Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Virkningerne af den økonomiske og monetære union: økonomiske og sociale aspekter af konvergensen og forberedelse på den fælles valuta« (97/C 30/21)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 9. juli 1996 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Virkningerne af den økonomiske og monetære union: økonomiske og sociale aspekter af konvergensen og forberedelse på den fælles valuta«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål, som udpegede Umberto Burani, Michael Geuenich og Bernard du Granrut til ordførere. Sektionen vedtog sin udtalelse den 4. september 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 338. plenarforsamling af 25. og 26. september 1996, mødet den 26. september 1996, med 116 stemmer for, 8 imod og 11 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledende bemærkninger

1.1. Efter anmodning fra Kommissionen afgav Det Økonomiske og Sociale Udvalg den 26. oktober 1996 en udtalelse () om »Grønbog om de praktiske foranstaltninger i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta« (). Som et supplement til nævnte udtalelse, som omhandlede de tekniske problemer i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta, vil ØSU i nærværende udtalelse uddybe konsekvenserne af indførelsen af den fælles mønt og komme ind på problemstillinger, der rækker ud over de praktiske problemer.

1.2. ØSU stiller sig positivt til den planlagte monetære union i Europa, som det i øvrigt klart vil fremgå af de tilkendegivelser, det er kommet med ved forskellige lejligheder. Det foruroliger imidlertid ØSU, at der i offentligheden stilles stadig flere spørgsmål, efterhånden som tidspunktet for indledningen af den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU) rykker nærmere. At gå bort fra den nationale valuta anses af mange europæiske borgere for at være en høj pris at betale, også selv om det handler om at realisere et mål, som der er principiel opbakning bag, nemlig en øget integration af Europa i dybden. Den undertiden udtalte skepsis kan bl.a. tilskrives en fortsat mangel på behørig oplysning af befolkningen. På den baggrund finder ØSU grund til i begyndelsen af nærværende udtalelse endnu en gang udtrykkeligt at pege på de velfærdsgevinster, ØMU'en vil føre med sig til gunst for Europas borgere.

1.2.1. Det vel nok vigtigste aspekt ved ØMU'en er, at der ikke længere vil være nogen valutakurssvingninger. En væsentlig hindring for handel og investeringer i EU bringes hermed ud af verden. På dette punkt er ØSU enig i de resultater, Kommissionen når frem til i sit dokument »Virkningen af valutakursbevægelser på det indre marked« (), herunder især, at den fælles valuta som et uomgængeligt supplement til det indre marked:

- fjerner valutariske fluktuationer, der påfører økonomien alvorlige problemer,

- muliggør en forstærket konvergens via mekanismer, der er forudset i EF-traktaten.

1.2.2. Desuden må det forventes, at den forudsete vækst i investeringerne vil blive ledsaget af en proces, der sikrer en bedre og mere rationel allokering af investeringer og arbejdskraft inden for det indre marked. Det skulle i høj grad forstærke de positive impulser, det indre marked i sig selv har på vækst og beskæftigelse.

1.2.3. Med ophævelsen af de nationale valutaer bortfalder samtidig den bekostelige valutakurssikring, ligesom der ikke længere vil være nogen vekselomkostninger. Dette vil stimulere produktion, handel og service.

1.2.4. På grund af den større dybde i det fælles kapitalmarked vil den fælles valuta danne en klart større modvægt til US-dollaren og yennen og ligeledes vinde i betydning som reservevaluta. Herudfra må det forventes, at investorer, der diversificerer deres porteføljer gennem internationale placeringer, vil øge den andel af deres portefølje, der er anbragt i euroen. En øget kapitalimport vil virke til gunst for såvel den fælles valuta som realrenteniveauet. En stabil valuta og lavere finansieringsomkostninger er væsentlige forudsætninger for øgede investeringer og øget vækst og beskæftigelse.

1.2.5. I en bredere sammenhæng vil Europa ved begyndelsen af det 21. århundrede i kraft af en fælles mønt og et fuldført indre marked kunne træde frem på den økonomiske og politiske verdensscene som en af de tre eller fire største blokke. Intet europæisk land vil alene kunne gøre fordring på en så indflydelsesrig position.

1.2.6. Den fælles valuta letter sammenligningen af priserne på vare- og faktormarkederne på tværs af de nationale grænser. Dette betyder ikke, at prisen på et homogent gode bliver den samme på alle europæiske markeder. Men det bliver nemmere for markedsdeltagerne at observere relative ændringer i prisen. Dette sikrer en effektiv indsats af de disponible ressourcer, hvorved der opnås en velfærdsgevinst i EU.

1.2.7. Etableringen af en valutazone med en fælles mønt stiller i udsigt, at effektiviteten af pengepolitikken øges. De første empiriske undersøgelser () peger således i retning af, at den aggregerede pengeefterspørgsel i Europa er mere stabil end den tilsvarende efterspørgsel i de enkelte medlemsstater.

1.3. Ud fra ovennævnte må det konkluderes, at Den Monetære Union frembyder rige muligheder for Europa. Imidlertid kan en forhastet og uigennemtænkt indfasning af unionen også rumme faremomenter. Efter indtræden i tredje fase af Den Monetære Union vil det monetære samarbejde være uafvendeligt. Derfor er det vigtigt, at man forud for Den Monetære Union har gennemdrøftet alle relevante problemer og fundet frem til de bedst mulige rammeregler for det monetære samarbejde og relationerne til borgerne. I betragtning af det væld af spørgsmål, der melder sig i forbindelse med en fælles mønt, koncentrerer ØSU sig i det følgende om et begrænset antal punkter, som det finder særligt vigtige. De udvalgte temaer afspejler prioriteringen i de interessegrupper, der er repræsenteret i ØSU. Herudover vil der blive set nærmere på problemstillinger, som det under udarbejdelsen af ØSU's udtalelse om grønbogen viste sig ønskeligt at behandle nærmere. Specielt vil følgende aspekter af Den Monetære Union blive behandlet mere indgående:

- fortolkning og anvendelse af EF-traktatens konvergenskriterier (punkt 2),

- fastlæggelse af omregningskurser (punkt 3),

- datoen for starten på Den Monetære Union (punkt 4),

- den fremtidige europæiske centralbanks stilling (punkt 5),

- medlemsstater »med dispensation«: økonomiske aspekter og monetært samarbejde (punkt 6),

- Den Monetære Unions implikationer for arbejdsmarkedet (punkt 7) samt

- informationsindsatsen (punkt 8).

2. Konvergenskriterierne - Fortolkning og anvendelse

2.1. Set under en økonomisk synsvinkel er etableringen af en zone med fælles mønt meningsfyldt i det øjeblik, de økonomier, der slutter sig sammen, befinder sig på samme udviklingsniveau. I princippet gælder det, at en region er desto mere egnet for indførelsen af en fælles mønt, jo mere fleksibelt og homogent den reagerer på eksogene stød. Ved sammenslutningen af økonomier, der befinder sig på samme udviklingsstade, nyder landene godt af fordelene ved en fælles mønt - det vil i hovedsagen sige flere investeringer og øget vækst og beskæftigelse. Er der derimod tale om en monetær sammenslutning af økonomier, der udviser udviklingsforskelle, kan bortfaldet af fleksible valutakurser imidlertid også vise sig at være en ulempe. De lande, som ikke formår at opfylde de reale konvergenskriterier, løber således en risiko (jf. senere) for, at de ikke kan holde trit med de øvrige økonomier og derfor i en periode taber (eksport-)markedsandele i forhold til de stærkere økonomier. Følgen vil være yderligere underbeskæftigelse i de økonomisk svagere regioner. De resulterende store forskelle i den regionale indkomststruktur vil rumme fare for sociale og politiske spændinger inden for valutazonen. For at bevare den sociale ro vil storstilede finansielle overførsler være nødvendige. Endelig vil faldet i efterspørgslen i de svagere udviklede økonomier via det grænseoverskridende handelssamkvem have den sideeffekt, at væksten i kerneøkonomierne også påvirkes i negativ retning.

Konvergenskriterier til godtgørelse af, at landet opfylder kravene for at kunne deltage i Den Monetære Union

Prisudvikling

Den gennemsnitlige inflationstakt i medlemslandet betragtet i en periode på et år før konvergensvurderingen må ikke overstige inflationstakten i de højst tre medlemslande, der har opnået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, med mere end 1,5 procentpoint.

Offentlige finanser

- Det offentlige budgetunderskud i procent af BNP må ikke overstige 3 %, medmindre denne procentdel er faldet væsentligt og vedvarende og har nået et niveau, der ligger tæt på referenceværdien, eller medmindre overskridelsen af referenceværdien kun er exceptionel og midlertidig, og den nævnte procentdel fortsat ligger tæt på referenceværdien.

- Bruttogælden i procent af BNP (gældskvoten) må ikke overstige 60 %, medmindre denne procentdel mindskes tilstrækkeligt og nærmer sig referenceværdien med en tilfredsstillende hastighed.

Valutakursudvikling

Deltagelse i EMS-samarbejdets valutakursmekanisme (ERM) inden for de fastsatte udsvingsbånd uden alvorlige spændinger i mindst de seneste to år før konvergensvurderingen. Især må en medlemsstat inden for denne referenceperiode ikke på eget initiativ have nedskrevet den bilaterale centralkurs over for en anden medlemsstats valuta.

Renteudviklingen

Medlemsstaten skal over en periode på et år før konvergensvurderingen have haft en langfristet nominel rentesats (renten på langfristede statsobligationer), som ikke overstiger den tilsvarende rentesats i de højst tre medlemsstater, der har opnået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, med mere end 2 procentpoint.

2.2. Disse overvejelser er der taget højde for i EF-traktaten. De konvergenskriterier, der er opregnet i traktatens artikel 109 J, stk. 1, (se boks), tjener som kriterier til afgørelse af, hvilke lande der fornuftigvis kan optages i Den Monetære Union straks fra starten. Af overvejelserne i punkt 2.1 udleder ØSU, at en bred udlægning af det spillerum, som traktaten efterlader, ikke er helt uproblematisk.

2.3. Det må derfor præciseres, hvordan konvergenskriterierne konkret skal fortolkes. EF-traktatens anvendelse af formuleringer som »væsentligt og vedvarende« og »faldet væsentligt« giver en meget bred fortolkningsmargen. I den sammenhæng mener ØSU, at Rådet bør præcisere konvergenskriterierne, inden Den Monetære Union løber af stabelen. Dette vil have den fordel, at de nationale regeringer får et klart signal om, hvilke pejlemærker de skal styre efter for at opfylde konvergenskriterierne. For det andet vil det dæmme op for faren for en for bred politisk udlægning af adgangskravene. Denne fare er faktisk reel, for så vidt som Ministerrådets afgørelse om, hvilke lande der skal optages i Den Monetære Union, træffes med kvalificeret flertal (for tiden 62 stemmer ud af 87). Det indebærer, at lande, som sandsynligvis ikke selv vil kunne honorere optagelsesbetingelserne, vil skulle give deres samtykke til andre landes optagelse.

2.4. Konvergenskriterierne bør efter ØSU's mening præciseres på flere punkter. F.eks. kan det ikke entydigt udledes af traktatens tekst, om prisstabilitetskriteriet relaterer til den gennemsnitlige eller den dårligste værdi i de tre lande, der fremviser størst prisstabilitet. For at præcisere priskriteriet, foreslår ØSU, at det betragtes som opfyldt, når inflationstakten i det pågældende land ikke ligger mere end 1,5 procentpoint over de tre bedste landes gennemsnitlige inflationstakt vægtet med deres bruttonationalprodukt.

2.5. Efter ØSU's opfattelse er det også nødvendigt at præcisere priskriteriet, fordi rentekriteriet relaterer hertil. Indførelsen af en valutazone i Europa skaber forventning om, at de økonomier, der deltager i Den Monetære Union, vil drage fordel af et varigt lavere gennemsnitsrenteniveau i EU. Denne forventning synes legitim, især når det betænkes, at kapitalmarkedet vil få større dybde i den fremtidige europæiske valutazone. Et vedvarende lavt renteniveau er en forudsætning for et opsving i investeringerne og dermed i beskæftigelsen i Europa. Med de deraf følgende produktivitetsgevinster og den forbedrede stilling i den internationale konkurrence følger også forventningen om en større investerings- og beskæftigelsesdynamik.

