømme på tværs af grænserne og for et velfungerende indre marked for kapital i EU. Virksomheder i medlemsstater med mere effektive insolvensregler vil sandsynligvis også få adgang til billigere finansiering, hvilket giver dem en konkurrencemæssig fordel sammenlignet med virksomheder fra andre medlemsstater. Desuden afholder forskellige insolvensordninger i medlemsstaterne investorer fra at overveje investeringer i medlemsstater, hvis retssystemer disse investorer er mindre fortrolige med. Dette er især tilfældet for de investorer, der ikke har ressourcer til at vurdere 27 forskellige insolvensordninger. Dette mindsker det samlede potentiale for grænseoverskridende investeringer i EU, begrænser dybden og bredden af EU's kapitalmarkeder og underminerer kapitalmarkedsunionens overordnede succes. Den aktuelle energikrise og det begrænsede finanspolitiske råderum for offentlige tilskud kan føre til en stigning i antallet af virksomheder, der afvikles, i fremtiden. Flere virksomheder kan opleve forhold, hvor deres gældsniveau viser sig at være uholdbart. Desuden viser den seneste økonomiske udvikling, at EU's økonomi stadig er sårbar over for store økonomiske chok og vanskeligheder. Hvis sidstnævnte situation skulle indtræffe, vil mere effektive og bedre tilpassede insolvensregler i EU øge evnen til at absorbere sådanne chok. De vil også bidrage til at begrænse de negative virkninger (og omkostningerne for investorer) af afviklingsoperationer, der ikke er velordnede. I referencescenariet vil insolvenssager fortsat udfordre retssystemernes kapacitet, men der vil ikke blive gennemført løsninger, der tackler problemerne med langvarige og ineffektive procedurer, lavere inddrivelsessatser og i sidste ende mindre kreditgivning og strukturel tilpasning i økonomien. Manglen på større konvergens i insolvensordningerne vil betyde, at omfanget af grænseoverskridende investeringer og grænseoverskridende forretningsforbindelser ikke vil nå sit potentiale. Der er behov for en indsats på EU-plan for i væsentlig grad at mindske fragmenteringen af insolvensordningerne. Det vil støtte konvergensen af målrettede elementer i medlemsstaternes insolvensregler og skabe fælles standarder i alle medlemsstater og dermed lette grænseoverskridende investeringer. Foranstaltninger på EU-plan vil sikre lige vilkår og forhindre forvridninger af grænseoverskridende investeringsbeslutninger som følge af manglende oplysninger om og forskelle i udformningen af insolvensordninger. Dette vil bidrage til at lette grænseoverskridende investeringer og konkurrencen og samtidig beskytte et velfungerende indre marked. Da forskellige insolvensordninger er en central hindring for grænseoverskridende investeringer, er det afgørende at tackle denne hindring for at virkeliggøre et indre marked for kapital i EU. •Sammenhæng med de gældende regler på samme område Dette forslag er fuldt ud i overensstemmelse med andre EU-retsakter på samme område, navnlig Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/1023 og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/848, da det omhandler problemer, som ikke er omhandlet i de andre eksisterende retsakter. Denne EU-foranstaltning afhjælper derfor et reelt hul i lovgivningen. Direktiv (EU) 2019/1023 er et instrument til målrettet harmonisering med fokus på to specifikke typer procedurer: procedurer forud for insolvens og gældssaneringsprocedurer for konkursramte iværksættere. Begge procedurer var nye og havde ikke været omfattet af de nationale insolvensregler i de fleste medlemsstater. Forebyggende rekonstruktionsprocedurer (afsnit II i direktiv (EU) 2019/1023) er ordninger, der står til rådighed for skyldnere i finansielle vanskeligheder, før de bliver insolvente, dvs. når der kun er sandsynlighed for insolvens. De er baseret på det forhold, at der er en langt større chance for at redde kriseramte virksomheder, når de har adgang til værktøjer til omlægning af deres gæld på et meget tidligt tidspunkt, inden de bliver definitivt insolvente. Minimumsharmoniseringsstandarderne i direktiv (EU) 2019/1023 om rammer for forebyggende rekonstruktion finder kun anvendelse på virksomheder, der endnu ikke er insolvente, og de har netop til formål at undgå insolvensbehandling af virksomheder, hvis levedygtighed stadig kan blive genoprettet. De omhandler ikke den situation, hvor en virksomhed bliver insolvent og skal under insolvensbehandling. På samme måde omhandler minimumsstandarderne for en ny chance for konkursramte iværksættere (afsnit III i direktiv (EU) 2019/1023) ikke den måde, hvorpå insolvensbehandlinger gennemføres. De vedrører i stedet gældssanering for insolvente iværksættere som følge af insolvens og kan beskrives som en regulering af virkninger efter insolvens, der imidlertid ikke harmoniserer selve insolvenslovgivningen. Forordning (EU) 2015/848 blev vedtaget med hjemmel i retsgrundlaget for samarbejde på det civil- og handelsretlige område (artikel 81 i TEUF). Ved forordning (EU) 2015/848 blev der indført ensartede regler om international kompetence og lovvalg, som — i tilfælde af grænseoverskridende insolvens — bestemte, i hvilken medlemsstat insolvensbehandlingen skal indledes, og hvilken lovgivning der skal anvendes. Sideløbende hermed var der ensartede regler, som sikrede, at de retsafgørelser, der træffes af de kompetente retter i disse sager, anerkendes og om nødvendigt fuldbyrdes på alle medlemsstaters område. Forordning (EU) 2015/848 har ingen indvirkning på indholdet af national insolvenslovgivning. Den fastsætter, hvilken lov der finder anvendelse, men ikke specifikke elementer i eller minimumsstandarder for denne lov. Den har derfor ikke fokus på forskellene mellem medlemsstaternes insolvenslove (og de deraf følgende problemer og omkostninger). •Sammenhæng med Unionens politik på andre områder Dette forslag er fuldt ud i overensstemmelse med Kommissionens prioritet om at fremme kapitalmarkedsunionen og navnlig med foranstaltning nr. 11 i handlingsplanen for kapitalmarkedsunionen og den efterfølgende meddelelse fra Kommissionen om kapitalmarkedsunionen. I handlingsplanen for kapitalmarkedsunionen fra 2020 blev det bebudet, at Kommissionen vil tage et lovgivningsmæssigt eller ikke-lovgivningsmæssigt initiativ til minimumsharmonisering eller øget konvergens på målrettede områder af insolvenslovgivningen uden for banksektoren for at gøre resultaterne af insolvensbehandlinger mere forudsigelige. Den 15. september 2021 bebudede formand Ursula von der Leyen i sin hensigtserklæring til Parlamentet og formandskabet for Rådet et initiativ om harmonisering af visse aspekter af den materielle ret om insolvensbehandling, som er medtaget i Kommissionens arbejdsprogram for 2022. Kommissionen bebudede i sin meddelelse om kapitalmarkedsunionen, der blev offentliggjort i november 2021, et kommende direktiv om virksomheders insolvens, eventuelt suppleret med en henstilling fra Kommissionen. Forslaget er også fuldt ud i overensstemmelse med de målrettede landespecifikke henstillinger i forbindelse med det europæiske semester om at forbedre effektiviteten og hastigheden af de nationale insolvensordninger, hvilket har ført til insolvensreformer i nogle medlemsstater.

Forslaget er også i overensstemmelse med Rådets direktiv 2001/23/EF, da det ikke griber ind i princippet om, at arbejdstagerne ikke bevarer deres rettigheder, når overførslen foretages som led i insolvensbehandlingen. Det fremgår navnlig af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2001/23/EF, at medmindre medlemsstaterne bestemmer andet, gælder artikel 3 og 4 om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af ejendomsretten til et selskab ikke, når der mod overdrageren er indledt konkursbehandling eller en anden tilsvarende insolvensbehandling, som tager sigte på realisering af overdragerens aktiver, og som er under tilsyn af en kompetent offentlig myndighed. Forslaget er fuldt ud i overensstemmelse med denne bestemmelse i forbindelse med regulering af "pre-pack-proceduren". I overensstemmelse med EU-Domstolens dom i Heiploeg-sagen præciserer dette forslag navnlig, at likvidationsfasen i pre-pack-proceduren skal betragtes som en konkurs- eller insolvensprocedure, der er indledt med sigte på realisering af overdragerens aktiver under tilsyn af en kompetent offentlig myndighed, jf. artikel 5, stk. 1, i direktiv 2001/23/EF. Forslaget er også i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF, som har til formål at begrænse akkumuleringen af miljøansvar og sikre overholdelse af princippet om, at forureneren betaler. Ved direktiv 2004/35/EF forpligtes medlemsstaterne til at træffe foranstaltninger til at anspore de relevante økonomiske og finansielle aktører til at udvikle instrumenter og markeder for finansiel sikkerhed, herunder finansielle mekanismer i tilfælde af insolvens, for at gøre det muligt for operatørerne at benytte finansiel sikkerhedsstillelse til dækning af deres ansvar efter direktiv 2004/35/EF. Disse mekanismer har til formål at sikre, at fordringer forkyndes, selv i tilfælde, hvor skyldneren bliver insolvent. Forslaget griber ikke ind i disse foranstaltninger i henhold til direktiv 2004/35/EF. Tværtimod vil mere effektive insolvensregler understøtte en hurtigere og mere effektiv inddrivelse af værdien af aktiver generelt og dermed lette opnåelsen af erstatning i forbindelse med miljøkrav mod en insolvent virksomhed, selv uden anvendelse af instrumenter for finansiel sikkerhed, i fuld overensstemmelse med målene i direktiv 2004/35/EF. Endelig vil dette forslag hjælpe flere iværksættere med at få gældssanering, da det vil blive lettere at indlede insolvensprocedurer mod mikrovirksomheder, og de vil blive gennemført på en mere effektiv måde. Dette er i overensstemmelse med målet for den hjælpepakke for SMV'er, som kommissionsformand Ursula von der Leyen bebudede i sin tale om Unionens tilstand i september 2022. 2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET •Retsgrundlag Retsgrundlaget for dette forslag er artikel 114 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), i henhold til hvilken der kan vedtages foranstaltninger med henblik på indbyrdes tilnærmelse af nationale bestemmelser, der vedrører det indre markeds oprettelse og funktion. Insolvenslove sikrer en velordnet afvikling af virksomheder i finansielle og økonomiske vanskeligheder. De betragtes som en af de vigtigste faktorer ved bestemmelsen af omkostningerne ved finansielle investeringer, da de gør det muligt at bestemme den endelige inddrivelsesværdi af investeringer i insolvente virksomheder. Store forskelle i effektiviteten af den nationale insolvensbehandling skaber hindringer for den frie bevægelighed for kapital og et velfungerende indre marked ved at gøre grænseoverskridende investeringer mindre attraktive på grund af den begrænsede forudsigelighed af resultatet af insolvensbehandlingen i forskellige medlemsstater og dermed højere informationsomkostninger for grænseoverskridende investorer. Desuden medfører disse forskelle store forskelle i inddrivelsesværdien for investeringer i insolvente virksomheder i hele EU. Der er således ikke lige konkurrencevilkår i Unionen, og lignende investeringer i medlemsstater med mere effektive insolvensregler anses for at være mere attraktive end i medlemsstater med mindre effektive insolvensregler. Virksomheder fra medlemsstater med mere effektive insolvensregler kan drage fordel af lavere kapitalomkostninger end virksomheder fra andre medlemsstater og har derfor generelt lettere adgang til kapital. Formålet med forslaget er at mindske forskellene i de nationale insolvensregler og dermed løse problemet med mere ineffektive insolvensregler i nogle medlemsstater, øge forudsigeligheden af insolvensbehandlingen generelt og mindske hindringerne for den frie bevægelighed for kapital. Ved at harmonisere målrettede aspekter af insolvenslovgivningen sigter forslaget navnlig mod at reducere informations- og læringsomkostningerne for grænseoverskridende investorer. Mere ensartede insolvensregler bør således udvide de finansieringsmuligheder, der er til rådighed for virksomheder i hele Unionen. Dette forslag er ikke baseret på artikel 81 i TEUF, da det ikke udelukkende omhandler situationer med grænseoverskridende virkninger. Selv om hovedformålet med forslaget navnlig er at fjerne hindringer for grænseoverskridende investeringer, søger forslaget at tilnærme nationale bestemmelser, der på forskellig vis finder anvendelse på både virksomheder og iværksættere, der opererer i en og flere medlemsstater. Forslaget vil derfor også omfatte situationer uden en grænseoverskridende dimension, og anvendelsen af artikel 81 som retsgrundlag vil ikke være berettiget. •Nærhedsprincippet (for områder, der ikke er omfattet af enekompetence) De hindringer, der følger af vidt forskellige