2.6. Valutakurskriteriet trænger ligeledes til en afklaring. Den 2. august 1993 blev udsvingsgrænserne udvidet fra ± 2,25 % til ± 15 %. Det nye brede bånd tager højde for den enorme vækst, der har været i kapitalmobiliteten i de seneste år, og dermed for den høje volatilitet på valutamarkederne. Derudover tjente justeringen af udsvingsgrænserne til at fjerne alt for snævre indikatorer på markederne, som kan fremkalde spekulative angreb. Dette dristige skridt har givet gode resultater. Det bliver tydeligt i forbindelse med den såkaldte divergensindikator, der giver information om, hvorvidt en valuta, der deltager i interventionssystemet, udvikler sig klart anderledes end de øvrige valutaer (). Denne indikator viser, at udsvingene er betydeligt mindre drastiske, selv om valutakursernes volatilitet på markedet stort set er uændret. Efter udsvingsgrænsernes udvidelse, kunne mange af EMS-valutaerne hurtigt genstabiliseres inden for de gamle udsvingsgrænser.

2.6.1. Båndet på ± 15 % for tilpasning af den bilaterale centralkurs er så bredt, at valutaspekulationen har mistet sin betydning som årsag til kursudsving. Dermed får de grundlæggende faktorer igen tilsvarende større betydning i vurderingen. Det er således blevet lettere for enhver »sund« valuta at bevæge sig inden for det snævrere bånd på ± 2,25 %, og en valutas evne til inden for dette snævre bånd at bevæge sig mod centralkursen kan opfattes som et kriterium på, om landet honorerer egnethedskravene for optagelse i Den Monetære Union. I forbindelse med konvergensvurderingen skulle det derfor for ØSU at se være muligt at følge denne fremgangsmåde: givet fastholdelse af det udvidede bånd på ± 15 % skulle valutakurskriteriet være opfyldt, når den bilaterale centralkurs ikke har måttet tilpasses i de sidste to år før indledningen af unionens tredje fase, og den pågældende valuta i det sidste år forud for konvergensvurderingen har ligget inden for et tilstrækkeligt smalt bånd omkring centralkursen. Til fordel for en sådan »snæver« fortolkning af de normale udsvingsgrænser taler ikke alene, at disse logisk set ligger tæt på fastkurssystemet, men også det forhold, at disse udsvingsgrænser var gældende, da Maastricht-traktaten blev undertegnet. I forbindelse med konvergensvurderingen vil det da være op til Ministerrådet at afgøre, hvad der konkret skal ligge i udtrykket »tilstrækkeligt smalt«. Efter ØSU's opfattelse bør man lægge sig fast på en værdi, der tager højde for de realøkonomiske forhold på den ene side og princippet om fastholdelse af konkurrenceneutralitet på den anden side.

2.7. Under en politisk synsvinkel ligger den største vanskelighed i at præcisere kriterierne vedrørende det offentlige underskud og statsgældskvoten. EF-traktatens formuleringer giver et stort spillerum for fortolkning.

2.7.1. Bestemmelserne vedrørende offentlige underskud i artikel 104 C indskærper, at medlemsstaterne skal undgå uforholdsmæssigt store offentlige underskud.

2.7.2. I samme artikels stk. 2 er det angivet, hvilke foranstaltninger der skal træffes i dette øjemed:

»Kommissionen overvåger udviklingen i medlemsstaternes budgetsituation og i deres offentlige gæld med henblik på at identificere alvorlige fejl. Den skal navnlig undersøge, om budgetdisciplinen overholdes på grundlag af følgende to kriterier:

a) hvorvidt den procentdel, som det forventede eller faktiske offentlige underskud udgør af bruttonationalproduktet, overstiger en given referenceværdi, medmindre:

- denne procentdel er faldet væsentligt og vedvarende og har nået et niveau, der ligger tæt på referenceværdien,

- eller overskridelsen af referenceværdien kun er exceptionel og midlertidig, og nævnte procentdel fortsat ligger tæt på referenceværdien;

b) hvorvidt den procentdel, som den offentlige gæld udgør af bruttonationalproduktet, overstiger en given referenceværdi, medmindre denne procentdel mindskes tilstrækkeligt og nærmer sig referenceværdien med en tilfredsstillende hastighed.

Referenceværdierne er fastsat i den protokol om proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud, der er knyttet som bilag til denne traktat.«

2.7.3. I artikel 1 i protokol nr. 5 til traktaten er de referenceværdier, der er nævnt i traktatens artikel 104 C, stk. 2, nøje fastlagt:

»- 3 % for den andel, som det forventede eller faktiske offentlige underskud udgør af bruttonationalproduktet i markedspriser,

- 60 % for den andel, som den offentlige gæld udgør af bruttonationalproduktet i markedspriser.«

2.7.4. Protokollens artikel 2 definerer begreberne »offentlig«, »underskud«, »investering« og »gæld«. I artikel 3 fastsættes det, at regeringerne er ansvarlige »for underskuddet i den samlede offentlige sektor«.

2.7.5. Stk. 3-14 i artikel 104 C angiver de proceduretekniske regler for Kommissionens, Rådets og Parlamentets overvågelse af de offentlige underskud. Artikel 109 E opstiller tidsplanen for indfasningen af Den Økonomiske og Monetære Union. Artikel 104 C har med undtagelse af stk. 1, 9, 11 og 14 virkning fra og med Den Økonomiske og Monetære Unions anden fase.

2.7.6. I den sammenhæng skal Kommissionen i henhold til artikel 104 C, stk. 3, udarbejde en rapport, hvis en medlemsstat ikke opfylder de krav vedrørende offentligt underskud og/eller gældskvote, som skal være opfyldt for overgangen til den tredje fase. Det udvalg, der oprettes i henhold til artikel 109 C, skal afgive udtalelse om Kommissionens rapport (artikel 104 C, stk. 4). Hvis Kommissionen finder, at der i en medlemsstat er tale om et uforholdsmæssigt stort underskud, skal den afgive en udtalelse herom til Rådet. I henhold til stk. 6 fastslår Rådet »med kvalificeret flertal på grundlag af en henstilling fra Kommissionen og under hensyntagen til de bemærkninger, som den pågældende medlemsstat måtte ønske at fremsætte (...) efter en generel vurdering, om der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud«.

2.7.7. Sammenholdes disse tekster, fremgår det, at det i afgørelsen af, hvilke lande der opfylder betingelserne for at deltage i Den Monetære Union, ikke er et ubetinget krav, at underskuddet i procent af BNP er på under 3 %. Det er således tilstrækkeligt,

- at underskuddet i procent af BNP er faldet væsentligt og vedvarende og har nået et niveau, der ligger tæt på referenceværdien,

- eller at overskridelsen af referenceværdien er exceptionel og midlertidig og underskuddet fortsat ligger tæt på referenceværdien.

2.7.8. Om faldet i underskuddet kan betragtes som »væsentligt og vedvarende«, om man er »tæt på referenceværdien«, eller om overskridelsen af referenceværdien »kun er exceptionel og midlertidig«, overlades til Rådet, som (med kvalificeret flertal, hvor medlemmernes stemmer vægtes i henhold til artikel 148, stk. 2, dog uden at den pågældende medlemsstats stemme medtælles) i henhold til artikel 104 C, stk. 6, »efter en generel vurdering« fastslår, om der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud.

2.7.9. Den »generelle vurdering«, der skal foretages i henhold til artikel 104 C, stk. 6, indrømmer Rådet et skøn, hvis grænser ikke er fastlagt i nogen retsakt. Rådet skal vel nok i denne sammenhæng tage hensyn til, at Maastricht-traktaten blev underskrevet den 7. februar 1992, dvs. på et tidspunkt, hvor signatarstaternes økonomiske situation afveg meget fra de økonomiske forhold, der vil råde, når Rådet træffer sin afgørelse. Derfor er de værdier, der er angivet i protokol nr. 5, dvs. et offentligt underskud på 3 % og en offentlig gæld på 60 % af bruttonationalproduktet, ikke at opfatte som stive grænseværdier, og Rådet står med et betydeligt skønsmæssigt spillerum i sin suveræne afgørelse, der træffes med kvalificeret flertal.

2.7.10. Da traktaten blev udformet, var signatarstaterne klart bevidste om, at såvel den europæiske økonomi som verdensøkonomien og de enkelte nationale økonomier befinder sig i en stadig udviklingsproces. Disse økonomier kan være underkastet forandringer, hvis determinanter de enkelte stater ikke er herre over. Staterne bestemte derfor (godt 6 år forud for implementeringen af traktatens bestemmelser), at konvergenskriterierne ikke skulle belægges med håndfaste, stive grænseværdier; i modsat fald havde der nemlig været fare for, at de pågældende bestemmelser havde vist sig umulige at omsætte i praksis.

2.7.11. Slutfacit må være, at der atter skal fokuseres på bestemmelsernes egentlige sigte, dvs. EU-medlemsstaternes indførelse af en fælles mønt. Om projektet lykkes, afhænger i første række af, om der sikres »real konvergens« i de forskellige økonomiers resultater, og ikke så meget af kriteriernes »absolutte værdi«.

2.7.12. I lyset af ovenstående betragtninger vil ØSU gerne slå fast, at det forhold, at Rådet anlægger en fortolkning i sine afgørelser, absolut ikke er ensbetydende med, at der bør afviges fra de kriterier, der indgår i en nøje, generel vurdering, som overordnet sigter på at skabe en »stærk« valuta. ØSU vil tværtimod kraftigt understrege, at sikring af konvergens i økonomierne må være et uomgængeligt mål.

2.7.13. En tilsvarende fortolkning er påkrævet i forbindelse med underskudskriteriet. Efter ØSU's opfattelse ligger underskuddet i procent af BNP tæt på referenceværdien, hvis det maksimalt overstiger denne med 1 procentpoint. Underskuddet er reduceret væsentligt og vedvarende, når det har været faldende mindst tre år i træk. På samme måde vil der være tale om et exceptionelt og midlertidigt underskud, hvis referenceværdien kun overskrides, så længe en konjunkturafmatning står på. I princippet bør statsgældskriteriet udmøntes på en sådan måde, at resultaterne af tidligere konvergensvurderinger ikke efterfølgende skal tages op til revision. Til illustration kan der peges på Irland, som i 1995 af Ministerrådet og Kommissionen fik bekræftelse på, at det havde gjort tilstrækkelige fremskridt med hensyn til nedbringelsen af sin statsgældskvote.

2.8. De lande, der er kandidater til ØMU'en, skal føre en streng konvergenspolitik. Under alle omstændigheder vil Rådet foretage en politisk fortolkning af konvergenskriterierne, når det skal afgøres, hvilke lande der kan deltage i Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase. En for snæver gruppe af lande retfærdiggør faktisk ikke de høje omkostninger, der er forbundet med indførelsen af den fælles valuta.

2.9. Det er relevant at spørge, om udvælgelsesprocessen kan siges at være optimeret, så længe det kun er monetære, budgetmæssige og gældsmæssige kriterier, der tages i betragtning. Med sigte på en udvidelse af deltagerkredsen, så den økonomisk betragtet bliver af en rimelig størrelse, er det efter ØSU's mening værd at overveje at anlægge en bredere vurdering, der inddrager yderligere relevante udvælgelseskriterier. Dette bør imidlertid først ske efter en forudgående, streng vurdering ud fra de i artikel 109 J, stk. 1, nævnte kriterier og kun involvere de lande, der allerede opfylder fire af de fem kriterier. En sådan indgangsvinkel kan retfærdiggøres, i og med at adgangskravene ensidigt retter sig efter monetære og budgetpolitiske kriterier. De udvælgelseskriterier, man finder i den videnskabelige litteratur, relaterer faktisk overvejende til realøkonomiske størrelser. Hertil kommer, at selv EF-traktaten, omend den ikke formulerer det særligt konkret, kræver inddragelse af andre kriterier. I artikel 109 J, stk. 1, nævnes således også »resultaterne af markedsintegrationen«, saldoen på og udviklingen i »betalingsbalancens løbende poster«, »udviklingen i enhedslønomkostningerne« samt i »andre prisindeks« som faktorer, der skal tages i betragtning.

2.10. Fordelene ved en bredere vurdering træder klart frem i Belgiens tilfælde. I henhold til Maastricht-traktatens definition af statsgældskriterierne har Belgien i øjeblikket en gæld på 133,5 % af BNP. I betragtning af, at konvergensvurderingens referenceår vil være 1997, vil det selv med de største anstrengelser ikke være muligt at nedbringe denne gæld, så den kommer tæt på traktatens krav om en gældskvote på højst 60 %. Hvad angår gældskvote, er det klart, at Belgien næppe vil kunne kvalificere sig til deltagelse i Den Monetære Union, heller ikke hvis man anvender EF-traktatens blødere formulering, der taler om, at statsgældskvoten skal »mindskes tilstrækkeligt« og nærme sig »referenceværdien med en tilfredsstillende hastighed« (artikel 104 C, stk. 2).

2.10.1. Samtidig er Belgien imidlertid et land, der udmærker sig ved et stort mål af økonomisk stabilitet. Dette er klart illustreret ved, at Belgien til fulde opfylder traktatens pris-, rente- og valutakurskriterium. Hvis man støtter sig til en vifte af realøkonomiske indikatorer, vil Belgien honorere optagelseskravene. Af disse skal nævnes et vedholdende højt overskud på betalingsbalancens løbende poster, trods den reale appreciering af den belgiske franc, den meget åbne belgiske økonomi samt det forhold, at Belgien er en relativt lille økonomi. Endelig er Belgiens erhvervsstruktur - højtudviklet servicesektor, stærk industriel sektor, lille landbrugssektor - sammenlignelig med mange andre europæiske landes. Dermed vil bytteforholdsstød give en symmetrisk effekt, så der ikke vil være brug for valutakursjusteringsinstrumentet.

2.11. En vurdering, der ensidigt retter sig mod konvergenskriterierne, fører således ikke nødvendigvis til udvælgelse af lande, der er egnede til at deltage i Den Monetære Union.

3. Fastsættelse af de omregningskurser, der skal gælde ved indledningen af Den Monetære Unions tredje fase

3.1. Drøftelserne i ØSU omkring indførelsen af den fælles valuta har altid været præget af en bekymring for, at de omregningskurser, der skal lægges fast i forbindelse med indtrædelsen i Den Monetære Union, kunne blive forvredet på grund af spekulation på de internationale finans- og valutamarkeder. Faren for spekulative angreb er specielt til stede i tidsrummet, hvor Rådets afgørelse om, hvilke lande der skal deltage i det nye valutasamarbejde, ligger fast, men hvor deltagerlandenes valutaer endnu ikke er indbundet i et uigenkaldeligt fastlåst paritetsgitter. EF-traktaten indeholder ingen præcise oplysninger om, til hvilke kurser overgangen til den fælles valuta skal finde sted. Artikel 109 L, stk. 4, understreger ganske vist, at overgangen til tredje fase ikke ændrer ved ecuens værdi udadtil. Håndfast fortolket betyder dette, at Den Monetære Union skal indledes med de markedskurser, der var gældende dagen før omlægningen. En sådan tilgang kan ØSU imidlertid ikke acceptere.

3.2. For at dæmme op for bekostelige konkurrenceforvridninger i den internationale handel gælder det efter ØSU's opfattelse om at sikre, at spekulationspres ikke fører til omregningskurser, der ikke er begrundet i fundamentale økonomiske forhold. Dette er så meget desto vigtigere, som erfaringerne med valutakursmekanismen i EMS har vist, at realøkonomisk funderede valutakurser er en væsentlig forudsætning for et vellykket valutasamarbejde. Hvis et land går ind i Den Monetære Union med en overvurderet valutakurs, løber det en fare for, at dets omkostningskonkurrenceevne forringes. Dette vil være så meget mere problematisk, som bortfaldet af de nationale valutaer betyder, at en overvurdering ikke længere kan udlignes gennem en tilsvarende lavere rente, når tredje fase af Den Monetære Union først er indledt. De forvridende indvirkninger på udenrigshandelsstrømmene vil være af varig art og vil kun kunne imødegås, hvis landene med overvurderede valutaer har en større produktivitetsfremgang end de øvrige lande. Da en produktivitetsfremgang på kort sigt imidlertid næsten altid skabes på bekostning af beskæftigelsen, vil indhentningsprocessen være særlig pinefuld og øge ledigheden i de pågældende lande. Desuden vil opbakningen bag den fælles valuta i disse medlemslande blive svækket.

3.3. En mulig løsning på dette problem kunne være at fastlægge de relevante omregningskurser ud fra de seneste mindst to års gennemsnitskurser. En forudsætning for at anvende en sådan metode vil imidlertid være, at valutakursen over dette tidsrum ikke har fjernet sig afgørende fra denne gennemsnitsværdi. Fordelen ved denne metode frem for anvendelsen af centralkurser er, at markedet vil få afgørende indflydelse på, hvad der er den fundamentalt »rigtige« valutakurs.

3.4. Som alternativ løsning kunne man anvende en vægtning af kurserne, hvorefter markedskurserne, efterhånden som den uigenkaldelige fastlåsning af valutakurserne rykker nærmere, tildeles en kontinuerligt faldende vægt. For at undgå at opstille målskiver for markedsaktørernes spekulative angreb, ville det være hensigtsmæssigt ikke at offentliggøre de vægtningsværdier, der skulle bruges. En sådan metode ville indebære, at specielt valutakurserne kort før overgangen til Den Monetære Union ikke ville have betydning for de omregningskurser, der skal være gældende på lang sigt.

3.5. De her beskrevne modeller repræsenterer kun nogle få blandt en lang række tænkelige løsningsmuligheder. For ØSU at se er det vigtigste ikke, hvilken af disse modeller man lægger sig fast på. Det afgørende er, at de ansvarlige europæiske institutioner er bevidste om problemstillingen og forudgående ligger klar med nogle løsninger, som de kan tage i brug i tilfælde af alvorlig uro på valutamarkederne. Hidtil er der fra officielt hold ikke blevet fremlagt tilfredsstillende løsningsforslag. Det Europæiske Monetære Institut tog ikke problemet op i den studie, det forelagde i november 1995 om overgangen til den fælles valuta. Den opfattelse, der kommer til udtryk fra Kommissionens side i den førnævnte grønbog, hvorefter en streng anvendelse af konvergenskriterierne skulle være tilstrækkelig til at dæmme op for uro på finans- og valutamarkederne, er fundamentalt set rigtig. Men selv om denne forudsætning er opfyldt, kan spekulative angreb ikke helt udelukkes. Det har erfaringerne med EMS vist. Gang på gang oplever man, at selv fundamentalt »sunde« valutaer rives med i tredjelandevalutaers devalueringskølvand. Herudover er det også tænkeligt, at valutaturbulenser ikke har deres udspring i EU. Mange europæiske valutaer er således også kommet under pres, hver gang dollaren rider på oprørte bølger. Det seneste eksempel er den peso-krise, der brød ud ved årsskiftet 1994/1995, og hvis dønninger tvang europæiske valutaer til at devaluere. Efter ØSU's mening bør Fællesskabet også være forberedt på sådanne eksogene stød, som kunne optræde synkront med overgangen til Den Monetære Unions tredje fase.

4. Tidspunktet for indledningen af Den Monetære Union

4.1. Datoen for indledningen af tredje fase af Den Monetære Union fremgår i praksis af den procedure, der er fastlagt i EF-traktatens artikel 109 J, stk. 4, og vil altså være den 1. januar 1999. Rådet skal senest på skæringsdatoen den 30. juni 1998 afgøre, »hvilke medlemsstater der opfylder de nødvendige betingelser for indførelse af en fælles valuta«. Ifølge traktatens bogstav skal den fælles valuta indføres selv i det til det absurde grænsende tilfælde, hvor kun én medlemsstat opfylder traktatens krav. Følger man derimod traktatens ånd, fremstår der selvsagt et noget andet billede.

4.2. Traktatens hensigt er naturligvis - som det er blevet bekræftet ved adskillige lejligheder - at skabe en »stabil« valuta, som består af summen af lige så stabile valutaer. Den fælles valutas stabilitet over tid vil være bestemt af udsigterne til en varig udvikling i deltagerlandenes økonomi - en sammenhæng, der alt for ofte tillægges underordnet betydning eller helt overses.

4.3. Af punkt 2 vil det fremgå, at traktatens formulering af adgangskriterierne i en række henseender er så elastisk, at den giver plads til et vist mål af pragmatisme, som under hensyntagen til alle foreliggende forhold kan vise sig nødvendig ved håndteringen af kriterierne. Pragmatisme må imidlertid hverken tolkes som opblødning eller fravigelse af de allerede fastlagte kriterier. Målet - at skabe en stærk og stabil valuta - skal være det vigtigste element i enhver vurdering.

4.4. Væksten i bruttonationalproduktet, som i nogle lande ligger under prognosetallene, den vanskelige styring af de offentlige finanser samt beskæftigelsesudviklingen, som er problematisk næsten overalt, er alle forhold, der giver anledning til bekymring for fremtiden. Dette har skabt tvivl i politiske kredse og erhvervslivet og måske endnu mere i offentligheden om, hvorvidt det overhovedet er realistisk at regne med, at en substantiel gruppe af lande på skæringsdatoen, den 30. juni 1998, opfylder betingelserne for at få adgangsbillet til Den Monetære Union.

4.5. Traktaten fastlægger Den Monetære Unions startdato og de tilhørende procedurer. Køreplanen er lagt fast for at blive overholdt. Denne kendsgerning bør i sig selv forjage enhver tvivl og tilskynde alle EU-lande til at gøre alt, hvad der står i deres magt for at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at kunne opfylde de fastlagte betingelser i løbet af den korte tid, der resterer inden afgørelsestidspunktet.

4.6. Det er ikke gjort med anstrengelser, der kun sigter på at sikre sig adgang til Den Monetære Union. Der skal også gøres en indsats for at tilvejebringe forudsætningerne for en varig vækst, jf. punkt 4.2 ovenfor. Heraf behovet for politiktiltag, der sikrer en gradvis vækst, og dette uden nødindgreb, der blot har en kortlivet effekt eller, hvad værre er, kan skabe social uro. Det stiller krav om fornøden tid, i givet fald om et tidsspand, der strækker sig ud over den satte frist. Det vil da også være at foretrække - både for de pågældende lande og Den Monetære Union - at tiltrædelsen finder sted senere, men på solide præmisser, frem for at den forceres, så det går ud over den fremtidige stabilitet.

4.7. Ikke desto mindre udestår grundlæggende spørgsmål: vil den korte tid, der resterer, være tilstrækkelig til at sikre, at et substantielt antal lande kan tiltræde Den Monetære Union? Hvad skal der i øvrigt forstås ved et »substantielt antal« lande? ØSU skal her understrege, at det ikke er antallet af lande som sådant, der er relevant; vigtigere er det, at den fælles valuta etableres af en kreds af økonomier, som tilsammen repræsenterer mindst 50 % af EU's samlede BNP.

4.7.1. I den forbindelse skal der henvises til nedenstående tabel. Den viser, hvor stor en del af EU's samlede BNP de enkelte lande tegner sig for, og opererer med hypotesen om en Monetær Union, som i starten vil omfatte Tyskland, Østrig, Benelux, Østrig, Irland og Finland. Det er antaget, at UK og Danmark fastholder deres forbehold, og at Italien, Spanien, Sverige, Portugal og Grækenland ikke vil være i stand til at opfylde adgangsbetingelserne. Det fremgår klart, at tærsklen på 50 % ikke vil kunne nås, hvis Tyskland og Frankrig ikke er med, og at Den Monetære Union i dette tilfælde ikke vil kunne løbe af stabelen - den kendsgerning synes nu accepteret fra politisk hold.

>TABELPOSITION>

5. Den fremtidige Europæiske Centralbanks stilling og samspillet mellem national finanspolitik og fælles pengepolitik

5.1. EF-traktaten definerer i artikel 105 (ESCB's formål og opgaver) og i artikel 107 (ECB's uafhængighed af instrukser udefra) ECB's retlige stilling og hovedopgaver. Specielt hedder det i artikel 105, stk. 1, første punktum: »Hovedformålet for ESCB er at fastholde prisstabilitet«. Medlemsstaterne begrunder prioriteringen af stabile priser med de erfaringer, der er indhøstet i de seneste årtier. Lande med lav inflationstakt fremviser således en tilsvarende lavere realrente, og dermed en højere investerings- og jobskabelsesdynamik. Dette tilsiger teorien da også, for kun hvis der er stabile priser, vil der ved ændringer i de relative priser ske en effektiv allokering af alle disponible ressourcer. I tider med høj inflation opstår der en forvridning af prisstrukturen, og priserne kan ikke længere opfylde deres velfærdsfremmende styringsfunktion. Det er ikke kun varemarkedet, der rammes af, at inflationen udvisker informationerne; også faktormarkederne påvirkes negativt af den positive korrelation mellem pris- og renteniveau og mellem pris- og lønniveau. Dette resulterer på alle markeder i en fejlallokering af ressourcer, og i sidste ende i væksttab: på varemarkederne, fordi producenterne ikke kan føre en efterspørgselstilpasset udbudspolitik; på kapitalmarkedet, fordi opsparingen ikke længere udlånes til de investorer, hvis projekter stiller det største afkast i udsigt; på arbejdsmarkedet, fordi lønmodtagerne ikke længere kan identificere de jobområder, hvor efterspørgslen er højest.