nationale insolvensordninger, hæmmer gennemførelsen af et indre marked i EU mere generelt og oprettelsen af kapitalmarkedsunionen i særdeleshed og begrunder derfor en mere ensartet EU-insolvenslovgivning. Medlemsstaternes forskellige udgangspunkter, retstraditioner og politiske præferencer betyder imidlertid, at reformer på nationalt plan på dette område sandsynligvis ikke vil føre til fuldstændig konvergens i insolvenssystemerne og dermed forbedre deres overordnede effektivitet. Harmoniseringen af nationale insolvensregler kan føre til mere homogene kapitalmarkeder i EU, mindske markedsfragmenteringen og sikre bedre adgang til virksomhedsfinansiering. En indsats på EU-plan er bedre egnet til i væsentlig grad at mindske fragmenteringen af nationale insolvensordninger og sikre konvergens mellem målrettede elementer i medlemsstaternes insolvensregler i et omfang, der vil lette grænseoverskridende investeringer i alle medlemsstater. En indsats på EU-plan vil også sikre lige konkurrencevilkår og mindske risikoen for forvridninger af grænseoverskridende investeringsbeslutninger som følge af faktiske forskelle i insolvensordninger og manglende oplysninger om disse forskelle. •Proportionalitetsprincippet Formålet med dette forslag er at bidrage til et velfungerende indre marked og fjerne hindringer for udøvelsen af grundlæggende frihedsrettigheder såsom frie kapitalbevægelser og etableringsfriheden, der skyldes forskelle mellem de nationale lovgivninger og procedurer på området virksomheders insolvens. For at nå dette mål fastsætter dette forslag kun minimumsharmoniseringskrav og kun på bestemte områder inden for materiel insolvenslovgivning, som sandsynligvis vil få den største indvirkning på effektiviteten og varigheden af insolvensbehandlingen. Dette forslag giver medlemsstaterne tilstrækkelig fleksibilitet til at vedtage foranstaltninger på de områder, der ligger uden for dets anvendelsesområde, og til at fastsætte yderligere foranstaltninger på de områder, der er harmoniseret, forudsat at disse foranstaltninger er i overensstemmelse med formålet med dette forslag. I overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union, går dette forslag således ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dets mål. •Valg af retsakt I henhold til artikel 114 i TEUF kan der vedtages retsakter i form af enten en forordning eller et direktiv. Integrationen af EU's indre marked inden for insolvensret kan bedst opnås ved en tilnærmelse af lovgivning gennem harmonisering via et direktiv, da et direktiv respekterer medlemsstaternes forskellige retskulturer og retssystemer inden for insolvensret og giver tilstrækkelig fleksibilitet i gennemførelsen til at gennemføre fælles minimumsstandarder på en måde, der er forenelig med disse forskellige systemer. En henstilling vil ikke sikre den ønskede tilnærmelse på dette politikområde, hvor der er konstateret store forskelle i medlemsstaternes bindende lovgivning. Samtidig vil en tilnærmelse gennem en forordning ikke give medlemsstaterne tilstrækkelig fleksibilitet til at tilpasse sig de lokale forhold og bevare sammenhængen mellem de processuelle insolvensregler og det bredere nationale retssystem. 3.RESULTATER AF EFTERFØLGENDE EVALUERINGER, HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER

•Efterfølgende evalueringer/kvalitetskontrol af gældende lovgivning Finder ikke anvendelse •Høringer af interesserede parter Kommissionen har hørt de interesserede parter under hele processen med udarbejdelsen af dette forslag. Kommissionen har iværksat en række initiativer og har navnlig: i) gennemført en særlig åben offentlig høring (18. december 2020 – 16. april 2021) ii) hørt offentligheden om en indledende konsekvensanalyse (11. november 2020 – 9. december 2020) iii) afholdt særlige møder med eksperter fra medlemsstaterne den 22. marts 2022 og den [25.] oktober 2022 iv) afholdt et særligt møde med interessenter den 8. marts 2022. Der blev indsendt 129 bidrag fra 17 medlemsstater og Det Forenede Kongerige som svar på den offentlige onlinehøring. En tredjedel af svarene blev afgivet på vegne af insolvensbehandlere og fagfolk på insolvensområdet (denne kategori omfatter insolvensbehandlere og advokater). Ca. 20 % af svarene blev indsendt af interessenter i den finansielle sektor, ca. 12 % af interessenter fra erhvervs- og handelssektoren, 7 % fra sociale og økonomiske interesseorganisationer og 5,5 % fra medlemmer af retsvæsenet (dommere). Derudover blev der modtaget 10 svar (7,75 %) fra offentlige myndigheder i otte medlemsstater, heraf syv svar fra centralt regeringsniveau. Interessenterne anførte, at de problemer, som forskellene i medlemsstaternes insolvensregler skaber for det indre marked, er alvorlige, og at forskelle i de nationale insolvensregler hæmmer investeringer og långivning på tværs af grænserne. Ifølge interessenterne påvirker disse forskelle det indre markeds funktion, navnlig med hensyn til: 1) anfægtelsessøgsmål, 2) sporing og inddrivelse af aktiver, der tilhører insolvensboet, 3) de pligter og det ansvar, som påhviler virksomhedsledere, der befinder sig på kanten af insolvens, og 4) hvordan insolvensbehandlingen udløses. Langt størstedelen af interessenterne støttede derfor en EU-indsats for at forbedre konvergensen på dette politikområde, enten i form af målrettet lovgivning (37,21 %), en henstilling (23,26 %) eller en kombination af begge (27,13 %). Kommissionen afholdt også et særligt møde med en gruppe udvalgte interessenter. De indbudte omfattede repræsentanter fra finanssektoren og erhvervs- og handelssektoren, repræsentanter for arbejdstagere, forbrugere, insolvensbehandlere og fagfolk, der arbejder med insolvensbehandling, samt akademikere og medlemmer af tænketanke. På mødet bidrog interessenterne proaktivt ved at rapportere om praktiske vanskeligheder som følge af fragmenteringen af nationale insolvensregler og deres forskellige resultatniveauer. De udtrykte også støtte til større konvergens i det retlige landskab for insolvensbehandling i EU. Udarbejdelsen af initiativet blev støttet af ekspertgruppen om rekonstruktions- og insolvensret. Denne ekspertgruppe blev oprindeligt nedsat af Kommissionen for at udarbejde forslaget til direktiv (EU) 2019/1023. Gruppen blev derefter udvidet med 10 selvstændige eksperter udpeget som repræsentanter for en fælles interesse på et bestemt politikområde (de repræsenterede interessegrupper var finansielle kreditorer, handelskreditorer, forbrugerkreditorer, arbejdstagerkreditorer, insolvente eller svært gældstyngede skyldnere). Som led i sit arbejde med at udarbejde forslaget bestilte Kommissionen to eksterne undersøgelser vedrørende specifikke insolvensområder. Begge undersøgelser blev udført af et konsortium bestående af Tipik og Spark Legal Network. Den første undersøgelse, der vurderer misbrug i form af forumshopping i forbindelse med insolvensbehandling efter ændringerne af forordning (EU) 2015/848 i 2015, behandler også spørgsmålet om, i hvilket omfang forskelle mellem nationale insolvensregler tilskynder interessenter til misbrug i form af forumshopping. I den anden undersøgelse analyseres sporing og inddrivelse af aktiver i forbindelse med insolvensbehandling. Begge undersøgelser omfatter empiriske analyser, hvor kontrahentens dataindsamling omfattede både offentlige onlineundersøgelser og strukturerede interviews med en række interessenter fra alle medlemsstater. Desuden gennemførte Kommissionen en særlig undersøgelse udført af Deloitte/Grimaldi, om indvirkningen af målrettede foranstaltninger vedrørende virksomheders insolvens på inddrivelsen af værdier og effektiviteten af insolvensprocedurer. De tre undersøgelser findes på Kommissionens websted. Kommissionen hørte også medlemsstaterne flere gange under udarbejdelsen af forslaget. Initiativet er blevet drøftet ved flere lejligheder af finansministrene fra de medlemsstater, der gav udtryk for støtte til initiativet. I Økofinrådets konklusioner af 3. december 2020 om handlingsplanen for kapitalmarkedsunionen blev Kommissionen opfordret til at gennemføre dette initiativ. Disse konklusioner blev bekræftet i erklæringen fra eurotopmødet den 11. december 2020. I april 2021 konkluderede ministrene i Eurogruppen, at de nationale reformer af insolvensordninger bør gennemføres parallelt på grundlag af parallelle arbejdsgange under ledelse af EU-institutionerne i overensstemmelse med handlingsplanen for kapitalmarkedsunionen. Erklæringen fra eurotopmødet den 25. juni 2021 bekræftede, at "strukturelle udfordringer for integrationen og udviklingen af kapitalmarkederne, navnlig på bestemte områder af lovgivningen om virksomheders insolvens, skal identificeres og tackles". På samme måde udtrykte Europa-Parlamentet også støtte til mere effektive og harmoniserede insolvensordninger og opfordrede Kommissionen til at udvise et stærkere engagement med hensyn til at opnå reelle fremskridt på dette område, der ifølge Parlamentet fortsat udgør en stor hindring for en reel integration af EU's kapitalmarkeder. I betragtning af den tætte forbindelse mellem insolvensret og andre områder af national ret (f.eks. formueret og arbejdsret) og forskellene i de vigtigste politiske mål i insolvenslovgivningen har nogle medlemsstater samtidig udtrykt forbehold over for bindende lovgivning, der harmoniserer insolvenslovgivningen, herunder i et brev til Kommissionen af 1. april 2021. Den 22. marts 2022 afholdt Kommissionen en særlig workshop med regeringseksperter fra medlemsstaterne. Medlemsstaterne understregede behovet for en dybtgående og detaljeret problemanalyse samt betydningen af at have en klar diagnose af problemernes omfang, af de berørte parter og af deres faktiske indvirkning på det indre marked. Med hensyn til karakteren af eventuelle fremtidige tiltag på EU-plan gav nogle medlemsstater ligeledes udtryk for det synspunkt, at der er behov for en forsigtig tilgang, og anførte, at foranstaltningerne bør fokusere på at gøre insolvensbehandlingen mere effektiv. Den 25. oktober 2022 afholdt Kommissionen endnu en workshop med regeringseksperter fra medlemsstaterne for at orientere dem om de løsninger, der indgår i konsekvensanalysen, og om status for udarbejdelsen af forslaget. •Indhentning og brug af ekspertbistand Konsekvensanalysen, som ledsager dette forslag, bygger på data, som stammer fra skrivebordsundersøgelser og navnlig fra følgende undersøgelser og ekspertise: · Deloitte/Grimaldi (2022), "Study to support the preparation of an impact assessment on a potential EU initiative increasing convergence of national insolvency laws", Draft Final Report, GD JUST, marts 2022

· Spark, Tipik, "Study on the issue of abusive forum shopping in insolvency proceedings", GD JUST, februar 2022 (kontrakt nr. JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0160) · Spark, Tipik, "Study on tracing and recovery of debtor’s assets by insolvency practitioners", GD JUST, marts 2022 (kontrakt nr. JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0172). Det materiale, der er indsamlet og anvendt som grundlag for konsekvensanalysen, var generelt faktuelt eller på anden måde fra velkendte og anerkendte kilder, der fungerer som benchmarks og referencepunkter på området. Input fra de interesserede parter i forbindelse med høringsaktiviteterne blev generelt behandlet som udtalelser, medmindre de var af faktuel karakter. •Konsekvensanalyse I konsekvensanalysen blev der foretaget en analyse af tre centrale dimensioner af insolvenslovgivningen: i) inddrivelse af aktiver fra det likviderede insolvensbo, ii) procedurernes effektivitet og iii) en forudsigelig og rimelig fordeling af de inddrevne beløb blandt kreditorerne. Disse tre dimensioner omfatter navnlig spørgsmål vedrørende anfægtelsessøgsmål, sporing af aktiver, virksomhedsledernes forpligtelser og ansvar, salg af en virksomhed som en going concern gennem en "pre-pack-procedure", den udløsende faktor for insolvensbehandling, en særlig insolvensordning for mikrovirksomheder og små virksomheder, konkursordenen og kreditorudvalg. Løsningerne blev indkredset på grundlag af input fra ekspertgruppen om rekonstruktions- og insolvensret, en særlig undersøgelse og udvekslinger med interessenter. De blev analyseret i forhold til tre mål, nemlig om de: i) giver mulighed for en højere inddrivelsessats, ii) reducerer varigheden af insolvensbehandlingen og iii) mindsker retsusikkerheden og informationsomkostningerne, navnlig for grænseoverskridende investorer. I forslaget og den reviderede konsekvensanalyse behandles bemærkningerne fra Udvalget for Forskriftskontrol, som i sin første udtalelse af 24. juni 2022 konkluderede, at det var nødvendigt at tilpasse konsekvensanalysen, inden man gik videre med dette initiativ. Der blev indsamlet yderligere dokumentation for, hvordan de nuværende insolvensprocedurer