5.1.1. Prioriteringen af stabile priser indebærer imidlertid ikke, at ECB er fuldstændig fritaget for ansvar for den økonomiske politik. Af artikel 105, stk. 1, andet punktum, fremgår, at der ligger et sådant ansvar hos ECB, idet der står: »Uden at målsætningen om prisstabilitet berøres, støtter ESCB de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2.«

5.1.2. På baggrund af de forpligtelser, der ligger i den retlige ramme - prioritering af hensynet til stabile priser samt understøttelse af de økonomisk-politiske mål, forudsat prisstabilitetshensynet er tilgodeset - efterlyser ØSU nogle justeringer, som letter ECB's varetagelse af dens primære opgave. Den konceptionelle udformning af Den Monetære Union kan i ØSU's øjne ikke sikre en ikke-inflationær pengeforsyning. Dette til trods for den seddeludstedende banks status, som set under en institutionel synsvinkel ikke kunne have været bedre.

5.1.3. Den vel nok største fare ligger i, at finanspolitikken kan rokke ved fastholdelsen af stabile priser. Et af de endnu uløste konceptionelle problemer omkring Den Monetære Union er, at finanspolitikken og pengepolitikken føres i forskelligt regi. Mens man med ESCB har skabt et instrument til gennemførelse af en supernational pengepolitik, vil finanspolitikken fortsat ligge i hænderne på de nationale regeringer, hvilket må hilses velkomment ud fra et subsidiaritetssynspunkt. Det fordelingspolitiske råderum, der er i finanspolitikken, bør udnyttes decentralt, så tæt som muligt på borgerne.

5.1.4. Med denne kompetenceopsplitning er der imidlertid en fare for, at der spændes ben for den stabilitetsorienterede pengepolitik, i det omfang medlemsstaterne fører en finanspolitik, der ikke tilgodeser stabilitetshensyn. I den sammenhæng er de sanktionsmekanismer, som er omhandlet i EF-traktatens artikel 104 C (overvågning af udviklingen i medlemsstaternes budgetsituation), gang på gang blevet kritiseret for at være for milde. Frem for alt kan der kun idømmes sanktioner, hvis der er et flertal på 1 i Rådet. Hvis et (kvalificeret) flertal af lande således er ramt af strukturelle budgetproblemer, vil det altså næppe komme til særligt vidtrækkende beslutninger. Det er derfor tilrådeligt at forsyne sanktionsmekanismerne med en automatik, der ikke kræver lange og drøje forhandlinger i Ministerrådet. Derudover er den proceduremæssige ramme for gennemførelse af sanktioner alt for tidskrævende. Hvis man holder sig strengt til proceduren i artikel 104 C, kan der nemt gå ti år, før der træffes virkningsfulde foranstaltninger.

5.1.5. ØSU bifalder en række forslag, der sigter mod en opstramning af den budgetpolitiske disciplin hos de nationale regeringer. ØSU synes således, at det ville være fornuftigt med en supplerende aftale, der årligt begrænser budgetunderskuddet til et økonomisk acceptabelt omfang og forudser passende bøder i tilfælde af krænkelse af de tilsvarende stabilitetskriterier. ØSU vil mene, at forslaget om uforrentet deponering af midler i ECB i tilfælde af et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud, hvor det pågældende beløb først tilbagebetales, når budgetsituationen atter er bragt i orden, vil have den ønskede effekt. For ikke at påføre lande, der er kommet i en kritisk budgetsituation, yderligere problemer, bør det deponerede beløb ikke indgå i beregningen af det offentlige underskud. Imidlertid bør en sådan »stabilitetspagt« efter ØSU's mening efterlade et råderum for en stabilisering af efterspørgslen i tider med recession. Dette finanspolitiske råderum til stabilisering af efterspørgslen bør udtrykkeligt begrænses til konjunkturtilbageslagets varighed.

5.1.6. En frivillig tillægsaftale blandt deltagerlandene, som holder dem fast på en sund finanspolitik, ville rumme betydelige fordele. For det første ville den øge tilliden i befolkningen til Den Monetære Union, thi med klart stærkere stabilitetskrav ville der være mindre risiko for, at den fælles mønt forfalder til en svag valuta. Derudover ville en frivillig finanspolitisk tilbageholdenhed mindske befolkningens frygt for, at den offentlige sektor i stadig større grad lægger beslag på deres indkomster. Endelig ville en stabilitetspagt også styrke den politiske union, thi ud over den monetære politik ville en del af det nationale finanspolitiske ansvarsområde indirekte blive overført til EU-planet, men vel at mærke uden at EU-budgettet af den grund forhøjes.

5.1.7. ØSU opfordrer de ansvarlige europæiske institutioner til at træffe passende foranstaltninger med henblik på en konvergent økonomisk politik. Med en mindskelse af den lånefinansierede statslige efterspørgsel følger inflationsdæmpende effekter. Endelig vil en stabilitetspagt rumme den fordel, at den offentlige sektor lægger mindre beslag på kapitalmarkederne. Resultatet vil være faldende realrenter. Derved forbedres klimaet for private investeringer, privat forbrug og i sidste ende for beskæftigelsen.

5.2. Fastholdelse af prisstabilitet, der er ECB's opgave, kan dog ikke løsrives fra de øvrige faktorer, som også bidrager til økonomisk konvergens. Opnåelse af konvergens er medlemsstaternes opgave. Det er deres ansvar at bringe de offentlige udgifter under kontrol - ikke blot investeringsudgifter, men også udgifterne til social sikring, sundhedsvæsen og sociale pensioner. Nedbringelsen af arbejdsløsheden er et af de vigtigste mål, der skal forfølges sideløbende med opretholdelsen af konkurrenceevnen. Inflationen skal holdes nede og om nødvendigt reduceres. En finanspolitik, som understøtter en stabil vækst, er af helt afgørende betydning for hele systemet.

5.2.1. På denne baggrund må det fastslås, at ECB's uafhængige politik på det monetære område og med hensyn til prisstabilitet ikke lader sig gennemføre, hvis den ikke understøttes af medlemsstaternes økonomiske og sociale politik. Denne politik er et medlemsstatsanliggende; i politikudformningen skal der tages hensyn til forhold, som er forskellige fra land til land, og som kan føre til et »policy-mix«, hvor ikke nødvendigvis alle delelementer retter sig efter målet om økonomisk konvergens.

5.3. Opfyldelse af konvergenskravene, som under alle omstændigheder - uafhængigt af traktaten - er kriterier for en sund økonomisk politik, er derfor et grundlæggende, uomgængeligt krav, som skal tilgodeses af hver enkelt medlemsstat og af EU som helhed. Hvis dette princip accepteres, er det indlysende, at rent »nationale« politikker ikke længere kan accepteres. Der er brug for en økonomisk politik, der forfølger fælles målsætninger, som sigter på opfyldelse af betingelserne for optagelse i Den Monetære Union.

5.4. I henhold til traktaten skal ECB sikre stabile priser. Det er imidlertid endnu ikke afklaret, hvor grænsen for den højst tilladte inflationstakt i EU skal lægges. Derfor savnes der et fast holdepunkt for den budget-, løn- og pengepolitiske styring af den økonomiske udvikling. Dette skaber unødig usikkerhed i de økonomiske aktørers forventninger.

5.4.1. Det ville være hensigtsmæssigt at fastsætte et inflationsmål på mellemlang sigt, som skal være bindende over en flerårig periode. Mod fastsættelse af et sådant årligt inflationsmål taler, at uventede, eksogene stød, såsom olieprisstigninger, forbigående kan medføre en højere inflationstakt. Hvis den kommende Europæiske Centralbank skulle holde sig til et årligt inflationsmål, kunne det medføre for store udslag i pengepolitikken, med alvorlige forvridninger på vare- og faktormarkederne til følge.

5.4.2. I de seneste år har en række lande fastlagt direkte inflationsmål. Erfaringerne hermed har været positive. Det har som regel været muligt at opnå gode resultater, hvad angår inflationstaktens nedbringelse. Efter ØSU's mening vil det være hensigtsmæssigt, at EU fastsætter et mellemfristet inflationsmål på 2 %. Mange centralbanker sigter i forvejen mod dette mål, og man ville dermed give markedet et signal om stabilitet.

5.5. EF-traktaten anviser ikke noget konkret inflationsmål, og den indeholder heller ikke nogen retningslinjer for en pengepolitisk strategi til sikring af stabile priser. En af EMI's vigtigste opgaver i ØMU'ens anden fase er udarbejdelsen af et forslag til den monetære politik inden udgangen af 1996. ØSU vil derfor allerede på nuværende tidspunkt tilkendegive sin holdning til dette spørgsmål.

5.5.1. Der er principielt to måder, hvorpå man kan sikre stabile priser. Enten anvender man de pengepolitiske instrumenter direkte til at styre inflationsmålet, eller man beslutter sig for at anvende et mellemmål, f.eks. pengemængden. Der er indhøstet erfaringer med begge disse strategier. Bank of England har anvendt inflationskontrol og den tyske Bundesbank regulering af pengeforsyningen. Der er både fordele og ulemper forbundet med hver enkelt strategi.

5.5.2. For den direkte inflationsstyring gælder, at sikringen af en stabil pengeværdi går over en påvirkning af pengemarkedsrenten. Det største problem ved denne strategi er, at den nøjagtige dosering og den optimale varighed af en renteforanstaltning ikke er helt klarlagt empirisk. Der er derfor fare for, at »forkert« satte ledende renter eller variable timelags har en konjunkturmedløbende effekt. Desuden har renteniveauet forskellig indvirkning på inflationstakten, afhængigt af tidsperspektivet. På kort sigt er inflationen således negativt korreleret med renten, men på længere sigt er korrelationen positiv.

5.5.3. Det største problem med fastsættelsen af et mellemmål for væksten i pengemængden er, at der kun er en entydig sammenhæng mellem pengeudbud og inflation, hvis pengeefterspørgslen er stabil. Nyere undersøgelser i USA har vist, at denne betingelse ikke længere er opfyldt for USA's vedkommende på grund af radikale innovationer på de finansielle markeder. På den anden side har mange studier af det tyske marked vist, at selv efter Tysklands forening er pengefterspørgslen stabil.

5.5.4. Af hensyn til beslutningstagningen på EU-plan er det vigtigt at fastslå, om den aggregerede pengeefterspørgsel er tilstrækkelig til at tilgodese stabilitetskravet. Der er foretaget utallige undersøgelser af dette spørgsmål. De foreliggende resultater tyder på, at pengeefterspørgslen er mere stabil i en valutazone med fælles mønt end i de enkelte medlemsstater (). Derfor skulle anvendelsen af et målinterval for pengemængdevæksten være mulig, også inden for det nye monetære samarbejde. Det indebærer den væsentlige fordel, at finansmarkederne i målstørrelsen har et centralt holdepunkt for deres forventningsdannelse. Hvis en lang række indikatorer for de fremtidige inflationsrisici (vækst, omsætningsforventninger, udviklingen i pengemængden, rentestruktur etc.), der i øvrigt ofte fremviser selvmodsigende udviklingsforløb, inddrages i de rentepolitiske beslutninger (»looking at everything«), er det nemlig ikke længere muligt for markedet at danne sig et klart billede af, hvilke kriterier rentepolitikken retter sig efter. Den heraf følgende usikkerhed vil øge volatiliteten på de finansielle markeder og dermed forværre investeringsklimaet. Endelig indebærer anvendelsen af et mellemmål for udviklingen i pengemængden den fordel, at man kan bortvejre indtrykket af, at Fællesskabets monetære politik udelukkende sigter mod prisstabilitet. I den forbindelse skal det endnu en gang understreges, at ECB i henhold til artikel 105, stk. 1, andet punktum, skal støtte de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet.

5.5.5. ØSU er sig imidlertid bevidst, at anvendelsen af et pengemængdemål også kan være behæftet med problemer. På baggrund af de pågående innovationer på de finansielle markeder og de stadigt større kapitalbevægelser kan det ikke udelukkes, at der rammes ved siden af det opstillede pengemængdemål. Dette kunne stille den Europæiske Centralbank over for alvorlige problemer. Skulle den nemlig af hensyn til sit omdømme holde fast ved et for restriktivt sat pengemængdemål, ville den risikere at bremse væksten. Hvis den omvendt ikke handlede, kunne det blive tolket som stabilitetstruende af markedet. Skal der dæmmes op for sådanne problemer, er det afgørende vigtigt, at den samlede pengeefterspørgsel i Europa er mere stabil - eventuelt som følge af et relativt mindre omfang af valutasubstitution - end de enkelte EU-regioners pengeefterspørgsel. Når denne forudsætning er opfyldt, vil der være fornuft i at operere med et mål for pengemængden. ØSU opfordrer derfor EMI til at intensivere sine analyser af stabiliteten i pengeefterspørgslen i det fremtidige monetære samarbejde. Rapportens resultater bør bruges til at lægge et fundament under EMI's pengepolitiske koncept.

5.6. Valutaomlægningen bør først og fremmest gennemføres således, at princippet om konkurrenceneutralitet tilgodeses. Det gælder såvel ved fastlæggelsen af mål og strategier som ved udformningen af de pengepolitiske instrumenter. Dette indebærer med hensyn til centralbankens forsyning af banksektoren med likviditet, at alle private banker uanset størrelse skal have direkte adgang til ECB's midler. En begrænsning af ECB's aktiviteter til markedsoperationer vil stille de mindre pengeinstitutter ringere. Et af problemerne består i, at de mindre pengeinstitutter, som ikke opererer aktivt på pengemarkedet, får vanskeligheder med at placere overskydende midler i tilfælde af en for stor tildeling ved en udbudsprocedure. Dette problem opstår ikke, hvis der er mulighed for refinansiering med »standing facilities«. I så fald er det det enkelte pengeinstitut, der afgør, om det vil dække sit behov med centralbankpenge, og i givet fald hvornår. Hvis målet er en tættere styring af pengeforsyningen, må refinansiering i centralbanken imidlertid være underlagt kvoter; af hensyn til en konkurrenceneutral refinansieringspolitik bør refinansieringssatsen derfor ikke ligge væsentligt under markedsrenten.

6. Medlemsstater »Med dispensation«: økonomiske aspekter og monetært samarbejde

6.1. Indførelsen af den fælles valuta vil betyde, at EU-landene vil blive delt i to grupper bestående af henholdsvis de lande, der er i stand til at deltage i ØMU'en, og de øvrige. Det vides endnu ikke med sikkerhed, hvilke lande der vil være »dispensationslande«, og det vides heller ikke, om de to lande, der hidtil har taget forbehold (Danmark og Storbritannien), vil fastholde forbeholdet. Det er alligevel interessant at undersøge visse spørgsmål vedrørende de forskellige landegruppers stilling og deres indbyrdes relationer.

6.2. Der er redegjort indgående for den fælles valutas fordele for de deltagende lande i rapporter og udtalelser udarbejdet af Kommissionen, Rådet, Europa-Parlamentet og ØSU samt i en lang række rapporter, taler og afhandlinger. Når der ses bort fra ØMU'ens modstandere, er der nu generel enighed om følgende aspekter:

- højere prisstabilitet i gennemsnit i alle EU-lande;

- generelt fald i transaktionsomkostningerne og udgifterne til kurssikring;

- øget prisgennemsigtighed mellem de enkelte lande;

- lavere udgifter til administration og regnskabsføring (bortset fra etableringsomkostninger);

- stimulering af vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse;

- muligheden for, at euro bliver en reservevaluta.

6.2.1. De lande, der ikke deltager i ØMU'en, kan ikke nyde godt af disse fordele og vil dermed blive stillet ringere end de deltagende lande. Der er således en reel fare for et »Europa med to hastigheder«. Ikke-deltagelse i ØMU'en skal altså udgøre en »overgangsperiode«, således som Kommissionen har påpeget (). Jo kortere denne periode bliver, jo mere begrænsede vil konsekvenserne være. ØSU kan kun være enig i dette synspunkt. Hvis dispensationslandene indirekte »tvinges« til hurtigst muligt at tilslutte sig ØMU'en, vil dette uden tvivl være en tilskyndelse til at sanere den nationale økonomi. ØSU advarer dog mod alt for letkøbte og forenklede ræsonnementer: den økonomiske situation i adskillige lande tyder ikke på afgørende fremgang på kort sigt, og økonomisk sanering er en ubestridelig nødvendighed, helt uafhængigt af tiltrædelsen til ØMU'en.

6.3. Det indre marked har gjort fremskridt, og EU-institutionerne har gjort, hvad der står i deres magt for at fremme væksten. Alligevel står det stadig tilbage at løse problemerne med hensyn til beskæftigelsen og forbedringen af konkurrenceevnen. Konjunkturudviklingen og fremtidsudsigterne for Europa indbyder ikke til optimisme med hensyn til en forhøjelse af strukturfondsmidlerne eller en videreførelse af støttepolitikkerne generelt. På den baggrund må det forventes, at den ofte foreholdte »solidaritet« ikke kan skabes gennem en politik baseret på yderligere støtte. De enkelte lande må derfor udøve øget »selvdisciplin« og i højere grad end tidligere »stå på egne ben«.

6.4. Udvidelsen af EU med de lande, der allerede har ansøgt om optagelse, eller som vil gøre det - og hvoraf adskillige sandsynligvis ikke vil være i stand til straks at deltage i ØMU'en - er et andet alvorligt problem. Hvis dispensationslandene endnu ikke er blevet medlem af ØMU'en ved optagelsen af de nye medlemslande - som heller ikke deltager - vil disse lande tilsammen udgøre en stor gruppe, der står uden for ØMU'en. Der vil i så fald ikke længere være tale om et Europa med to hastigheder, men om to forskellige grupper af EU-lande, for hvem begrebet »Europa« ikke har samme betydning. Det frembyder politiske faremomenter, som vil overgå de i sig selv alvorlige økonomiske risici.

6.5. Ud over ulemperne skal der peges på nogle fordele for dispensationslandene. De vil kunne drage nytte af erfaringerne fra de kernelande, der er med fra starten. Selv om ØMU'en forberedes meget omhyggeligt, vil indførelsen af den nye valuta og ECB's gennemførelse af den fælles monetære politik ikke være helt uden problemer. Det kan oven i købet vise sig at være en fordel at have længere tid til at opfylde konvergenskriterierne. En for hastig tilnærmelse til Maastricht-traktatens mål uden hensyn til de særlige strukturelle forhold i det pågældende land kan føre til et fald i efterspørgslen, med negative konsekvenser for arbejdsmarkedet (); ved en gradvis nedbringelse af de strukturelle budgetunderskud vil disse negative konsekvenser være langt mindre sandsynlige. En gradvis nedbringelse af de strukturelle budgetunderskud og den dermed følgende reduktion af den offentlige gældskvote kan tænkes at føre til en nedsættelse af den risikopræmie, der indgår i renten. Indtjeningsevnen vil desuden påvirkes i gunstig retning af forventningerne om lavere inflation. Den deraf følgende vækstimpuls vil sandsynligvis på kort sigt rigeligt opveje den nedgang i efterspørgslen, som følger med genopretningspolitikken. Endelig kan de ikke-deltagende lande stadig gribe til valutakursjusteringer, hvilket kan være en fordel i tilfælde af forskelle i produktivitetsudvikling.

6.6. Dispensationslandenes særlige situation stiller krav om, at de monetære relationer mellem de to grupper af medlemsstater reguleres. Der er primært tre forudsætninger, som skal være opfyldt i en sådan ordning: det indre marked skal fortsat kunne fungere gnidningsløst, kursforholdet mellem den nationale og den fælles valuta skal være så stabilt som muligt, og ordningen skal lette de ikke-deltagende landes overgang til den fælles valuta på mellemlang sigt.

6.7. ØSU går ind for en valutakursmekanisme, der ligesom EMS'en binder de ikke-deltagende landes valutaer til den fælles valuta. Det forudsætter, at dispensationslandene fører en streng anti-inflationspolitik og en veldisciplineret finanspolitik. Kun under denne forudsætning bør den fremtidige ECB om nødvendigt og i samarbejde med dispensationslandenes centralbanker intervenere på markedet for at støtte kurspariteterne. I takt med at dispensationslandene kan notere fremskridt i konvergenstallene, bør deres valutaer have ret til at indtræde i et gradvist snævrere bånd omkring EU-valutaens centralkurs. Med henblik på senere at kunne indtræde i Den Monetære Union vil det være i dispensationslandenes egen interesse at opfylde valutakurskriteriet i den form, der er beskrevet i punkt 2.6.1. Fordelen ved en sådan fleksibel fremgangsmåde er efter ØSU's mening, at man gennem indsnævringen af båndene på markedet kan teste, om en valuta er stærk nok til at deltage i Den Monetære Union.

6.8. En sådan aftale vil ikke være uden risiko for den fælles valuta. Som nævnt i punkt 4.4 kan en stærk fælles valuta gøre det nødvendigt at intervenere på valutamarkedet for at støtte de svage valutaer. Den deraf følgende udvidelse af pengemængden i ØMU'en kan medføre et inflationspres. Derfor bør en aftale mellem ØMU'en og dispensationslandene omfatte muligheden for at devaluere centralkurserne.

7. Den sociale dialog og implikationerne for arbejdsmarkedet i Den Monetære Union

7.1. Formålet med oprettelsen af Den Monetære Union er at styrke det indre marked. Dette er særlig vigtigt i lyset af de seneste års svage vækst- og beskæftigelsesudvikling i EU. Stigningen i den strukturelle ledighed er et af de alvorligste sociale problemer i Europa. Siden 1980 har udviklingen i EU's beskæftigelse haltet langt bag efter de øvrige industrilande, som EU normalt sammenligner sig med. I årene 1980-1994 var stigningen i beskæftigelsen i Europa gennemsnitligt 1,25-0,85 procentpoint lavere end i USA og Japan, og afstanden synes at vokse. Her skal det tages i betragtning, at beskæftigelsesvæksten i Japan blev kraftigt bremset af den strukturkrise, der satte ind i 1990. EU's gennemsnitlige ledighed i 1994 var 11,5 % og dermed lå 5,4 procentpoint over ledigheden i USA og 8,4 % over ledigheden i Japan. Der er ikke udsigt til en hurtig bedring i beskæftigelsessituationen. Ifølge en arbejdsmarkedsundersøgelse fra OECD () er stigningen i beskæftigelsen lavere i EU end i USA og Japan såvel inden for erhvervsservice som inden for højteknologisk produktion (computere, rumteknologi, genteknologi etc.). På baggrund af disse udviklingstendenser må alle politisk og samfundsmæssigt ansvarlige parter satse på at opnå de beskæftigelsesmæssige forbedringer, der forventes af Den Monetære Union.

7.2. Den stigende arbejdsløshed må ifølge Kommissionens hvidbog og ovennævnte arbejdsmarkedsundersøgelse fra OECD først og fremmest tilskrives det stigende skatte- og afgiftstryk på arbejdsindkomsterne og den afdæmpede vækst i investeringer og innovation. Selvom det ikke er empirisk påvist, at stigende lønomkostninger har en negativ indvirkning på beskæftigelsesudviklingen, således som det ofte postuleres, kan det i en tid med stigende kapitalmobilitet ikke afvises, at arbejdskraftomkostningerne (især når de forværres af valutakursudsving, som ikke er begrundet i realøkonomiske forhold) er en faktor af stadig større betydning i den internationale konkurrence. På den anden side er der ingen tvivl om, at på mellemlang og lang sigt kan en tilstrækkelig beskæftigelsesfremgang kun sikres gennem en høj innovations- og investeringsaktivitet. Desværre ligger industriens faste bruttoinvesteringer i EU under niveauet i de lande, som EU konkurrerer med på verdensmarkedet. Mens disse investeringer i perioden 1980-1994 gennemsnitligt steg med 3,3 % i USA og med 5,6 % i Japan, steg de i EU med kun 2,0 %. Der er således fare for, at Europa bliver koblet af vækstudviklingen i resten af verden.

7.2.1. Svaret på den aktuelle vækstafmatning og de voksende ledighedstal kan efter ØSU's opfattelse ikke være at udsætte starten på Den Monetære Union, men derimod at iværksætte en politik, der forener hensynene til budgetdisciplin, økonomisk vækst og beskæftigelse, med afsæt i oplæggene i hvidbogen om »Vækst, beskæftigelse, konkurrenceevne - Udfordringer og veje ind i det 21. Århundrede«. ØMU'en bør ikke gennemføres som et blot og bart stabilitetsprojekt løsrevet fra de makroøkonomiske sammenhænge. Lige så nødvendig som etableringen af en stabilitetszone er skabelsen af fremtidssikrede arbejdspladser og bekæmpelsen af ledigheden.

7.3. I betragtning af de alvorlige arbejdsmarkedsproblemer i EU skal ØSU endnu en gang henvise til de retningslinjer for en strukturel reform af arbejdsmarkedet, der blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Essen i 1994. Der er tale om at:

- forbedre arbejdsstyrkens chancer for at få beskæftigelse gennem fremme af investeringer i erhvervsuddannelse;

- øge vækstens evne til at skabe job (beskæftigelsesintensiteten);

- reducere de ikke-lønmæssige arbejdskraftomkostninger;

- styrke arbejdsmarkedspolitikkens effektivitet;

- styrke foranstaltningerne over for grupper, der er særlig ramt af ledigheden.