påvirker grænseoverskridende investeringer i det indre marked negativt, og hvordan dette hænger sammen med andre faktorer. Der er tilføjet flere oplysninger om forskelle i insolvensreglerne mellem landene i den centrale tekst og i bilag 5. Der blev redegjort nærmere for forskellene mellem direktiv (EU) 2019/1023, forordning (EU) 2015/848 og dette forslag. Der blev foretaget en yderligere analyse af de forskellige foranstaltningers indvirkning på retsvæsenets kapacitet og af interessenternes holdning til de forskellige foranstaltninger. Afvejningerne mellem løsningerne blev præciseret mere klart, og der blev redegjort nærmere for interessenternes synspunkter. Udvalget for Forskriftskontrol gennemgik den reviderede konsekvensanalyse og afgav en positiv anden udtalelse den 10. oktober 2022 uden forbehold. Udvalget bemærkede, at konsekvensanalysen var blevet væsentligt forbedret, og udvalget havde kun nogle få forslag til yderligere forbedringer. Dette forslag har lettere positive virkninger for digitaliseringen, navnlig gennem en højere grad af procesautomatisering i forbindelse med forenklede likvidationsprocedurer for mikrovirksomheder og anvendelse af den digitale portal (e-justiceportalen) til at tilvejebringe brugervenlige oplysninger om de vigtigste karakteristika ved insolvensordninger og konkursordener. •Målrettet regulering og forenkling En mere effektiv insolvensbehandling vil bidrage til at afkorte insolvensbehandlingens varighed og øge inddrivelsesværdien i insolvenssager, hvilket vil indebære lavere omkostninger ved afvikling af virksomheder og højere inddrivelsesrater for kreditorer og investorer. Dette forslag har også til formål at forbedre erhvervsklimaet for SMV'er. Ved at øge de forventede inddrivelsesrater for kreditorer og investorer, der er eksponeret for SMV'er og andre virksomheder, søger forslaget at mindske den opfattede risiko ved at investere i SMV'er, hvilket alt andet lige forventes at blive afspejlet i lavere finansieringsomkostninger for SMV'er. Forslaget pålægger samtidig ikke SMV'er, der udøver en økonomisk aktivitet, forpligtelser eller overholdelsesomkostninger og forenkler procedurerne for insolvente virksomheder. Med dette forslag indføres der også en særlig procedure for at lette og fremskynde afviklingen af mikrovirksomheder, hvilket giver mulighed for en mere omkostningseffektiv insolvensprocedure for disse mikrovirksomheder. Disse ordninger støtter også en velordnet afvikling af mikrovirksomheder uden aktiver og afhjælper det problem, at der i nogle medlemsstater ikke er adgang til insolvensbehandling, hvis den forventede inddrivelsesværdi ligger under retsomkostningerne. Ved at give alle mikrovirksomheder mulighed for at indlede procedurer for at tackle deres finansielle vanskeligheder sikrer dette forslag, at stiftende iværksættere kan drage fordel af gældssanering og starte forfra i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv (EU) 2019/1023. •Grundlæggende rettigheder Forslaget respekterer de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder som nedfældet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og det skal gennemføres i overensstemmelse hermed. Dette forslag respekterer navnlig de rettigheder og friheder, der er nedfældet i artikel 7 (respekt for privatliv og familieliv), artikel 8 (beskyttelse af personoplysninger), artikel 15 (erhvervsfrihed og ret til at arbejde), artikel 16 (frihed til at oprette og drive egen virksomhed), artikel 17 (ejendomsret), artikel 27 (arbejdstagernes ret til information og høring) og artikel 47, andet afsnit (adgang til en upartisk domstol). Forslaget vil give udpegede retter adgang til nationale bankkontoregistre og elektroniske systemer for dataudtræk samt til det sammenkoblede system af centrale bankkontoregistre, som er det fælles adgangspunkt. Forslaget vil også give insolvensbehandlere adgang til registret over reelt ejerskab, der er oprettet i den medlemsstat, hvor proceduren er indledt, samt til systemet til sammenkobling af registre over reelt ejerskab (BORIS). Nationale bankkontoregistre og elektroniske systemer for dataudtræk samt registrene over reelt ejerskab centraliserer personoplysninger. En udvidelse af adgangen til disse registre og systemer og til de fælles adgangspunkter vil derfor påvirke de registreredes grundlæggende rettigheder, navnlig retten til privatliv og retten til beskyttelse af personoplysninger. Enhver deraf følgende begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved chartret, vil være i overensstemmelse med kravene i chartret, navnlig artikel 52, stk. 1. Begrænsningen er fastsat ved lov og begrundet i behovet for at styrke sporbarheden af aktiver effektivt i forbindelse med en igangværende insolvensbehandling, herunder i en grænseoverskridende sammenhæng, for at maksimere inddrivelsen af værdier fra den insolvente virksomhed til kreditorerne. Desuden respekteres de pågældende rettigheders og friheders væsentligste indhold, og begrænsningerne står i et rimeligt forhold til det forfulgte mål. Indvirkningen vil være relativt begrænset, da de tilgængelige og søgbare data kun omfatter et datasæt, der er fastlagt i dette forslag og i EU-instrumenterne om oprettelse af disse systemer, der er strengt nødvendigt for at spore de aktiver, der tilhører insolvensboet. Dette forslag sikrer, at behandlingen af disse oplysninger sker i overensstemmelse med EU's gældende databeskyttelsesregler. Forordning (EU) 2018/1725 finder anvendelse på behandling af personoplysninger i EU-institutionerne og -organerne med henblik på dette direktiv. Forslaget præciserer navnlig formålene med behandlingen af personoplysninger og pålægger medlemsstaterne at udpege de insolvensretter, der har ret til at anmode om oplysninger direkte fra nationale bankkontoregistre og elektroniske systemer for dataudtræk. Forslaget forpligter også medlemsstaterne til at sikre, at de udpegede retters personale har høje faglige standarder for databeskyttelse, at der er indført tekniske og organisatoriske foranstaltninger til beskyttelse af datasikkerheden i henhold til høje teknologiske standarder med henblik på udpegede retters udøvelse af beføjelsen til at tilgå og søge i bankkontooplysninger, og at de myndigheder, der driver de centrale bankkontoregistre, foretager en registrering, hver gang en udpeget ret tilgår og søger efter bankkontooplysninger. Desuden identificerer forslaget klart omfanget af oplysningerne i de registre over reelt ejerskab, som insolvensbehandlere kan tilgå. Endelig præciseres det i forslaget, at Kommissionen ikke vil lagre personoplysninger i forbindelse med sammenkoblingen af de nationale elektroniske auktionssystemer, og det indeholder bestemmelser om Kommissionens dataansvar.

4.VIRKNINGER FOR BUDGETTET Dette forslag har virkninger i form af omkostninger og administrative byrder for Kommissionen. Disse omkostninger og byrder skyldes forpligtelsen i artikel 51 i dette forslag til at oprette et system til sammenkobling af nationale elektroniske auktionssystemer via den europæiske e-justiceportal. På grundlag af erfaringerne med andre sammenkoblingsprojekter på e-justiceportalen anslås Kommissionens gennemførelsesomkostninger til 1,75 mio. EUR for det nuværende langsigtede budget (den flerårige finansielle ramme). De yderligere omkostninger vil blive dækket gennem omfordeling inden for rammerne af programmet for retlige anliggender. Der gøres nærmere rede for dette forslags finansielle og budgetmæssige virkninger i finansieringsoversigten til forslaget. 5.ANDRE FORHOLD •Planer for gennemførelsen og foranstaltninger til overvågning, evaluering og rapportering Der forventes en evaluering fem år efter gennemførelsen af foranstaltningerne og i overensstemmelse med Kommissionens retningslinjer for bedre regulering. Formålet med evalueringen vil bl.a. være at vurdere, hvor effektivt direktivet har været med hensyn til at nå politikmålene, og beslutte, om der er behov for nye foranstaltninger eller ændringer. Medlemsstaterne skal give Kommissionen de oplysninger, der er nødvendige for udarbejdelsen af denne evaluering. •Nærmere redegørelse for de enkelte bestemmelser i forslaget Dette forslag er rettet mod insolvenslovgivningens tre centrale dimensioner: i) inddrivelse af aktiver fra det likviderede insolvensbo, ii) procedurernes effektivitet og iii) en forudsigelig og rimelig fordeling af de inddrevne beløb blandt kreditorerne. Forslagets byggestene er blevet omhyggeligt udvalgt på grundlag af erfaringerne fra forhandlingerne om rekonstruktions- og insolvensdirektivet, ekspertgruppens drøftelser og endelige anbefalinger, resultaterne af den offentlige høring, en undersøgelse foretaget af en ekstern konsulent og omfattende interaktion med interessenter. Dette forslag har til formål at maksimere inddrivelsen af værdier fra den insolvente virksomhed til kreditorerne. Med henblik herpå styrker bestemmelserne om anfægtelsessøgsmål og sporing af aktiver gensidigt hinanden ved at indføre et minimumssæt af harmoniserede betingelser for indledning af anfægtelsessøgsmål og ved at styrke sporbarheden af aktiver ved at forbedre insolvensbehandleres adgang til bankkontooplysninger, oplysninger om reelt ejerskab og til visse nationale registre over aktiver, herunder registre i andre medlemsstater. Disse bestemmelser kombineres med muligheden for at maksimere virksomhedens inddrivelsesværdi på et tidligt tidspunkt gennem pre-pack-procedurer og virksomhedsledernes forpligtelse til straks at indgive begæring om indledning af insolvensbehandling for at undgå potentielle tab af aktivværdi for kreditorer. Dette forslag har også til formål at styrke den proceduremæssige effektivitet, navnlig i forbindelse med likvidation af insolvente mikrovirksomheder. Det er vigtigt at sikre, at de nye regler også fungerer godt for mikrovirksomheder i EU. Omkostningerne ved almindelige insolvensprocedurer for disse virksomheder er uoverkommelige, og muligheden for at få gældssanering vil give dem mulighed for at frigøre iværksætterkapital til nye projekter. Dertil kommer større gennemsigtighed over for kreditorer omkring de vigtigste elementer i national lovgivning om insolvensbehandling, herunder den udløsende faktor for insolvens. Endelig indfører forslaget for at sikre en rimelig og forudsigelig fordeling af de inddrevne beløb blandt kreditorerne krav om at forbedre repræsentationen af kreditorernes interesser i insolvensbehandlingen gennem kreditorudvalg. Dette suppleres af større gennemsigtighed over for kreditorer omkring reglerne for konkursordenen. Direktivforslaget er opdelt i ni afsnit. Afsnit I indeholder almindelige bestemmelser om anvendelsesområdet og definitionerne. Afsnit II om anfægtelsessøgsmål indeholder bestemmelser om minimumsharmonisering, der har til formål at beskytte insolvensboet mod ulovlig fjernelse af aktiver inden indledningen af insolvensbehandling. Formålet er at sikre, at der i medlemsstaternes lovgivning om insolvensbehandling fastsættes en minimumsstandard for beskyttelse i forbindelse med omstødelse, ugyldighed i forhold til kreditorerne eller ugyldighed i sig selv i forbindelse med retshandler, som er til skade for kreditormassen. Medlemsstaterne kan samtidig indføre eller opretholde regler, der sikrer en højere grad af beskyttelse af kreditorer, f.eks. ved at indføre flere omstødelsesgrunde. I bestemmelserne i dette afsnit fastsættes de generelle betingelser for, at en retshandel kan erklæres ugyldig, omstødelsesgrundene og de retlige konsekvenser af anfægtelsessøgsmål. I artikel 4 fastsættes de generelle betingelser for anfægtelsessøgsmål, idet det præciseres, at alle retshandler — herunder undladelser — kan gøres til genstand for anfægtelsessøgsmål, forudsat at de er til skade for kreditormassen, og at en af de omstødelsesgrunde, der er anført i de efterfølgende artikler, er opfyldt. I artikel 5 præciseres det, at bestemmelserne om anfægtelsessøgsmål er bestemmelser om minimumsharmonisering, og at medlemsstaterne derfor kan opretholde eller vedtage bestemmelser, der sikrer en højere grad af kreditorbeskyttelse. Artikel 6 fastsætter den første specifikke omstødelsesgrund ("præferencer"). Dette er retshandler til fordel for en kreditor (eller en gruppe af kreditorer), som er foretaget inden for en frist på tre måneder før indgivelsen af begæringen om insolvensbehandling eller efter indgivelsen ("fristen for omstødelse"). Da denne omstødelsesgrund udløses af den blotte sikring af retshandlen over for tredjemand, er fristen for omstødelse den korteste i forhold til fristerne for omstødelse i forbindelse med de andre omstødelsesgrunde. I tilfælde af "kongruent dækning" (dvs. hvor kreditors fordringer er blevet fuldt ud dækket, f.eks. fyldestgørelse af en forfalden fordring med sædvanlige betalingsmidler), kan retshandler desuden kun erklæres ugyldige af denne grund, hvis kreditor vidste eller burde have vidst, at skyldneren ikke kunne betale sin gæld, eller at der var indgivet begæring om indledning af insolvensbehandling. Endelig opregner bestemmelsen visse typer retshandler, der ikke kan erklæres ugyldige af denne grund. I artikel 7 fastsættes den anden specifikke omstødelsesgrund, nemlig retshandler med lav modydelse. Denne grund omfatter ikke kun gaver eller andre donationer, men også retshandlinger mod usædvanligt lave modydelser. Den spiller en vigtig rolle i lovgivningen om anfægtelsessøgsmål, da den (bl.a.) er et effektivt retsmiddel mod skyldnerens eventuelle bestræbelser på at bringe aktiver uden for kreditorernes rækkevidde ved at overføre dem til tredjemand, f.eks. familiemedlemmer eller formueforvaltningsenheder, samtidig med at skyldneren fortsat har mulighed for at anvende disse aktiver. I artikel 8 fastsættes den tredje og sidste omstødelsesgrund, nemlig forsætlige svigagtige handlinger, dvs. retshandler, der bedrager kreditorer. I artikel 9 anføres de generelle konsekvenser af anfægtelsessøgsmål. Dette indebærer bl.a., at fordringer, der udspringer af en retshandel, som er erklæret ugyldig, ikke kan fuldbyrdes, samt forpligtelsen for den part, der drager fordel af denne retshandel, til at kompensere insolvensboet fuldt ud for den påførte skade. Artiklen præciserer, at forpligtelsen til at kompensere insolvensboet ikke kan modregnes i fordringer, som tilhører den anden part i retshandlen, som er erklæret ugyldig.