7.3.1. I konklusionerne fra topmødet i Essen opfordres medlemsstaterne til at fremlægge programmer til gennemførelse af disse foranstaltninger. ØSU beklager, at kun få lande indtil nu har fulgt denne opfordring. Det påpeger, at EU bør påse, at de beskæftigelsesfremmende foranstaltninger iværksættes. Efter ØSU's opfattelse skulle det ligesom på det finanspolitiske område være muligt at indgå en særlig aftale, som forpligter medlemsstaterne til at betale en »beskæftigelsesbod« i tilfælde af manglende gennemførelse af fælles arbejdsmarkedsinitiativer.

7.4. Ud over de i punkt 7.3 nævnte løsninger er der andre muligheder for beskæftigelsesinitiativer på EU-plan. Efter ØSU's opfattelse bør det f.eks. overvejes, om strukturelle omlægninger af skattesystemet og bidragsordningerne ville kunne bidrage til opnåelse af fuld beskæftigelse.

7.5. Indførelsen af Den Monetære Union i Europa vil også ændre lønpolitikken. ØSU påpeger, at de frie overenskomstforhandlinger mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, der praktiseres med gode resultater i mange medlemsstater, fortsat skal være et vitalt element i europæisk økonomi. Den stigende integration af arbejdsmarkederne, der følger med Den Monetære Union, gør det desuden nødvendigt at traktatfæste retten til at danne fagforeninger på tværs af grænserne.

7.6. Indførelsen af den fælles mønt indebærer, at lande, der deltager i Den Monetære Union, ikke længere kan benytte sig af valutakursjusteringer som middel til at foretage en tilpasning til strukturbetingede forvridninger eller eksogene stød. Uden muligheden for at devaluere lægges byrderne ved strukturtilpasningen i første række over på lønningerne og priserne. Et nyligt eksempel i Europa er Finland. Efter åbningen af Østeuropa og Sovjetunionens omdannelse til Statssamfundet af Uafhængige Stater (SNG) faldt Finlands eksport med ca. 20 %. Hvis man ikke under indtryk af disse begivenheder havde nedskrevet den finske mark drastisk, havde den finske eksportindustri næppe kunnet tilpasse sig til de nye rammevilkår.

7.6.1. Eksogene stød vil, givet en forværret lønkonkurrenceevne, have dramatiske følger for vækst og beskæftigelse. Herudover vil et øget mål af arbejdskraftmobilitet i og mellem EU-landene være nødvendigt. Med henblik på fremme af arbejdskraftens mobilitet slår ØSU til lyd for finansiel støtte til tiltag, som øger incitamentet til at søge job i et andet EU-land, f.eks. sprogkurser. Det skal også bemærkes, at tegning af tillægspensionsforsikring i udenlandske virksomheder gang på gang har vist sig at være en hindring for mobilitet. En i det mindste delvis harmonisering af pensionsaftaler i EU-regi er derfor ønskelig. Mobilitet må på den anden side naturligvis heller ikke forårsage strukturproblemer på arbejdsmarkederne.

7.7. Den nye epoke, der nu indledes, er en god anledning til at reformere den økonomisk-politiske beslutningsproces. I særdeleshed ønsker ØSU at blive inddraget mere direkte i fastlæggelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, som en gang om året vedtages af Rådet af økonomi- og finansministre. Dette forekommer rimeligt i betragtning af, at der skal fastsættes et grundlæggende regelsæt, som skal danne rammen om den fremtidige europæiske lønpolitik. ØSU er overbevist om, at det som repræsentant for et spektrum af interessegrupper kan yde et nyttigt bidrag til løsningen af fundamentale politiske spørgsmål i den fremtidige monetære enhed, EU vil udgøre. I den forbindelse henvises udtrykkeligt til de krav, som ØSU har fremsat i sin udtalelse af 26. april 1995 om »Regeringskonferencen i 1996 - Det Økonomiske og Sociale Udvalgs rolle«.

8. Informationsformidlingsindsatsen

8.1. De bekymringer, som de praktiske sider af indførelsen af den fælles mønt giver anledning til, kan kun bortvejres gennem en effektiv informationsformidling, der tager afsæt i tidligere erfaringer. Indtil nu er det imidlertid kun få medlemsstater, der har afsat et budget til formidling af information om den forestående omstilling til euroen. Objektivitet, klarhed, gennemskuelighed, psykologi og orientering må være kerneordene i denne sammenhæng.

8.1.1. Fra 1. januar 2002 vil eurosedler og -mønter blive sat i omløb jævnsides med de eksisterende sedler og mønter. Den endelige overgang til euro vil da ske inden for 6 måneder. En afgørende forudsætning for, at denne omstilling kan ske planmæssigt, er, at befolkningen forudgående tilgodeses med de nødvendige oplysninger.

8.2. De hidtidige erfaringer må inddrages

8.2.1. Frankrigs erfaringer med overgangen fra »franc germinal« til den nye »franc Pinay« er lærerige. Den 1. januar 1960 fandt omlægningen sted fra den gamle franc til den nye franc, hvor en ny franc omregnet svarede til 100 gamle franc. Selv nu, 35 år efter omlægningen, er der stadig mange franskmænd der regner i gamle franc, ja det forekommer endog stadig i medierne. Det skal bemærkes, at der i året 1959 ikke blev truffet nogen specielle foranstaltninger med henblik på forudgående informering om omstillingen. I 1960, dvs. året hvor omlægningen pågik, blev det anbefalet de handlende ved siden af prisen i nye franc at angive den tilsvarende pris i gamle franc. I 1961 blev prisskiltning i nye franc gjort lovpligtig, medens pligten til at angive modværdien i gamle franc bortfaldt.

8.2.1.1. Det konstateres, at befolkningen ikke forudgående blev forberedt på denne omlægning. Der var således ikke tilrettelagt nogen forudgående informationsindsats. Forud for den 1. januar 1960 var der ikke nogen særlig information i omløb, som kunne orientere forbrugeren om den forestående omlægning og dens konsekvenser. Her må man imidlertid huske på, at den mediebaserede informationsformidling ikke var særlig udviklet på daværende tidspunkt, og at der ikke påhvilede bankerne, de offentlige forvaltninger og undervisningsvæsenet nogen pligt til at videreformidle et klart budskab til befolkningen forud for møntreformen. Set i bakspejlet synes de meget få foranstaltninger, der blev sat i værk for at vænne folk til tanken om denne møntreform, snarere at have opfordret til at tage det stille og roligt end at formidle en effektiv information. At omstillingen fra gamle til nye franc var en ukompliceret proces har også virket fremmende på passiviteten. Det kan konstateres, at forbrugeren, når han står over for en kompliceret omregningssats, meget hurtig etablerer sin egen omregningsskala ud fra nogle få forankringspunkter i den ny valuta. Når omregningssatsen er simpel (in casu bortkastning af to nuller), gælder det modsætningsvis, at forbrugeren ikke gør sig anstrengelser for at vænne sig til den nye værdi, specielt ikke når det gælder beløb af størrelsesordener, som han normalt ikke kommer ud for.

8.2.1.2. Når den franske regering ikke fandt det nødvendigt med en yderligere efterfølgende oplysningsindsats skyldes det utvivlsomt, at omregningen var så nem at foretage. Set i bakspejlet forekommer det, at der netop af den grund havde været behov for ledsageforanstaltninger.

Visuelle budskaber

Reklameplakater, forretningernes udstillingsvinduer, aviser og oplysningspjecer kunne have tjent som effektive informative medier.

Information via radio

I 1960 havde ikke ret mange husstande fjernsyn, hvorfor radioen ville have været det oplagte medie til at formidle mere information om ændringen.

Oplysning i skolerne

Børn og unge kunne af deres lærere være bevidstgjorte om omlægningen og kunne herved have videreformidlet budskabet i hjemmet netop i en epoke, hvor familien var mere sammentømret end i dag.

Oplysningskampagne med de økonomiske aktører som formidlende instanser

Arbejdsgivere, bankfolk, den offentlige administration ... kunne i højere grad have været ansporet til at deltage i formidlingen af budskabet.

8.2.2. De britiske og irske erfaringer med overgangen til decimalsystemet viser et helt andet billede.

8.2.2.1. Overgangen til decimalsystemet i Storbritannien i 1971 skete på 5 dage. Perioden, hvor begge møntværdier havde status som lovligt betalingsmiddel, var kun på 5 dage. Når denne operation lykkedes så godt, skyldes det, at der i fire år forud for omlægningen blev sat massivt ind med oplysning, undervisning og vejledning.

8.2.2.2. I Irland skete overgangen til decimalsystemet synkront og er et skoleeksempel på en vellykket oplysningskampagne. Der blev gennemført en intensiv oplysningsindsats for at sikre, at offentligheden var velforberedt på overgangen til decimalmønten.

8.2.2.3. I 1971 blev en »folkepjece om decimalmøntsystemet« omdelt gratis til alle husstande i landet. Pjecen gav i kortfattet form elementær vejledning i, hvordan man skulle bruge decimalmøntenheden i de daglige indkøb. Den gav oplysning om de nye mønter, om hvordan man skrev og udtrykte beløbene i decimalmøntenheden, om brug af check og pengesedler og om dobbelt prisskiltning. Den indeholdt også en omregningstabel for priserne på gængse varer. I reklameindsatsen rettet til befolkningen blev der gjort brug af presse, radio og fjernsyn, ligesom busser blev brugt som reklamemedier; desuden var der reklameplakater i gaderne overalt i landet. Der var to overordnede mål med denne kampagne: for det første henledte den befolkningens opmærksomhed på, at man skulle læse »folkepjecen om decimalmøntsystemet«, for det andet rummede den i en meget enkel form en folkelig oplysning, der havde til formål at forberede befolkningen på den forestående ændring.

8.2.2.4. Radio- og fjernsynsprogrammerne bestod i:

- et antal indslag i radio og fjernsyn med deltagelse af en minister, som gav oplysninger samt råd og vejledning om de forskellige sider af det nye system,

- en række korte vejledningsprogrammer produceret af RTE og transmitteret via radio i januar 1971 samt

- en serie på tre korte vejledende programmer produceret af RTE og transmitteret i fjernsynet. Disse fjernsynsprogrammer blev genudsendt flere gange i de sidste 3 uger forud for overgangen til decimalmøntenheden.

8.2.2.5. En særlig indsats blev rettet mod ældre og handicappede. Repræsentanter for kvindeorganisationer, diskussionsklubber mv. modtog orientering af udsendte fra regeringen. Herved kunne de på deres side videreformidle elementære oplysninger om de forestående ændringer til deres forskellige foreninger over hele landet.

8.2.3. En gennemgang af de indhøstede erfaringer viser, at der er behov for at køre en storstilet oplysningskampagne, der er specielt skræddersyet til europroblematikken, for at sikre, at befolkningerne er velforberedte på møntskiftet. Kampagnen bør også følges op med ledsagetiltag for en begrænset periode.

8.3. En vellykket omlægning forudsætter, at oplysningsforanstaltningerne sætter borgerne (bankfolk, administrationer, arbejdsgivere, arbejdstagere, forbrugere, pædagoger, kernefamilien ...) i brændpunktet, intensiveres over tid og sikrer en kaskadeeffekt i relationerne mellem de forskellige brugere af penge.

8.3.1. Der skal ske en generel afklaring af konsekvenserne af euroens indførelse. Man skal i første række fjerne enhver tvivl, som borgerne måtte nære med hensyn til et eventuelt tab af »national identitet« og afgivelse af suverænitet samt øget arbejdsløshed, prisforhøjelser ... Der skal altså formidles enkle og praktiske oplysninger i modsætning til den information, der blevet givet under folkeafstemningerne om Maastricht-traktaten.

8.3.2. Undersøgelser viser, at borgerne i det store og hele stiller sig ganske positivt til indførelsen af den fælles valuta, men uden undtagelse efterlyser informationer. Det fremgik af de rundbordssamtaler, Kommissionen organiserede den 22. til 24. januar 1996, at ældre, husmødre og bevægelseshæmmede er de befolkningsgrupper, som vanskeligst lader sig overbevise om, at det er vigtigt at indføre euroen og nødvendigt at bruge den. Disse grupper benytter udelukkende penge som et betalingsmiddel og har kun sjældent behov for at veksle til fremmed valuta i modsætning til f.eks. mange erhvervsdrivende. Alt afhænger faktisk af den enkeltes berøringsflade med de finansielle kredsløb.

8.3.3. Hvor hurtigt borgerne vil kunne tilpasse sig det nye system, afhænger af, hvor let eller vanskelig omregningen fra national valuta til euro er. For at omregne f.eks. franske franc til euro skal der formodentlig divideres med 7. Det er altså et regnestykke, som svarer nogenlunde til omregningen fra belgiske til franske franc. Erfaringerne viser, at franskmænd, der har boet mange år i Belgien, bliver ved med at omregne til den valuta, de er vokset op med. Da omregningen fra franske franc til euro forventes også at være enkel, er der risiko for, at man løber ind i det før omtalte passivitetsproblem. For hvert land vil omlægningen have sin egen karakter, og den kan være mere kompliceret end ovenstående.