Artikel 10 indeholder bestemmelser om de rettigheder, der tilkommer den anden part i retshandlen, som er erklæret ugyldig. Fordringer fyldestgjort via retshandlen, som er erklæret ugyldig, genopstår, i det omfang parten kompenserer insolvensboet. Artikel 11 omhandler tredjemands ansvar. Enhver arving eller universel efterfølger til den anden part i retshandlen, som er erklæret ugyldig, indtræder i denne parts sted, også for så vidt angår retsvirkningerne af anfægtelsessøgsmål. Individuelle efterfølgere hæfter kun, hvis de har erhvervet aktivet mod en for lav modydelse, eller hvis de havde eller burde have haft kendskab til de omstændigheder, der ligger til grund for anfægtelsessøgsmålet. I artikel 12 bekræftes den ret til rekonstruktion, der er indført ved artikel 17 og 18 i direktiv (EU) 2019/1023. Det fastslås, at bestemmelserne om anfægtelsessøgsmål i dette afsnit ikke berører anvendelsen af artikel 17 og 18 i direktiv (EU) 2019/1023. Afsnit III om sporing af aktiver, der tilhører insolvensboet, vedrører et målrettet indgreb, som bør ses i sammenhæng med forordning (EU) 2015/848, hvori det fastsættes, at insolvensbehandlere i princippet også i andre medlemsstater kan udøve de beføjelser, der er tillagt disse efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, og hvor de er udpeget. De målrettede regler i dette afsnit fokuserer på insolvensbehandleres adgang til forskellige registre med relevante oplysninger om aktiver, der tilhører eller bør tilhøre insolvensboet. Nogle nationale elektroniske registre er offentlige eller endda tilgængelige via fælles sammenkoblingsplatforme, der er oprettet af EU, såsom systemet til sammenkobling af insolvensregistre (IRI). Bestemmelserne i direktivforslaget udvider anvendelsesområdet for registre, som insolvensbehandlere kan tilgå, til at omfatte visse registre, der ikke er offentligt tilgængelige, såsom de registre, der oprindeligt blev oprettet i henhold til EU's rammer for bekæmpelse af hvidvask af penge (nationale centrale bankkontoregistre eller oplysninger om truster i medlemsstaternes registre over reelt ejerskab). I afsnit III forpligtes medlemsstaterne også til at give udenlandske insolvensbehandlere direkte og umiddelbar adgang til de registre, der er opført i bilaget (hvis de allerede kan tilgås i medlemsstaten). I henhold til artikel 13 skal medlemsstaterne udpege de insolvensretter på deres område, der skal have direkte adgang til de nationale centrale automatiske mekanismer såsom centrale bankkontoregistre eller elektroniske systemer for dataudtræk, der er indført i henhold til artikel 32a i direktiv (EU) 2015/849. Direktiv (EU) 2015/849 forpligtede medlemsstaterne til at indføre centrale automatiske mekanismer, som kan identificere alle fysiske eller juridiske personer, som har eller kontrollerer betalingskonti og bankkonti, der identificeres ved IBAN, samt deponeringsbokse, som indehaves af et kreditinstitut. Direktivet om bekæmpelse af hvidvask af penge giver også medlemsstaternes finansielle efterretningsenheder øjeblikkelig og ufiltreret adgang til disse registre. Direktiv 2019/1153 giver de retshåndhævende myndigheder, som medlemsstaterne har udpeget til dette formål, beføjelse til direkte og omgående at tilgå nationale bankkontoregistre, når det er nødvendigt for udførelsen af deres opgaver i forbindelse med bekæmpelse af grov kriminalitet. Medarbejdere, der inddriver aktiver, skal også have direkte adgang i henhold til direktiv 2019/1153. Artikel 12 vil sikre, at kun insolvensretter, der er behørigt udpeget og meddelt Kommissionen, har direkte adgang til bankkontoregistrene eller de elektroniske systemer for dataudtræk. Artikel 14 og 15 præciserer de særlige betingelser for de udpegede retters adgang til bankkontoregistrene. De udpegede retter vil få adgang til deres medlemsstats og andre medlemsstaters nationale centrale bankkontoregistre via det fælles adgangspunkt for bankkontoregistre, når systemet til sammenkobling af medlemsstaternes centrale registre er oprettet og operationelt. Artikel 16 omhandler registrering af søgninger i bankkontoregistre. Artikel 17 indeholder bestemmelser om insolvensbehandleres adgang til registre over oplysninger om reelt ejerskab. Dette omfatter både adgang til det eller de nationale registre over reelt ejerskab, der er oprettet i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, og systemet til sammenkobling af registre over reelt ejerskab. Retsgrundlaget for disse registre er fastsat i artikel 30, stk. 3, og artikel 31, stk. 3a, i direktiv (EU) 2015/849. Retsgrundlaget for sammenkoblingen af disse registre er fastsat i artikel 30, stk. 10, og artikel 31, stk. 9, i direktiv (EU) 2015/849. Selskaber og andre juridiske enheder har offentlig adgang til et minimumssæt af oplysninger i registrene over reelt ejerskab. For truster og lignende juridiske arrangementer er adgangen til dette minimumssæt af oplysninger ikke offentlig, men betinget af, at der påvises en legitim interesse. I artikel 17 præciseres det, at der er en legitim interesse, når en insolvensbehandler anmoder om oplysninger om truster og lignende juridiske arrangementer med henblik på at identificere og spore aktiver, der er relevante for den insolvensbehandling, hvortil vedkommende er udpeget, og adgangen er begrænset til oplysninger, der er identificeret på forhånd. Artikel 18 fastsætter regler for insolvensbehandleres direkte og umiddelbare adgang til nationale registre, der indeholder oplysninger om aktiver. Registrene over aktiver bør i denne forbindelse omfatte de registre, der er opført i bilaget til direktivforslaget, forudsat at sådanne registre kan tilgås i den pågældende medlemsstat. Bestemmelsen kræver også, at insolvensbehandlere, der er udpeget i andre medlemsstater, skal have samme adgangsbetingelser som insolvensbehandlere, der er udpeget i de medlemsstater, hvor registret over aktiver befinder sig. Afsnit IV om pre-pack-procedurer har til formål at sikre, at disse insolvensbehandlinger, der generelt anses for at være effektive med hensyn til inddrivelse af værdier til kreditorer, er tilgængelige på en struktureret måde i alle medlemsstaters insolvensordninger. I en pre-pack-procedure forberedes og forhandles salget af skyldnerens virksomhed (eller en del heraf) inden den formelle indledning af insolvensbehandling. Dette gør det muligt at gennemføre salget og opnå provenuet kort efter indledningen af den formelle insolvensbehandling med henblik på likvidation af et selskab. Dette forslag indeholder en række garantier, der skal sikre, at man når ud til potentielle købere, og at den bedst mulige markedsværdi opnås gennem en konkurrencebaseret salgsproces. Disse garantier er udformet på en måde, der giver medlemsstaterne mulighed for at vælge mellem at sikre gennemførelsen af en konkurrencebaseret, gennemsigtig og rimelig salgsproces i den (normalt fortrolige) "forberedelsesfase" og af en hurtig offentlig auktion efter indledningen af den formelle procedure i "likvidationsfasen". Artikel 19 forpligter medlemsstaterne til at medtage en pre-pack-procedure bestående af to faser ("forberedelsesfasen" og "likvidationsfasen") i deres insolvensordning. Artikel 20 omhandler sammenhængen mellem direktivforslaget og andre EU-instrumenter. Det fastsættes, at likvidationsfasen skal betragtes som en insolvensbehandling som defineret i artikel 2, nr. 4), i forordning (EU) 2015/848. Det giver også medlemsstaterne mulighed for at betragte tilsynsførende som insolvensbehandlere som defineret i artikel 2, nr. 5), i forordning (EU) 2015/848. I bestemmelsens sidste stykke præciseres sammenhængen mellem direktivforslaget og Rådets direktiv 2001/23/EF i overensstemmelse med EU-Domstolens afgørelse i Heiploeg-sagen. Ifølge bestemmelsen skal likvidationsfasen i pre-pack-proceduren med henblik på anvendelsen af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2001/23/EF betragtes som en insolvensbehandling, der er indledt for at realisere overdragerens aktiver under tilsyn af en kompetent myndighed. I artikel 21 fastsættes kompetencereglerne for pre-pack-proceduren. I denne artikel præciseres det, at den ret, der har international kompetence i forbindelse med skyldnerens hovedinsolvensbehandling, også har kompetence i forbindelse med pre-pack-proceduren. I artikel 22 fastsættes regler for den "tilsynsførende" (monitor), som er den vigtigste aktør i pre-pack-procedurens "forberedelsesfase". Artiklen opregner de opgaver, som den tilsynsførende skal udføre for at styre salgsprocessen og finde potentielle købere. Som "potentiel insolvensbehandler" skal den tilsynsførende opfylde alle de kriterier, som insolvenslovgivningen i den medlemsstat, hvor pre-pack-behandlingen indledes, kræver for at udpege en insolvensbehandler, hvorved det sikres, at den samme person udfører de to funktioner i pre-pack-procedurens to faser. Artikel 23 udvider (med de nødvendige ændringer) anvendelsen af reglerne om suspension af individuel kreditorforfølgning mod skyldneren, jf. artikel 6 og 7 i direktiv (EU) 2019/1023, til pre-pack-procedurens forberedelsesfase, forudsat at betingelsen om sandsynligheden for, at skyldneren bliver insolvent eller erklæret insolvent, er opfyldt. Artikel 24 omhandler de principper, der finder anvendelse på salget af skyldnerens virksomhed. Den tilsynsførende skal sikre, at salgsprocessen i forberedelsesfasen, der normalt er fortrolig, er konkurrencebaseret, gennemsigtig og rimelig og opfylder markedsstandarderne. Disse principper kan kun tilsidesættes, hvis en medlemsstat vælger at pålægge retten at gennemføre en hurtig offentlig auktion efter indledningen af likvidationsfasen. Artikel 25 sikrer, at den tilsynsførende udpeges som insolvensbehandler, når likvidationsfasen i pre-pack-proceduren indledes. Artikel 26 omhandler godkendelsesprocessen for insolvensrettens salg af skyldnerens virksomhed i likvidationsfasen. I henhold til stk. 1 skal retten vurdere, om salgsprocessen i forberedelsesfasen var i overensstemmelse med de gældende principper og betingelser. Hvis retten ikke godkender salget af virksomheden til erhververen som foreslået af den tilsynsførende, fortsætter den insolvensbehandling, der blev indledt i begyndelsen af likvidationsfasen, uden at pre-pack-salget afsluttes. Stk. 2 pålægger de medlemsstater, der vælger at give mandat til, at der gennemføres en offentlig auktion i begyndelsen af likvidationsfasen for at anvende det bedste tilbud modtaget i forberedelsesfasen som et såkaldt "stalking horse bid", dvs. som et første bud, der fungerer som en nedre købspris, således at andre tilbudsgivere ikke kan underbyde købsprisen. Det kræves også, at den beskyttelse, der ydes til den såkaldte "stalking horse bidder", står i et rimeligt forhold til målet og anvendes i det omfang, den ikke bremser den reelle konkurrence. Artikel 27 indeholder bestemmelser om overdragelse af gensidigt bebyrdende aftaler, dvs. aftaler mellem en skyldner og en modpart, i henhold til hvilke der stadig påhviler parterne forpligtelser på tidspunktet for indledningen af insolvensbehandling. Sådanne aftaler bør som hovedregel overdrages til erhververen af virksomheden, selv uden modpartens samtykke. I artikel 28 hedder det, at virksomheden eller en del heraf overtages uden gæld og forpligtelser gennem pre-pack-salget.

Artikel 29 sikrer, at klager over godkendte pre-pack-salg ikke forsinker gennemførelsen af salgsaftalen og dermed realiseringen af aktiverne. I henhold til bestemmelsen kan sådanne klager kun have opsættende virkning på gennemførelsen af salget, hvis klageren stiller tilstrækkelig sikkerhed for eventuelle skader som følge af en sådan udsættelse. Samtidig giver artikel 29 den ret, der behandler klagen, skønsbeføjelse til helt eller delvis at fritage en klager, der er en fysisk person, fra sikkerhedsstillelse, hvis retten finder en sådan fritagelse hensigtsmæssig i lyset af omstændighederne i den konkrete sag. I artikel 30 præciseres det, at kriterierne for udvælgelse af det bedste tilbud bør svare til de kriterier, der anvendes til at vælge mellem konkurrerende tilbud i almindelige insolvensbehandlinger. I henhold til artikel 31 hæfter den tilsynsførende og insolvensbehandleren i pre-pack-proceduren personligt for skader forårsaget af manglende overholdelse af deres forpligtelser. Artikel 32 fastsætter yderligere garantier i tilfælde, hvor den potentielle køber er en part med nær tilknytning til skyldneren. De yderligere garantier omfatter insolvensbehandlerens forpligtelse til at vurdere, om tilbuddet opfylder kriteriet om kreditorernes bedste interesse, hvis det eneste tilbud kommer fra en nært tilknyttet part. Hvis vurderingen fører til en negativ konklusion, bør insolvensbehandleren afvise tilbuddet. Artikel 33 indeholder forskellige bestemmelser, der har til formål at maksimere værdien af den virksomhed, der sælges. Dette sikrer, at der søges midlertidig finansiering med de lavest mulige omkostninger, og at udbydere af midlertidig finansiering nyder godt af visse garantier. I medfør af denne artikel må der ikke gives fortegningsret til tilbudsgivere, da muligheden for at udøve sådanne rettigheder ville skade konkurrencen i forbindelse med salgsprocessen. En anden bestemmelse begrænser muligheden for at afgive et kreditbud på en del af den sikrede fordring mod skyldneren. Artikel 34 beskytter kreditorernes interesser under pre-pack-proceduren. Dette omfatter retten til at blive hørt under proceduren og som hovedregel tilpasning af kravene om frigivelse af sikkerhedsstillelse til de krav, der gælder for insolvensbehandling efter national ret. Artikel 35 omhandler situationer, hvor overtagelsen af virksomheden gennem pre-pack-proceduren er betinget af en konkurrencemyndigheds afgørelse. Afsnit V om virksomhedsledernes opgaver indgår i de foranstaltninger, der har til formål at maksimere værdien af insolvensboet. Selv om direktivforslaget ikke indeholder en harmoniseret definition af virksomhedsledere, bør medlemsstaterne ved gennemførelsen af bestemmelserne i dette afsnit tage hensyn til, at begrebet virksomhedsleder bør forstås bredt. Dette er i overensstemmelse med forslaget i lovgivningsvejledningen om insolvensret fra De Forenede Nationers Kommission for International Handelsret (UNCITRAL), hvori det hedder som følger: "som en generel vejledning [...] kan en person betragtes som virksomhedsleder, når vedkommende har til opgave at træffe eller faktisk træffer eller bør træffe vigtige beslutninger om ledelsen af et selskab". Virksomhedsledere har ofte de bedste forudsætninger for at vurdere, om en virksomhed nærmer sig insolvens eller er blevet insolvent. De bør derfor have pligt til at indgive en rettidig begæring om indledning af insolvensbehandling. Direktivforslaget fastsætter en frist for opfyldelse af denne forpligtelse kombineret med civilretligt ansvar. Bestemmelserne i dette afsnit er bestemmelser om minimumsharmonisering, og medlemsstaterne kan således opretholde eller indføre strengere forpligtelser for virksomhedsledere i selskaber, der er tæt på insolvens. Afsnit VI indeholder regler om forenklede likvidationsprocedurer for mikrovirksomheder. De nationale insolvensregler er ikke altid egnede til at behandle insolvente mikrovirksomheder på en passende og forholdsmæssig måde. Mikrovirksomheder indgiver sjældent begæring om indledning af almindelig insolvensbehandling, og når de gør det, er det ofte for sent til at bevare deres værdi. I mange medlemsstater er der ikke mulighed for en velordnet likvidation af sådanne virksomheder, da der ikke er adgang til almindelig insolvensbehandling, eller en begæring om indledning af en sådan insolvensbehandling afvises. Dette sker, hvis der ikke er aktiver i insolvensboet, eller hvis værdien af aktiverne ikke dækker de administrative omkostninger i forbindelse med insolvensbehandlingen. Formålet med direktivforslaget er derfor at sikre, at mikrovirksomheder, selv virksomheder uden aktiver, afvikles på en velordnet måde gennem en hurtig og omkostningseffektiv procedure. Hovedformålet med bestemmelserne i afsnit VI er at forenkle proceduren og mindske de dermed forbundne administrative omkostninger. F.eks. bør der som hovedregel ikke udpeges en insolvensbehandler til insolvensbehandlingen, da insolvensbehandlerens indgriben er den største omkostningsfaktor i insolvensbehandlingen, og disse virksomheders aktiviteter normalt ikke er så komplekse, at de kræver en insolvensbehandler. På samme måde fastsættes det i direktivforslaget, at skyldneren som hovedregel bør bevare rådigheden over virksomhedens aktiver og forretninger under hele proceduren. En anden omkostningsbegrænsende faktor er rettens mulighed for at realisere aktiverne gennem et elektronisk auktionssystem, som hver medlemsstat bør oprette som led i deres forenklede procedurer for mikrovirksomheder. Artikel 38 forpligter medlemsstaterne til at indføre regler i national lovgivning om insolvensbehandling, der gør det muligt at likvidere mikrovirksomheder ved hjælp af en forenklet procedure, der er i overensstemmelse med de standarder, der er fastsat i afsnit VI. Denne bestemmelse omhandler også betingelsen om insolvens med sigte på indledning af forenklede likvidationsprocedurer og behandlingen af sager, hvor der ikke er nogen aktiver. I artikel 39 præciseres det, at udpegelsen af en insolvensbehandler i forbindelse med forenklede likvidationsprocedurer bør være undtagelsen. I henhold til artikel 40 skal medlemsstaterne gøre det muligt at anvende elektroniske kommunikationsmidler til al kommunikation mellem den kompetente myndighed og, hvor det er relevant, insolvensbehandleren og parterne i insolvensbehandlingen. Det fastsættes i artikel 41, at forenklede likvidationsprocedurer kan indledes på mikrovirksomhedens eller en kreditors begæring. For at forenkle proceduren for indgivelse af en begæring vil der blive udarbejdet en standardformular i henhold til en gennemførelsesretsakt fra Kommissionen. Artikel 42 omhandler afgørelsen om indledning af forenklet likvidation, herunder grundene til, at den kompetente myndighed kan afslå at indlede en sådan procedure. I artikel 43 hedder det, at skyldneren som hovedregel bør bevare rådigheden over virksomhedens aktiver og forretninger under hele proceduren. I artikel 44 fastsættes det, at skyldneren bør have adgang til suspension af individuel kreditorforfølgning. Den kompetente myndighed kan dog undtage visse fordringer fra sag til sag under forud fastsatte omstændigheder. Artikel 45 sikrer offentliggørelse af indledningen af forenklede likvidationsprocedurer. Artikel 46 omhandler kreditorers anmeldelse og anerkendelse af fordringer i forbindelse med forenklet likvidation. Det antages i bestemmelsen, at størstedelen af fordringerne anmeldes på grundlag af en skriftlig erklæring indgivet af skyldneren. Ud over de fordringer, der er medtaget i denne erklæring, kan kreditorerne anmelde yderligere fordringer. For at forenkle anerkendelsesproceduren anses de fordringer, der er anført i skyldnerens erklæring, for at være anerkendt, medmindre kreditor specifikt gør indsigelse herimod. Artikel 47 indeholder specifikke bestemmelser om indledning og gennemførelse af anfægtelsessøgsmål som led i den forenklede likvidationsprocedure for mikrovirksomheder. Artikel 48 omhandler oprettelsen af det bo, der er under insolvensbehandling, ved at fastlægge, hvilke aktiver der indgår i boet, og sikre, at de kompetente myndigheder klart identificerer, hvilke aktiver der er udelukket fra insolvensboet og derfor kan forblive hos skyldneren, når skyldneren er iværksætter.