8.4. Tilgangen vil variere alt efter, hvor hyppigt en given købstransaktion foretages. Der må skelnes mellem tre former for køb: meget hyppige køb i hverdagen (fødevarer, aviser, benzin ..., meget sjældne køb (bil, hus ... og en mellemkategori (beklædning, indretningsgenstande, husholdningsapparater ...).

8.4.1. Ved hverdagskøb og meget sjældne køb vil omlægningen til euro ikke volde større problemer. Ved førstnævnte vil husmoderens indkøbsvaner (køb af de samme produkter gang på gang) bevirke, at hun hurtigt mestrer den nye værdiskala, eftersom hun ikke vil skulle ændre sit forbrugsmønster.

8.4.2. Ved sidstnævnte købes et givet produkt så sjældent, at forbrugeren hverken bygger på vaner eller en referenceramme, når han planlægger købet. I den forbindelse vil brugen af den nye valuta ikke medføre de helt store problemer. Forbrugeren vil først lægge sig fast på dette eller hint produkt efter at have foretaget en undersøgelse på købstidspunktet, og dermed i den valuta, der er gyldigt betalingsmiddel på købstidspunktet.

8.4.3. Når det gælder mellemkategorien af køb, vil forbrugeren i højere grad tendere til at foretage en omregning for at kunne støtte sig på den kendte værdiskala og hidtidige forbrugserfaringer og for bedre at kunne sammenligne priserne og udnytte fordelene ved konkurrencen.

8.4.4. Informationsindsatsen under omlægningen til euroen skal altså tage særligt hensyn til dette aspekt ved at bygge bro over det relativt lange tidsrum mellem køb af mellemkategorien, idet priserne på disse produkter synliggøres på en let forståelig måde. Dermed vil forbrugerens referenceramme ikke dannes på grundlag af faktiske køb, men på grundlag af den bevidsthed, han får om prisniveauet for disse produkter. I alle de tilfælde, der er omtalt ovenfor, skal der gennemføres en kontrol for at undgå hemmelige prisstigninger, da konkurrencen muligvis ikke i sig selv vil være tilstrækkelig til at hindre sådanne stigninger.

8.5. Hvis den langsigtede, forberedende informationsindsats skal være effektiv, bør den begynde allerede nu og senest i år 2000. Valget af denne dato har stor psykologisk betydning: årtusindeskifte - valutaskifte. For at informationsindsatsen kan få den rigtige plads i den tidsplan, der er fastlagt i traktaten, bør den indledes massivt et år efter Den Monetære Unions faktiske lancering (indførelse af euroen, uigenkaldeligt fastsatte vekselkurser) den 1. januar 1999.

8.5.1. Denne frist ville give bankerne og administrationerne den fornødne tid til at tilpasse deres drift til den nye mønt. Den tillægsbyrde, en informationspligt indebærer, skulle derfor være økonomisk acceptabel.

8.5.2. Den forberedende informationsindsats bør ophøre pr. 31. december 2001, dvs. dagen før euroen bringes i omløb, hvorefter ledsageforanstaltningerne tager over.

Tidsplan for informationsindsatsen

>START GRAFIK>

>SLUT GRAFIK>

8.5.3. Den forberedende informationsindsats skal ske via de førnævnte formidlende instanser og integreres i bestemte scenarier, som bør forudses.

8.6. Forberedelse via de formidlende instanser

8.6.1. Informationsindsatsen skal formidles på det decentrale plan, der er bedst egnet til at kommunikere effektivt med de økonomiske aktører og borgerne. Den skal tilpasses brugernes specifikke behov (forbrugere, skatteydere, lønmodtagere, arbejdsløse, modtagere af overførselsindkomster, vælgere, små erhvervsdrivende, handlende osv.). Det forekommer af største betydning, at de formidlende instanser ikke inddrages isoleret, men at man i stedet sikrer en optimal udnyttelse af deres indbyrdes relationer, så man kan forstærke virkningen af informationsindsatsen ved at skabe en »kaskadeeffekt«.

8.6.2. Administrationen skal således informere bankmanden, der igen informerer kunden, som derefter informerer ...

a) Administrationer

Alle meddelelser eller blanketter til udfyldning, som den nationale administration udsender, og som indeholder beløbsangivelser, bør gøre læseren opmærksom på omlægningen. Begrebet »administration« skal i den forbindelse også omfatte de sociale myndigheder, der ofte spørges til råds, postvæsenet, skattemyndighederne, politiet, domstolene, handelskamrene og de lokale myndigheder.

b) Arbejdsgivere og arbejdstagere

Hver enkelt virksomhed bør bidrage til personalets skoling, både med egne midler og med støtte udefra, det være sig fra staten eller EU. Arbejdstagerorganisationerne kan yde en effektiv informationsindsats via deres uddannelsesprogrammer.

c) Medarbejdere i detailhandelen

Disse medarbejdere fortjener særlig opmærksomhed. Køberne henvender sig i vidt omfang til kassepersonalet for at få prisoplysninger. Man må sikre en intensiv, forudgående information af dette personale.

d) Bankfolk

Kreditinstitutternes personale skal have en mere indgående skoling, da de ansatte ikke blot skal sætte sig ind i det nye system af hensyn til deres arbejde, men også og især for at kunne informere kunderne.

e) Pædagoger

Der skal ydes en særlig indsats i skolerne, navnlig over for de yngste, som endnu ikke omgås penge, og for hvem euroen vil være den første og »rigtige« nationale valuta. For de ældre elever skal læreren tilpasse eksemplerne og øge mængden af dem. Regneøvelser, hvor der opereres med varepriser, skal udtrykkes i euro.

En oplysningskampagne i skoler, gymnasier o.lign. bør generelt organiseres via EU-støttede programmer (f.eks. LEONARDO). Med EU-støtte kunne man også tilskynde skolerne til at kræve, at interne økonomiske transaktioner (betaling for fotokopier, undervisningsmaterialer, mad og drikke samt lejlighedsvise salgsaktioner til finansiering af en skolerejse eller en udflugt) skal foregå i euro. Samme type EU-støtte kunne opmuntre til udskrivning af en europæisk pris for det bedste forslag til information om overgangen til euro. Kun skolerne skulle kunne deltage i konkurrencen, og vinderen skulle modtage en præmie.

f) Forbrugerorganisationer

Disse kan fungere som et effektivt mellemled mellem de offentlige myndigheder og forbrugerne med henblik på at udbrede enkle og letforståelige informationer. Jo tættere informationen er på forbrugeren, og jo bedre den er tilpasset hans hverdag, desto mere direkte berørt vil forbrugeren føle sig. Alle forbrugerorganisationernes publikationer og tv-udsendelser bør jævnligt tage valutaomlægningen op til behandling.

g) Rejsebureauer

Da indførelsen af euroen vil indebære, at veksling mellem de deltagende landes hidtidige valutaer bortfalder, bør rejsebureauerne tilskyndes til at oplyse turisterne om de fordele, de har af euroen i deres hverdag.

h) Medier

Jacques Delors, tidligere formand for Kommissionen, gav under den franske folkeafstemning om Maastricht-traktaten udtryk for, at informations- og PR-indsatsen i forbindelse med den nye traktat ikke burde være et rent EF-anliggende. Modstanderne af den nye traktat havde derfor ikke svært ved at fremføre ofte usande argumenter for at undergrave Kommissionens indsats på området.

Også her må man tage ved lære af de indhøstede erfaringer. Det er nødvendigt, at Kommissionen investerer både kræfter og penge i informationsformidlingen i forbindelse med overgangen til den nye mønt, selv om det ideelle informationsniveau nødvendigvis må være så tæt på borgeren som muligt. Kommissionens indsats kan antage forskellige former: vedtagelse af ansporende meddelelser, tekster, der er bindende for medlemsstaterne, målrettede finansieringsprogrammer, ... Behovet for en kommissionsindsats på området skyldes ikke, at medlemsstaterne fralægger sig ansvaret, men at kun Kommissionen er i stand til at sikre den fornødne koordination.

Hvorvidt omlægningen til euro bliver en succes, afhænger af en informationsindsats, som skal samordnes medlemsstaterne imellem. Denne koordinering indbefatter et krav om, at ensartede informationer formidles samtidig, ikke alene i de forskellige lande, der skal deltage i den fælles valuta, men også i dispensationslandene.

Kommissionen bør derfor planlægge incitamenter til både den skrevne og den audiovisuelle presse. Kommissionen kunne overveje at foreslå en national foranstaltning med henblik på at tilskynde den skrevne presse til at bringe en »countdown« indtil omlægningsdatoen. Man kunne også tilskynde producenterne af TV-spil til at udtrykke gevinsterne i euro.

Tilsvarende bør telekøbsindslag anføre prisen i begge valutaer og derefter meget hurtigt gå bort fra at anføre den nationale valuta og nøjes med prisangivelsen i euro.

Endelig bør der opfordres til, at priserne i forbindelse med alle former for reklamer (tv, plakater, radio, aviser) anføres i euro.

8.6.3. Det Økonomiske og Sociale Udvalg kan være en glimrende kanal til formidling af et sådant program til fremme af euroens indførelse, som Kommissionen netop har lanceret.

8.7. Forberedelse i form af dobbelt beløbsangivelse

8.7.1. Dobbelt beløbsangivelse, der synes at være én af betingelserne for at tilvænne forbrugerne, kan have en skolende funktion. For at tage hensyn til de særlige forhold på de nationale markeder bør reguleringen ske i nationalt regi i overensstemmelse med nærhedsprincippet. Dobbelt beløbsangivelse bør anvendes i alle almindelige situationer, hvor der foretages pengetransaktioner.

8.7.2. Dobbeltskiltning af salgspriser vil sige, at hver gang en pris udtrykkes i den nationale valuta, skal modværdien i euro angives ved siden af. Denne foranstaltning vil indebære, at der på samme prisskilt for hvert produkt skal angives 4 værdier. Direktivet, der kræver, at både prisen pr. solgt enhed og prisen pr. måleenhed anføres, træder jo i kraft i 1997. Dette vil volde problemer, hvad angår såvel læseligheden som den praktiske gennemførelse.

8.7.2.1. I Frankrig, hvor man siden den 1. september 1985 har skullet angive priserne pr. salgsenhed og pr. måleenhed for præemballerede produkter, der sælges i forretninger på over 120 m², viser erfaringerne, at de franske forbrugere uden vanskeligheder har vænnet sig til at læse to priser. Den omstændighed, at der forekommer flere priser på et skilt, synes ikke at genere forbrugerne, hvortil kommer, at kravet om angivelse i to valutaer kun vil gælde i 2½ år.

8.7.2.2. Personer og værktøjer, der operer med tal i form af salgspriser, skal henholdsvis uddannes og omstilles. Som allerede nævnt skal kassepersonalet på forhånd skoles, så det bliver i stand til at besvare de forskellige spørgsmål, kunderne givet vil stille. Kasseapparaterne skal omstilles, så de på bonen kan angive begge priser, i det mindste for totalens vedkommende. For at undgå, at kasseapparaterne skal omstilles flere gange, kunne man allerede på det tidspunkt, hvor den dobbelte prisskiltning træder i kraft, tillade, at kassebonen anfører alle priserne i euro, men totalsummen i begge valutaer. Indtil euroen bringes i omløb pr. 1. januar 2002, vil forbrugerne således i praksis skulle betale beløbet, der angives i både national valuta og euro, med den nationale valuta. Denne fremgangsmåde udmærker sig ved, at man ikke vil skulle foretage endnu en større omstilling af kasseapparaterne, når perioden med dobbelt prisskiltning ophører, dvs. den 30. juni 2002. Det vil være tilstrækkeligt at annullere den operation, der består i at beregne og angive totalen i den nationale valuta, hvorefter totalen kun angives i euro.

8.7.3. For at forbrugeren kan vænne sig til priserne, der er omregnet til euro, er det påkrævet, at han kan se forholdet mellem det, han tjener, og det, han giver ud. Hans købekraft ændres ikke som følge af euroens indførelse, men det skal han kunne forvisse sig om. Der bør derfor vedtages en bindende EU-akt, som kræver, at lønsedlerne angiver lønnen i både national valuta og euro fra det øjeblik, hvor den dobbelte prisskiltning i forretningerne træder i kraft.

8.7.4. Man må være særlig opmærksom på dobbeltangivelse i forbindelse med bankydelser:

- kontoopgørelser, hvor debet- og kreditbeløbene skal angives i begge valutaer,

- checks, som ganske vist fortsat skal udtrykkes i national valuta, kunne på bagsiden have en omregningstabel,

- lånedokumenter, hvor beløbene skal angives i begge valutaer,

- dokumenter i tilknytning til værdipapirer, som bør anføre beløbene i begge valutaer,

- seddelautomater, som skal omstilles, så de kan udstede boner på det hævede beløb og modværdien i euro.