I artikel 49 hedder det, at den kompetente myndighed efter oprettelsen af insolvensboet træffer afgørelse om a) realisering af aktiverne eller b) øjeblikkelig afslutning af den forenklede likvidationsprocedure, fordi det ikke vil være rimeligt at realisere aktiverne på grund af deres værdi. Bestemmelsen fastsætter også, at skyldnerens aktiver bør realiseres ved en elektronisk offentlig auktion, medmindre den kompetente myndighed skønner, at anvendelsen af andre midler til at sælge aktiverne er mere hensigtsmæssige i lyset af aktivernes art eller sagens omstændigheder. Artikel 50 forpligter medlemsstaterne til at oprette og drive en eller flere elektroniske auktionsplatforme til realisering af aktiverne i det bo, der er under insolvensbehandling. Bestemmelsen giver også medlemsstaterne mulighed for at fastsætte, at brugere af sådanne platforme også kan afgive bud på køb af skyldnerens virksomhed som en going concern. Platformen eller platformene bør være tilgængelige i forbindelse med forenklede likvidationsprocedurer, og medlemsstaterne kan beslutte at udvide anvendelsen til andre insolvensbehandlinger. Bestemmelsen forpligter medlemsstaterne til at gøre platformen eller platformene tilgængelige for alle, der har bopæl eller vedtægtsmæssigt hjemsted på EU's område. Artikel 51 pålægger Kommissionen som i forbindelse med andre EU-projekter, der sammenkobler decentrale elektroniske registre (f.eks. systemet til sammenkobling af selskabsregistre (BRIS) og systemet til sammenkobling af insolvensregistre (IRI))), at oprette et system til sammenkobling af nationale elektroniske auktionssystemer via den europæiske e-justiceportal, der skal fungere som en central elektronisk portal. Merværdien af et sådant sammenkoblingssystem er adgangen til alle auktioner via en fælles platform, som er tilgængelig på alle EU's officielle sprog. De tekniske specifikationer for dette sammenkoblingssystem fastlægges ved hjælp af en eller flere gennemførelsesretsakter. Valg, der træffes i forbindelse med IT-udvikling og offentlige udbud, skal forhåndsgodkendes af Europa-Kommissionens Råd for Informationsteknologi og Cybersikkerhed. Artikel 52 omhandler omkostningerne til etablering og sammenkobling af elektroniske auktionssystemer, og i artikel 53 fastsættes Kommissionens ansvar i forbindelse med behandling af personoplysninger i systemet til sammenkobling af elektroniske auktionsplatforme. I artikel 54 fastsættes reglerne for salg af aktiver i insolvensboet ved elektronisk auktion i forbindelse med forenklede likvidationsprocedurer. I artikel 55 reguleres afgørelsen om afslutning af den forenklede likvidationsprocedure, og det anføres, at tidsfristen for gældssanering bør præciseres i en sådan afgørelse. I artikel 56 fastsættes princippet om, at det ikke kun er gældsramte iværksættere, men også stiftere, ejere eller medlemmer af en mikrovirksomhed med ubegrænset ansvar, som hæfter personligt for skyldnerens gæld, der bør have effektiv adgang til fuld gældssanering som følge af afslutningen af forenklede likvidationsprocedurer. Betingelserne, grundene, tidsfristen og andre omstændigheder i forbindelse med den procedure, der fører til gældssanering, skal fastsættes i overensstemmelse med reglerne i afsnit III i direktiv (EU) 2019/1023. I artikel 57 præciseres det, at procedurer vedrørende de personlige garantier, der er stillet til dækning af mikrovirksomheders forretningsmæssige behov, bør koordineres eller konsolideres med den relevante forenklede likvidationsprocedure for den samme mikrovirksomhed. Afsnit VII indeholder bestemmelser om kreditorudvalget. Kreditorudvalget er et vigtigt redskab til at sikre, at insolvensbehandlingen gennemføres på en måde, der beskytter kreditorernes interesser og sikrer inddragelsen af individuelle kreditorer, som måske ellers ikke ville deltage i insolvensbehandlingen på grund af begrænsede ressourcer eller manglende geografisk nærhed. Bestemmelserne i dette afsnit har således til formål at styrke kreditorernes stilling under proceduren. Dette sker ved at sikre, at der nedsættes et kreditorudvalg, hvis der træffes afgørelse herom på kreditormødet, og ved at fastsætte bestemmelser om minimumsharmonisering af centrale aspekter såsom udnævnelse af medlemmerne og udvalgets sammensætning, arbejdsmetoder, udvalgets funktion samt medlemmernes personlige ansvar. Artikel 58 omhandler kravene til nedsættelse af kreditorudvalget ved at fastsætte princippet om, at afgørelsen om, hvorvidt der skal nedsættes et kreditorudvalg, skal træffes på et kreditormøde. I henhold til denne artikel kan medlemsstaterne også give kreditorerne mulighed for at nedsætte et kreditorudvalg fra tidspunktet for indgivelse af begæringen om insolvensbehandling (og inden insolvensbehandlingen indledes), samtidig med at det sikres, at der på det første kreditormøde træffes afgørelse om videreførelsen og sammensætningen af kreditorudvalget. Desuden gives medlemsstaterne skønsbeføjelser til at udelukke muligheden for at nedsætte et kreditorudvalg under insolvensbehandlingen i national ret, hvis omkostningerne ved at nedsætte og drive et sådant udvalg ikke står i et rimeligt forhold til den værdi, det skaber. I artikel 59 fastsættes proceduren for udnævnelse af medlemmerne af kreditorudvalget og krav til en retfærdig repræsentation af kreditorer i udvalget. I artikel 60 fastsættes princippet om, at kreditorudvalget udelukkende repræsenterer alle kreditorernes interesser og handler uafhængigt af insolvensbehandleren. Denne artikel giver også medlemsstaterne mulighed for at opretholde nationale bestemmelser, der gør det muligt at nedsætte mere end et kreditorudvalg, som repræsenterer forskellige grupper af kreditorer. I artikel 61 og artikel 62 fastsættes antallet af medlemmer og krav til afsættelse og udskiftning af et medlem af kreditorudvalget. I artikel 63 fastsættes minimumsarbejdsordningerne for kreditorudvalget, herunder afstemningsprocedurer. I artikel 64 fastsættes kreditorudvalgets funktion samt minimumsrettigheder, pligter og beføjelser såsom retten til at blive hørt under insolvensbehandlingen, pligten til at føre tilsyn med insolvensbehandleren og beføjelsen til at anmode om ekstern rådgivning om visse spørgsmål. I artikel 65 fastsættes krav til de udgifter, som kreditorudvalget har afholdt i forbindelse med udøvelsen af dets rettigheder og udførelsen af dets opgaver samt vederlaget til medlemmerne. Medlemmerne af kreditorudvalget er også omfattet af særlige bestemmelser om ansvar i henhold til artikel 66. Endelig giver artikel 67 adgang til at klage over kreditorudvalgets afgørelser, når kreditorudvalget har beføjelse til at godkende afgørelser i henhold til national ret. Afsnit VIII omhandler foranstaltninger, der styrker gennemsigtigheden i national lovgivning om insolvensbehandling. Det forpligter medlemsstaterne til at udarbejde og regelmæssigt ajourføre et klart formuleret standardfaktablad til investorerne med praktiske oplysninger om hovedelementerne i deres nationale lovgivning om insolvensbehandling. Dette faktablad skal gøres tilgængeligt på e-justiceportalen. Som en del af det indhold, der leveres af Det Europæiske Retlige Netværk på det civil- og handelsretlige område, findes der allerede visse oplysninger om medlemsstaternes nationale insolvensordninger på e-justiceportalen. Indholdet af disse eksisterende nationale sider er imidlertid ikke tilpasset på en sådan måde, at investorerne let kan sammenligne de forskellige ordninger. I artikel 68 fastsættes krav til indholdet og offentliggørelsen af et faktablad med centrale oplysninger, der bør omfatte væsentlige elementer i national lovgivning om insolvensbehandling. Afsnit IX indeholder de afsluttende bestemmelser i direktivforslaget. Ved artikel 69 indføres der krav til udvalget for rekonstruktion og insolvens' rolle som omhandlet i artikel 30 i direktiv (EU) 2019/1023. Ved artikel 70 indføres en revisionsklausul, og i artikel 71 fastsættes betingelserne for gennemførelse af direktivforslaget. I artikel 72 fastsættes datoen for direktivforslagets ikrafttræden, og i artikel 73 anføres det, hvem direktivforslaget er rettet til.

2022/0408 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om harmonisering af visse aspekter af insolvenslovgivningen (EØS-relevant tekst) EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 114, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkastet til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg, under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget, efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1)Formålet med dette direktiv er at bidrage til et velfungerende indre marked og fjerne hindringer for udøvelsen af grundlæggende frihedsrettigheder såsom frie kapitalbevægelser og etableringsfriheden, der skyldes forskelle mellem de nationale lovgivninger og procedurer på insolvensområdet. (2)De store forskelle i materiel insolvensret, som anerkendes i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/848, skaber hindringer for det indre marked ved at gøre grænseoverskridende investeringer mindre attraktive og påvirker dermed de grænseoverskridende kapitalbevægelser inden for Unionen og til og fra tredjelande. (3)Insolvensbehandling sikrer en velordnet afvikling eller rekonstruktion af virksomheder eller iværksættere i finansielle og økonomiske vanskeligheder. Denne behandling er afgørende for finansielle investeringer, da den bestemmer den endelige inddrivelsesværdi af sådanne investeringer. Divergerende regler i medlemsstaterne har bidraget til at øge den manglende retssikkerhed og uforudsigeligheden med hensyn til resultatet af insolvensbehandlingen, hvilket har skabt hindringer, navnlig for grænseoverskridende investeringer i det indre marked. Store forskelle med hensyn til de beløb, der inddrives, og varigheden af insolvensbehandlingen i hele Unionen har negative konsekvenser for forudsigeligheden af kreditorernes og investorernes omkostninger i en grænseoverskridende sammenhæng i det indre marked. (4)Integrationen af det indre marked inden for insolvensret, der tilstræbes med dette direktiv, er et vigtigt redskab til at få kapitalmarkederne i Den Europæiske Union til at fungere mere effektivt, herunder gennem bedre adgang til virksomhedsfinansiering. Det er derfor nødvendigt at fastsætte minimumskrav på målrettede områder i den nationale insolvensbehandling, som har en betydelig indvirkning på effektiviteten og varigheden af insolvensbehandlingen, navnlig på grænseoverskridende insolvensbehandling. (5)For at beskytte insolvensboets værdi for kreditorerne bør nationale insolvenslove indeholde effektive regler, der gør det muligt at omstøde retshandler, som er til skade for kreditorer og er blevet sikret forud for indledningen af insolvensbehandling (anfægtelsessøgsmål). Da anfægtelsessøgsmål har til formål at afhjælpe retshandlens skadelige virkninger for boet, er det hensigtsmæssigt at henvise til udførelsen af årsagen til denne skade som det relevante tidspunkt, nemlig til sikringen af retshandlen og ikke til udførelsen af retshandlen. I tilfælde af elektronisk pengeoverførsel bør det relevante tidspunkt f.eks. ikke være, når skylder giver det finansielle institut instruks om at overføre pengene til en kreditor (udførelse af retshandlen), men snarere når kreditors konto krediteres (sikring af retshandlen). Reglerne om anfægtelsessøgsmål bør også give insolvensboet mulighed for at blive kompenseret for den skade, som sådanne retshandler har påført kreditorer. (6)Omfanget for de retshandler, der kan anfægtes i henhold til reglerne om anfægtelsessøgsmål, bør formuleres bredt for at dække enhver menneskelig adfærd med retsvirkninger. Princippet om ligebehandling af kreditorerne indebærer, at retshandler også bør omfatte undladelser, da det ikke gør nogen væsentlig forskel, om kreditorerne lider skade som følge af en handling eller den berørte parts passivitet. Det gør f.eks. ingen forskel, om en skyldner aktivt giver afkald på en fordring mod sin låntager, eller om vedkommende forholder sig passivt og accepterer, at fordringen forældes. Yderligere eksempler på undladelser, der kan gøres til genstand for anfægtelsessøgsmål, omfatter undladelse af at gøre indsigelse mod en ufordelagtig dom eller andre afgørelser truffet af domstole eller offentlige myndigheder eller undladelse af at registrere en intellektuel ejendomsrettighed. Af samme grund bør reglerne om anfægtelsessøgsmål ikke begrænses til retshandler, der foretages af skyldneren, men også omfatte retshandler, der foretages af modparten eller en tredjepart. På den anden side bør reglerne om anfægtelsessøgsmål kun omfatte retshandler, som er til skade for kreditormassen. (7)For at beskytte skyldnerens modparts berettigede forventninger bør ethvert indgreb i gyldigheden eller håndhævelsen af en retshandel stå i et rimeligt forhold til de omstændigheder, hvorunder den pågældende handel sikres. Sådanne omstændigheder bør omfatte skyldnerens hensigt, modpartens kendskab eller tidsrummet mellem sikringen af retshandlen og indledningen af insolvensbehandling. Det er derfor nødvendigt at skelne mellem en række specifikke omstødelsesgrunde, som er baseret på fælles og typiske mønstre og bør supplere de generelle betingelser for anfægtelsessøgsmål. Ethvert indgreb bør også respektere de grundlæggende rettigheder, der er nedfældet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