8.7.5. Fra den 1. januar 2002 skal seddelautomaterne være omstillet, så de kun distribuerer euroer, og bonen skal angive modværdien i national valuta indtil den 30. juni 2002. Forbrugere, der måtte ønske at hæve kontanter i den nationale valuta, vil skulle henvende sig i banken. Fra den 1. september 2002 vil kontantautomaterne kun kunne udstede boner, der lyder på det hævede eurobeløb.

8.7.6 Dobbeltangivelse på alle dokumenter fra offentlige myndigheder i bred forstand (jf. ovenfor). På alle former for papirer o.lign. fra skatte- og finansforvaltningen (selvangivelser, stempelmærker, bøder ...) samt socialforvaltningen skal modværdien i euro anføres.

8.7.7. Konsekvenserne af dobbelt beløbsangivelse kan opdeles i to kategorier: tekniske og økonomiske.

8.7.7.1. Dobbelt beløbsangivelse kræver for det første, at talrige apparater omstilles: kasseapparater, seddelautomater ... Dette forudsætter, at der udvikles nyt programmel. I betragtning af, hvor hurtigt programmet forældes, vil programmel, udviklet i 1996 stort set være forældet i år 2002. Det må derfor vurderes, hvornår tidspunktet er inde til at indføre det nye programmel, som er tilpasset de nye forhold og krav, der følger af euroens indførelse.

8.7.7.2. Omkostningerne ved gennemførelsen af den dobbelte beløbsangivelse må ikke ignoreres. Der er tale om udgifter til køb og udvikling af programmel, uddannelse af personale, tab som følge af omregningsfejl (decimalproblemet). For at tilskynde de økonomiske aktører til at træffe de fornødne foranstaltninger med henblik på den dobbelte beløbsangivelse, kunne de offentlige myndigheder indføre skattefradrag for tekniske investeringer, der er nødvendige som følge af omlægningen. Overvæltning af omlægningsomkostningerne på forbrugerne skal begrænses mest muligt.

8.8. De forberedende foranstaltninger, der er nævnt tidligere, skal pr. 1. januar 2002, hvor omlægningen sker, erstattes af kortsigtede ledsageforanstaltninger for en periode på højst seks måneder.

8.8.1. Ledsageforanstaltningerne falder altså sammen med, at euroen for alvor bringes i omløb den 1. januar 2002, og med, at den nationale valuta udgår senest den 1. juli samme år. Den vigtigste ændring i denne »ledsageperiode« vil bestå i »at vende den dobbelte prisskiltning om«. I forberedelsesperioden skal eurobeløbet således supplere prisen i den nationale valuta. I forbindelse med ledsageforanstaltningerne vil euroangivelsen være den primære, mens modværdien i national valuta kun tjener som støtte. Da ledsageforanstaltningerne er en opfølgning af de forberedende foranstaltninger, vil de vedrøre de samme elementer.

8.8.2. Fra den 1. januar 2002 skal lønningerne udbetales i euro, men lønsedlerne vil som en støtte også anføre lønsummen i national valuta. Det vil være obligatorisk at udbetale spillegevinster i euro.

8.8.3. Hvad angår bankydelser, vil der i pengeautomaterne kun kunne hæves euroer. Checks skal udtrykkes i euro, men man kunne bibeholde en omregningstabel for »runde« beløb på bagsiden af checken.

9. Resumé

9.1. ØSU støtter planerne om en Monetær Union i Europa som et væsentligt bidrag til opbygningen af et Europa, der er tættere på borgerne, mere respekteret på internationalt plan og bedre rustet til at skabe arbejdspladser og velstand.

9.2. Af hensyn til gennemsigtigheden i udvælgelsesproceduren skal konvergenskriterierne anvendes entydigt.

9.3. Rådet skal foretage en politisk evaluering af medlemsstaternes resultater for at vurdere, om de kan deltage i ØMU'ens tredje fase. De høje omkostninger, der er forbundet med indførelsen af den nye valuta, kan ikke retfærdiggøres, hvis kun få lande deltager.

9.4. ØSU går ind for, at lande, som kun mangler at opfylde ét ud af de fem kriterier, underkastes en ny vurdering på grundlag af reale konvergenskriterier.

9.5. Omregningskurserne bør fastsættes således, at spekulative forvridninger i forbindelse med overgangen til Den Monetære Union ikke sætter sig varige spor.

9.6. Det vil generelt give bagslag, hvis der bliver mulighed for at sanktionere afvigelser fra konvergenskriterierne med bod, i det omfang de pågældende afvigelser skyldes omstændigheder, som ligger uden for regeringernes indflydelse.

9.7. Hvad angår dispensationslandene, påpeger ØSU, at det vil få negative konsekvenser for Europa, hvis disse lande står uden for ØMU'en i længere tid, specielt når EU udvides med nye medlemslande.

9.8. ØSU går ind for offentliggørelsen af et mål for inflationen i den kommende valutazone. Et »mellemmål« for udviklingen i pengemængden bør være det centrale element i ESCB's pengepolitik. ØSU opfordrer til, at der med henblik på en mere effektiv styring af pengepolitikken indføres et krav om, at der for indlån i private banker deponeres en mindstereserve, der forrentes til en sats tæt på markedsrenten.

9.9. ØSU slår til lyd for, at der bør fastlægges en ramme for de monetære forbindelser mellem den kreds af kernelande, der indfører den fælles valuta straks ved starten af den tredje fase, og de øvrige EU-lande. Det skal sikre et fortsat velfungerende indre marked og et stabilt kursforhold mellem den fælles valuta og de nationale valutaer samt gøre det lettere for dispensationslandene at indføre den fælles valuta på et senere tidspunkt.

9.10. Med henblik herpå støtter ØSU indførelsen af en valutakursmekanisme efter EMS-modellen, hvor den fælles valuta skal fungere som anker.

9.11. I betragtning af den høje strukturledighed ønsker ØSU, at målet om fuld beskæftigelse prioriteres højere i EU's økonomiske politik.

9.12. ØSU minder medlemsstaternes regeringer om de retningslinjer for en strukturreform på arbejdsmarkedet, som blev vedtaget på topmødet i Essen. ØSU beklager, at der hidtil kun er få medlemsstater, som har fremlagt programmer til implementering af de pågældende foranstaltninger.

9.13. ØSU understreger, at de frie overenskomstforhandlinger mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, som man har udmærkede erfaringer med i talrige lande, bør fastholdes som et fundamentalt element i europæisk økonomi.

9.14. Indførelsen af euro vil kræve en række ledsageforanstaltninger for at forberede erhvervslivets aktører og den brede befolkning på valutaomlægningen. De forberedende foranstaltninger og ligeledes de egentlige ledsageforanstaltninger, der skal gennemføres, når euroen for alvor er bragt i omløb, skal differentieres efter målgruppe. ØSU mener, at man bør tage ved lære af erfaringerne i Frankrig (den nye franc), Storbritannien og Irland (decimalsystemet), så borgerne kan forberedes på omlægningen i god tid forinden.

9.15. En optimal omlægning kræver ikke mindst, at der lanceres oplysningsprogrammer. De offentlige myndigheder, arbejdsgivere, arbejdstagere, detailhandelens personale, bankfolk, forbrugerorganisationer og ... Det Økonomiske og Sociale Udvalg har hver deres særlige rolle at spille i denne informationsindsats. Medierne vil selvsagt indtage en nøgleposition, og de bør tilskyndes til at offentliggøre en »countdown« til gavn for den brede befolkning.

9.16. Beløbsangivelse i begge valutaer på prisskilte, lønsedler og skatteopgørelser (national valuta/euro indtil den 1. januar 2002 og euro/national valuta efter denne dag) vil - forudsat der tages skyldigt hensyn til de specifikke forhold på enkeltlandenes hjemmemarkeder - være til stor hjælp for forbrugerne og bidrage til, at folk ikke kommer i vildrede.

Bruxelles, den 26. september 1996.

Carlos FERRER

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT nr. C 18 af 22. 1. 1996.

() KOM(95) 333 endelig udg. af 31. 5. 1995.

() KOM(95) 503 endelig udg. af 31. 10. 1995.

() Jf. M. Falk og N. Funke: »The Stability of Money Demand in Germany and in the EMS: Impact of German Unification«, i Weltwirtschaftliches Archiv 131 (3), side 470-488.

() Se Deutsche Bundesbank, Devisenkursstatistik, maj 1995, Statistisches Beiheft zum Monatsbericht 5, side 84.

() Jf. M. Falk og N. Funke, loc. cit., og J.J.M Kremers og P.D. Lane, »Economic and Monetary Integration and the Demand for Money in the EMS«, IMF Staff Papers 37, side 777-805.

() Foreløbig rapport til Det Europæiske Råd om valutakursforbindelserne mellem de medlemsstater, der deltager i tredje fase af ØMU, og de andre medlemsstater; 28. november 1995.

() En undersøgelse fra »National Institute for Economic and Social Research« viser, at det kunne resultere i et midlertidigt tab af ca. ½ million arbejdspladser, hvis budgetunderskuddene i EU i perioden frem til 1999 blev nedbragt til de 3 %, der kræves i Maastricht-traktaten. Hvis gældskriteriet skal opfyldes inden år 2002, kan det indebære tab af yderligere ca. 1 million arbejdspladser. Grækenland ville lide det største tab, nemlig 450 000 arbejdspladser. Jf. Barell, J. Morgan og N. Pain: »The Employment Effects of the Maastricht Fiscal Criteria«, National Institute for Economic and Social Research, Discussion Paper 81.

() Jf. OECD: The OECD Jobs Study. Facts, Analysis, Strategies. Paris 1994, side 19 ff.

BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Følgende tilstedeværende eller repræsenterede medlemmer stemte for udtalelsen:

BAEZA SANJUAN, BAGLIANO, BARROW, BASTIAN, BELABED, BENTO GONÇALVES, BERNABEI, BETELU BAZO, de BIGAULT du GRANRUT, BLESER, BØGH, BOISSERÉE, BOUSSAT, BREDIMA-SAVOPOULOU, BRIESCH, BUNDGAARD, BURANI, van den BURG, BURKHARD, BYRNE, Vasco CAL, CARROZZA, CASSINA, CAVALEIRO BRANDÃO, CHEVALIER, CHRISTIE, COLOMBO, DANTIN, von der DECKEN, DELAPINA, de NORRE, van DIJK, DRIJFHOUT-ZWEIJTZER, ENGELEN-KEFER, FERNÁNDEZ, FOLIAS, FORGAS I CABRERA, FRERICHS, GAFO FERNÁNDEZ, GAUDER, GEUENICH, GIACOMELLI, GIESECKE, GIRON, GOTTERO, GRUSELIN, HAMRO-DROTZ, HAUSMANN, JENKINS, KALLIO, KANNISTO, KAZAZIS, KIELMAN, KIENLE, KONITZER, KONTIO, KORYFIDIS, KRITZ, LAUR, LEHNHOFF, LEMMETTY, LERIOS, LINSSEN, LIVERANI, LÖW, MADDOCKS, MALOSSE, MARGALEF i MASIÀ, MASUCCI, MATTEOLI, MAYAYO BELLO, MEGHEN, MENGOZZI, MERTEN, MORELAND, MUÑIZ GUARDADO, NIELSEN B., NIELSEN L., NILSSON, OLSSON, OSENAT, PANERO FLOREZ, PAPAMICHAIL, PARDON, PELLARINI, PETERSEN, PIETTE, POMPEN, QUEVEDO ROJO, RAMAEKERS, REGALDO, REGNELL, REUNA, RODRÍGUEZ DE AZERO, RODRÍGUEZ GARCÍA CARO, ROSSITO, RUPP, SARALEHTO, SCHMITZ, von SCHWERIN, SEPI, SIGMUND, SIRKEINEN, SKLAVOUNOS, SKOUBY, SOLARI, STECHER NAVARRA, STOKKERS, STRASSER, STRÖM, STÖLLNBERGER, TWIST, TÜCHLER, VERHAEGHE, VEVER, VINAY, VOGLER, WHITWORTH, ZÖHRER.

Følgende tilstedeværende eller repræsenterede medlemmer stemte imod udtalelsen:

ASPINALL, BEALE, BROOKES, ETTY, LITTLE, MORGAN, PELLETIER, WALKER.

Følgende tilstedeværende eller repræsenterede medlemmer stemte hverken for eller imod udtalelsen:

BORDES-PAGES, CHAGAS, KARGAARD, LEVITT, LYONS, LÖNNBERG, MOBBS, NYBERG, OLAUSON, PÉ, WESTERLUND.