(8)I forbindelse med anfægtelsessøgsmål bør der skelnes mellem retshandler, hvor modpartens fordring var forfalden og eksigibel og er blevet fuldt ud dækket (kongruent dækning), og retshandler, hvor kreditors fordring ikke er blevet fuldt ud dækket (inkongruent dækning). Inkongruent dækning omfatter navnlig for tidlig betaling, fyldestgørelse med usædvanlige betalingsmidler, efterfølgende sikkerhedsstillelse for en hidtil usikret fordring, som ikke var aftalt i den oprindelige gældsaftale, indrømmelse af en ekstraordinær opsigelsesret eller andre ændringer, der ikke er fastsat i den underliggende aftale, afkald på retlige forsvarsforanstaltninger eller indsigelser eller anerkendelse af gæld, der kan anfægtes. I tilfælde af kongruent dækning kan den første omstødelsesgrund, nemlig præferencer, kun påberåbes, hvis kreditor i forbindelse med retshandlen, som kan erklæres ugyldig, på tidspunktet for dispositionen vidste eller burde have vidst, at skyldneren var insolvent. (9)Visse kongruente dækninger, nemlig retshandler, der udføres direkte mod en rimelig modydelse til fordel for insolvensboet, bør ikke omfattes af retshandler, der kan erklæres ugyldige. Disse retshandler har til formål at støtte skyldnerens almindelige daglige virksomhed. Retshandler, der falder ind under denne undtagelse, bør være aftalebaseret og indebære direkte udveksling af de gensidige ydelser, men ikke nødvendigvis samtidig udveksling af ydelser, da der i nogle tilfælde kan opstå uundgåelige forsinkelser som følge af praktiske omstændigheder. Denne undtagelse bør dog ikke omfatte långivning. Desuden bør ydelsen og modydelsen i disse retshandler have en tilsvarende værdi. Samtidig bør modydelsen være til fordel for boet og ikke en tredjepart. Denne undtagelse bør navnlig omfatte omgående betaling af råvarer, lønninger eller honorarer, navnlig til juridiske eller økonomiske rådgivere, kontant betaling eller kortbetaling for varer, der er nødvendige for skyldnerens daglige drift, levering af varer, produkter eller tjenesteydelser mod vederlag, stiftelse af sikkerhed som betingelse for udbetaling af lånet, omgående betaling af offentlige gebyrer mod modydelse (f.eks. adgang til offentlige områder eller institutioner). (10)Ny eller midlertidig finansiering, der tilvejebringes som led i en rekonstruktionsprocedure, herunder i forbindelse med en forebyggende insolvensprocedure i henhold til afsnit II i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/1023, bør beskyttes i forbindelse med efterfølgende insolvensbehandling. Anfægtelsessøgsmål på grundlag af præferencer bør derfor ikke være tilladt mod betalinger eller sikkerhedsstillelse til udbyderne af sådan ny eller midlertidig finansiering, hvis disse betalinger eller sikkerhedsstillelsen foretages for at dække eller sikre udbydernes fordringer. Sådanne betalinger eller sikkerhedsstillelsen bør derfor betragtes som retshandler, der foretages direkte mod en rimelig modydelse til fordel for insolvensboet. (11)Den væsentligste konsekvens af, at en retshandel erklæres ugyldig i forbindelse med anfægtelsessøgsmål, er, at den part, der har draget fordel af retshandlen, som er erklæret ugyldig, er forpligtet til at kompensere insolvensboet for skaden forårsaget af en sådan retshandel. Kompensationen bør omfatte godtgørelse, hvor det er relevant, og renter i overensstemmelse med gældende almindelig civilret. Kompensationen indebærer betaling af et beløb svarende til værdien af den modtagne ydelse, hvis den ikke kan tilbageføres til insolvensboet i natura. (12)Parter med nær tilknytning til skyldneren, f.eks. slægtninge, hvis skyldneren er en fysisk person, eller aktører, som spiller en afgørende rolle i forhold til en skyldner, der er en juridisk enhed, er normalt bedre underrettet om skyldnerens finansielle situation. For at forhindre misbrug bør der indføres yderligere garantier. I forbindelse med anfægtelsessøgsmål bør der derfor indføres retlige formodninger om kendskab til de omstændigheder, som betingelserne for anfægtelse var baseret på, når den anden part, der er involveret i retshandlen, som kan erklæres ugyldig, er en part med nær tilknytning til skyldneren. Disse formodninger bør kunne afkræftes og bør sigte mod at vende bevisbyrden til fordel for insolvensboet. (13)Det er vigtigt at forbedre insolvensbehandlernes muligheder for at identificere og spore aktiver, der tilhører insolvensboet, for at maksimere værdien af dette bo. Insolvensbehandlere kan allerede nu under udførelsen af deres opgaver få adgang til oplysninger i offentlige dataregistre, der delvis er oprettet ved EU-ret og sammenkoblet på europæisk plan, såsom systemet til sammenkobling af selskabsregistre (BRIS), systemet til sammenkobling af insolvensregistre (IRI) eller systemet til sammenkobling af registre over reelt ejerskab (BORIS). Adgang til de oplysninger, der opbevares i offentlige databaser, er imidlertid ofte ikke en tilfredsstillende metode til at identificere og spore de vigtige aktiver, der er eller bør være i boet. Insolvensbehandlere står navnlig over for praktiske vanskeligheder, når de forsøger at få adgang til registre over aktiver i udlandet. (14)Det er derfor nødvendigt at fastsætte bestemmelser, der sikrer, at insolvensbehandlere under udførelsen af deres opgaver i forbindelse med insolvensbehandling kan få enten direkte eller indirekte adgang til oplysninger i databaser, som ikke er offentligt tilgængelige. (15)Omgående direkte adgang til centrale bankkontoregistre eller systemer for dataudtræk er ofte en forudsætning for at maksimere insolvensboets værdi. Der bør derfor fastsættes regler, som giver udpegede retter i medlemsstaterne med kompetence i insolvenssager direkte adgang til oplysninger i centrale bankkontoregistre eller systemer for dataudtræk. Hvor en medlemsstat giver adgang til bankkontooplysninger gennem et centralt elektronisk system for dataudtræk, bør nævnte medlemsstat sikre, at den myndighed, der driver udtrækssystemerne, på en hurtig og ufiltreret måde giver søgeresultaterne til de udpegede retter. (16)For at respektere retten til beskyttelse af personoplysninger og retten til privatliv bør der kun gives direkte og omgående adgang til bankkontoregistre til retter med kompetence i insolvenssager, der er udpeget af medlemsstaterne til dette formål. Insolvensbehandlere bør derfor kun kunne få indirekte adgang til oplysninger i bankkontoregistre ved at anmode de udpegede retter i deres medlemsstat om at få adgang til registre og foretage søgninger. (17)Det fastslås i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) YYYY/XX [OP: direktiv, der træder i stedet for direktiv 2015/849], at de centrale automatiske mekanismer sammenkobles via det centrale adgangspunkt for bankkontoregistre, som skal udvikles og drives af Kommissionen. I betragtning af den voksende betydning af insolvenssager med grænseoverskridende virkninger og betydningen af relevante finansielle oplysninger med henblik på at maksimere værdien af insolvensboet under insolvensbehandlingen bør de udpegede nationale retter med kompetence i insolvenssager kunne få direkte adgang til og søge i andre medlemsstaters centrale bankkontoregistre via det fælles adgangspunkt for bankkontoregistre indført ved direktiv (EU) YYYY/XX [OP: direktiv, der træder i stedet for direktiv 2015/849]. (18)Alle personoplysninger, der indhentes i henhold til dette direktiv, bør kun behandles i overensstemmelse med de gældende databeskyttelsesregler af udpegede retter og insolvensbehandlere, hvis det er nødvendigt og forholdsmæssigt med henblik på at identificere og spore aktiver, der tilhører skyldnerens bo under insolvensbehandling. (19)Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/849 sikrer, at personer, der kan påvise en legitim interesse, får adgang til oplysninger om reelt ejerskab af truster og andre typer juridiske arrangementer i overensstemmelse med reglerne om databeskyttelse. Disse personer får adgang til oplysninger om den reelle ejers navn, fødselsmåned og -år og bopælsland og nationalitet samt om arten og omfanget af den reelle ejers rettigheder. Det er afgørende, at insolvensbehandlere hurtigt og nemt kan få adgang til disse oplysninger, så de kan udføre deres opgaver med at spore aktiver i forbindelse med en igangværende insolvensbehandling. Det er derfor nødvendigt at præcisere, at insolvensbehandleres adgang i et sådant tilfælde udgør en legitim interesse. Samtidig bør omfanget af data, som insolvensbehandlerne har direkte adgang til, ikke være mere vidtgående end omfanget af data, som andre parter med en legitim interesse har adgang til. (20)For at sikre, at aktiver kan spores effektivt i forbindelse med grænseoverskridende insolvensbehandling, bør insolvensbehandlere, der er udpeget i en medlemsstat, have omgående adgang til registre over aktiver, også når disse registre befinder sig i en anden medlemsstat. Derfor bør de adgangsbetingelser, der gælder for udenlandske insolvensbehandlere, ikke være mere omstændige end dem, der gælder for indenlandske insolvensbehandlere. (21)I forbindelse med insolvent likvidation bør national insolvenslovgivning gøre det muligt at realisere virksomhedens aktiver ved salg af virksomheden eller en del heraf som en going concern. Salg som en going concern bør i denne forbindelse betyde, at virksomheden helt eller delvist overdrages til en køber på en sådan måde, at virksomheden (eller en del heraf) fortsat kan fungere som en økonomisk produktiv enhed. Salg som en going concern er det modsatte af salg af virksomhedens aktiver stykvist (gradvis likvidation). (22)Det antages generelt, at der kan inddrives større værdi i forbindelse med likvidation ved at sælge virksomheden (eller en del heraf) som en going concern i stedet for ved gradvis likvidation. For at fremme salget som en going concern i forbindelse med en likvidation bør nationale insolvensordninger omfatte en pre-pack-procedure, hvor skyldnere i økonomiske vanskeligheder med hjælp fra en "tilsynsførende" søger mulige interesserede erhververe og forbereder salget af virksomheden som en going concern inden den formelle indledning af insolvensbehandling, således at aktiverne hurtigt kan realiseres kort efter indledningen af den formelle insolvensbehandling. Pre-pack-proceduren bør bestå af to faser, nemlig en forberedelsesfase og en likvidationsfase. (23)Med henblik på en effektiv forvaltning af pre-pack-proceduren bør den ret, ved hvilken sådanne sager indbringes, også have beføjelse til at træffe afgørelse om spørgsmål, der er tæt forbundet med pre-pack-salget af virksomheden eller en del heraf. (24)Pre-pack-proceduren bør sikre, at den tilsynsførende, der er udpeget i forberedelsesfasen, kun kan foreslå det bedste tilbud, der er opnået under salgsprocessen, med henblik på rettens godkendelse, hvis den tilsynsførende erklærer, at der ved en gradvis likvidation efter den tilsynsførendes opfattelse ikke vil blive inddrevet et klart større beløb til kreditorerne end den markedspris, der kan opnås for virksomheden (eller en del heraf) som en going concern. Going concern-værdien er som hovedregel højere end værdien ved gradvis likvidation, da den er baseret på den antagelse, at virksomheden fortsætter sine aktiviteter med færrest mulige forstyrrelser, nyder kreditorernes, aktionærernes og kundernes tillid og fortsætter med at generere indtægter. I den tilsynsførendes erklæring bør der derfor ikke stilles krav om, at der altid skal foretages en værdiansættelse. Den tilsynsførende bør blot med rimelighed kunne konkludere, at salgsprisen ikke er væsentligt lavere end det provenu, der kan inddrives ved en gradvis likvidation. Der bør dog stilles krav til den tilsynsførende eller insolvensbehandleren om øget kontrol, hvis det eneste eksisterende tilbud fremsættes af en part med nær tilknytning til skyldneren. I sådanne situationer bør den tilsynsførende eller insolvensbehandleren afslå tilbuddet, hvis det ikke opfylder kriteriet om kreditorernes bedste interesse. (25)For at sikre, at virksomheden sælges til den bedste markedsværdi under pre-pack-proceduren, bør medlemsstaterne enten sikre høje standarder for konkurrence, gennemsigtighed og rimelighed i den salgsproces, der gennemføres i forberedelsesfasen, eller fastsætte, at retten afholder en kort offentlig auktion efter indledningen af likvidationsfasen. (26)Hvis en medlemsstat vælger at kræve høje standarder i forberedelsesfasen, bør den tilsynsførende (der efterfølgende udpeges som insolvensbehandler i likvidationsfasen) være ansvarlig for at sikre, at salgsprocessen er konkurrencebaseret, gennemsigtig, rimelig og opfylder markedsstandarderne. Overholdelse af markedsstandarder i denne forbindelse bør indebære, at processen er forenelig med de almindelige regler og praksis for fusioner og overtagelser i den pågældende medlemsstat, hvilket omfatter en opfordring til potentielt interesserede parter om at deltage i salgsprocessen, videregivelse af de samme oplysninger til potentielle købere, muligheden for, at interesserede købere kan udøve due diligence, og indhentning af tilbud fra interesserede parter gennem en struktureret proces. (27)Hvis en medlemsstat vælger at fastsætte, at retten afholder en offentlig auktion efter indledningen af likvidationsfasen, bør det tilbud, som den tilsynsførende valgte i forberedelsesfasen, anvendes som det første bud ("stalking horse bid") under auktionen. Skyldneren bør kunne give "stalking horse bidder" incitamenter, navnlig ved at indgå aftale om godtgørelse af udgifter eller break-up-gebyrer, hvis der vælges et bedre tilbud gennem den offentlige auktion. Medlemsstaterne bør ikke desto mindre sikre, at sådanne incitamenter, som skyldnere giver "stalking horse bidders" i forberedelsesfasen, står i et rimeligt forhold til målet og ikke afholder andre potentielt interesserede tilbudsgivere fra at deltage i den offentlige auktion i likvidationsfasen.

(28)Indledningen af insolvensbehandling bør ikke føre til førtidig ophævelse af aftaler, i henhold til hvilke der stadig påhviler parterne forpligtelser (gensidigt bebyrdende aftaler), som er nødvendige for opretholdelsen af virksomhedens drift. En sådan ophævelse ville i urimelig grad bringe værdien af den virksomhed eller en del heraf, der skal sælges under pre-pack-proceduren, i fare. Det bør derfor sikres, at disse aftaler overdrages til erhververen af skyldnerens virksomhed eller en del heraf, selv uden samtykke fra skyldnerens modpart i disse aftaler. Der er dog situationer, hvor overdragelsen af de gensidigt bebyrdende aftaler ikke med rimelighed kan forventes, f.eks. når erhververen er en konkurrent til modparten i aftalen. På samme måde kan retten i forbindelse med en individuel vurdering af en gensidigt bebyrdende aftale nå frem til den konklusion, at ophævelsen af aftalen ville tjene skyldnerens virksomheds interesser bedre end en overdragelse heraf, f.eks. når overdragelsen af aftalen ville pålægge virksomheden en uforholdsmæssig stor byrde. Retten bør dog ikke have mulighed for at ophæve gensidigt bebyrdende aftaler vedrørende licenser til intellektuelle og industrielle ejendomsrettigheder, da de normalt er centrale elementer i driften af den virksomhed, der sælges. (29)Muligheden for at håndhæve fortegningsretten under salgsprocessen ville fordreje konkurrencen i pre-pack-proceduren. Potentielle tilbudsgivere ville muligvis afholde sig fra at afgive bud, da deres tilbud kunne blive valgt fra på grund af rettigheder efter indehaverens skøn, uanset den tid og de ressourcer, de har brugt, og tilbuddets økonomiske værdi. For at sikre, at det vindende tilbud afspejler den bedst mulige pris på markedet, bør tilbudsgivere ikke gives fortegningsret, og en sådan ret bør heller ikke håndhæves under udbudsproceduren. Indehavere af fortegningsret tildelt forud for indledningen af pre-pack-proceduren bør opfordres til at deltage i udbuddet i stedet for at gøre brug af fortegningsretten. (30)Medlemsstaterne bør give sikrede kreditorer mulighed for at deltage i udbudsproceduren i pre-pack-proceduren ved at tilbyde deres sikrede fordringer som modydelse for købet af de aktiver, som de har sikkerhed i (kreditbud). Kreditbud bør dog ikke anvendes på en måde, der giver sikrede kreditorer en uberettiget fordel i udbudsproceduren, f.eks. når deres sikrede fordring i skyldnerens aktiver ligger over virksomhedens markedsværdi. (31)Dette direktiv bør ikke berøre anvendelsen af EU's konkurrenceregler, navnlig Rådets forordning (EF) nr. 139/2004, og det bør heller ikke forhindre medlemsstaterne i at håndhæve nationale fusionskontrolsystemer. Ved udvælgelsen af det bedste tilbud bør den tilsynsførende have mulighed for at tage hensyn til de reguleringsmæssige risici forbundet med tilbud, der skal godkendes af konkurrencemyndighederne, og den tilsynsførende kan rådføre sig med disse myndigheder, hvis det er tilladt i henhold til gældende regler. Det bør fortsat være tilbudsgivernes ansvar at fremlægge alle de oplysninger, der er nødvendige for at vurdere disse risici, og at samarbejde rettidigt med de kompetente konkurrencemyndigheder for at mindske disse risici. For at øge sandsynligheden for, at procedurerne bliver vellykkede i tilfælde af et tilbud forbundet med sådanne risici, bør den tilsynsførende være forpligtet til at varetage sin rolle på en måde, der gør det lettere at afgive alternative tilbud. (32)Virksomhedsledere fører tilsyn med forvaltningen af en juridisk enheds anliggender og har det bedste overblik over dens finansielle situation. Virksomhedsledere har derfor de bedste forudsætninger for at vurdere, om en virksomhed nærmer sig insolvens eller er blevet insolvent. Hvis virksomhedsledere indgiver begæringen om insolvensbehandling for sent, kan det føre til en lavere inddrivelsessats for kreditorer. Medlemsstaterne bør derfor pålægge virksomhedsledere at indgive begæring om indledning af insolvensbehandling inden for en bestemt frist. Medlemsstaterne bør også definere, hvem virksomhedsledernes forpligtelser bør gælde for, henset til at begrebet "virksomhedsleder" bør fortolkes bredt, således at det omfatter alle personer, der har til opgave at træffe eller faktisk træffer eller bør træffe vigtige beslutninger om ledelsen af en juridisk enhed. (33)For at sikre, at virksomhedsledere ikke handler i deres egen interesse ved at udsætte indgivelsen af en begæring om indledning af insolvensbehandling på trods af tegn på insolvens, bør medlemsstaterne fastsætte bestemmelser, der gør virksomhedsledere civilretligt ansvarlige for tilsidesættelse af pligten til at indgive en sådan begæring. I så fald bør virksomhedslederne kompensere kreditorerne for den skade, der følger af forringelsen af den juridiske enheds inddrivelsesværdi i forhold til en situation, hvor begæringen blev indgivet rettidigt. Medlemsstaterne bør kunne vedtage eller opretholde nationale bestemmelser om virksomhedslederes civilretlige ansvar i forbindelse med indgivelse af en begæring om insolvensbehandling, som er strengere end dem, der er fastsat i dette direktiv. (34)Mikrovirksomheder har ofte form af enkeltmandsvirksomheder eller små partnerskaber, hvis stiftere, ejere eller medlemmer ikke nyder godt af begrænset ansvar og dermed hæfter ubegrænset for forretningsgæld. I mikrovirksomheder i form af enheder med begrænset ansvar nyder ejere af mikrovirksomheder normalt ikke godt af begrænset ansvar, da de ofte forventes at stille deres personlige aktiver som sikkerhed for mikrovirksomhedens gæld. Da mikrovirksomheder desuden er stærkt afhængige af betalinger fra deres kunder, står de ofte over for likviditetsproblemer og højere misligholdelsesrisici i forbindelse med tab af en vigtig forretningspartner eller forsinkede betalinger fra deres kunder. Mikrovirksomheder mangler desuden ofte driftskapital, og de bliver ofte mødt med højere rentesatser og større krav om sikkerhedsstillelse, hvilket gør det vanskeligt, hvis ikke umuligt, at rejse finansiering, navnlig i en finansielt vanskelig situation. Som følge heraf er risikoen for, at de bliver insolvente, højere end for større virksomheder. (35)De nationale insolvensregler er ikke altid egnede til at behandle insolvente mikrovirksomheder på en passende og forholdsmæssig måde. Under hensyntagen til mikrovirksomhedernes særlige karakteristika og deres særlige behov i en finansielt vanskelig situation, bør navnlig behovet for hurtigere, enklere og økonomisk overkommelige procedurer anerkendes, og der bør udvikles særskilte insolvensprocedurer på nationalt plan i overensstemmelse med bestemmelserne i dette direktiv. Selv om bestemmelserne i dette direktiv om forenklede likvidationsprocedurer kun finder anvendelse på mikrovirksomheder, bør det være muligt for medlemsstaterne at udvide deres anvendelse til også at omfatte små og mellemstore virksomheder, der ikke er mikrovirksomheder. (36)Det er hensigtsmæssigt at sikre, at medlemsstaterne kan overdrage gennemførelsen af og tilsynet med forenklede likvidationsprocedurer til en kompetent myndighed, som enten er en ret eller et administrativt organ. Valget vil bl.a. afhænge af medlemsstaternes administrative og retlige systemer samt retternes kapacitet og behovet for at sikre omkostningseffektivitet og hurtighed i retssager. (37)Betalingsstandsning og balanceprøven er de to sædvanlige udløsende faktorer i medlemsstaterne for indledning af almindelig insolvensbehandling. Det kan imidlertid være umuligt for skyldnere, der er mikrovirksomheder, at foretage balanceprøven, navnlig hvis skyldneren er en individuel iværksætter, da bogføringen muligvis ikke er korrekt, og da der muligvis ikke er en klar sondring mellem personlige aktiver og passiver og aktiver og passiver i virksomheden. Derfor bør manglende evne til at betale gæld, efterhånden som den forfalder, være kriteriet for indledning af forenklede likvidationsprocedurer. Medlemsstaterne bør også definere de specifikke betingelser for, hvornår dette kriterium er opfyldt, så længe disse betingelser er klare, enkle og let identificerbare for den pågældende mikrovirksomhed. (38)For at indføre omkostningseffektive og hurtige forenklede likvidationsprocedurer for mikrovirksomheder bør der indføres korte frister. Tilsvarende bør formaliteterne i forbindelse med alle proceduremæssige skridt, herunder indledning af insolvensbehandlingen, anmeldelse og anerkendelse af fordringer, oprettelse af insolvensboet og realisering af aktiverne, minimeres. Der bør anvendes en standardformular til indgivelse af en begæring om indledning af forenklet likvidation, og der bør anvendes elektroniske midler til al kommunikation mellem den kompetente myndighed og, hvor det er relevant, insolvensbehandleren og parterne i insolvensbehandlingen. (39)Alle mikrovirksomheder bør kunne indlede procedurer for at tackle deres finan