MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET i henhold til EF-traktatens artikel 251, stk. 2, andet afsnit vedrørende Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 80/987/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens

1- SAGSFORLØB

>TABELPOSITION>

2- FORMÅL MED KOMMISSIONENS FORSLAG

Forslaget vedrører revision af Rådets direktiv 80/987/EØF med henblik på at tilpasse og forbedre dette for at tage højde for Domstolens retspraksis og en udvikling, som har afsløret huller og mangler i den tekst, der blev vedtaget i 1980.

3- BEMÆRKNINGER TIL DEN FÆLLES HOLDNING

3.1. Den 18.2.2002 vedtog Rådet enstemmigt en fælles holdning til det pågældende direktivforslag. I teksten har Rådet indarbejdet de samme ændringsforslag, som Kommissionen godkendte i sit ændrede forslag, og som blev forelagt mundtligt (nemlig ændringsforslagene 2, 4, 6, 9, 14 og 15) med undtagelse af ændringsforslag 11.

Kommissionen vurderer, at de ændringsforslag, der er angivet i teksten, forbedrer forslagets indhold med hensyn tilbeskyttelse og finder, at den fælles holdning til fulde lever op til målene i forbindelse med en revision af direktivet fra 1980.

3.2. Ændringsforslag vedtaget af Europa-Parlamentet, som er accepteret af Kommissionen og medtaget i den fælles holdning

Den fælles holdning integrerer visse af de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet vedtog ved førstebehandlingen, og som Kommissionen selv har kunnet tilslutte sig og inkorporere i det ændrede forslag: Det drejer sig om ændringsforslagene 2, 4, 6 (i princippet), 9, samt 14 og 15 delvist. Visse af disse ændringsforslag er blevet inkorporeret i teksten til den fælles holdning med enkelte redaktionelle ændringer.

3.2.1. Ved ændringsforslag 2 indføjes en begrænsning i tekstens artikel 1, stk. 3, således at mulighederne for undtage visse kategorier fra direktivets anvendelsesområde begrænses til undtagelser, der allerede eksisterer i medlemsstaterne. I den nye version af dette stykke hedder det, at medlemsstaterne, såfremt det allerede er sædvane efter national lovgivning, fortsat kan udelukke de to i litra a) og b) nævnte kategorier af lønnede arbejdstagere fra direktivet.

3.2.2. I ændringsforslag 4 udvides definitionen på insolvensprocedurer, der giver anledning til garantiinstitutionens indgriben, i kraft af følgende tilføjelse til artikel 2, stk. 1, efter ordet "kurator": "eller andre offentligt bemyndigede personer".

3.2.3. Med ændringsforslag 6 tilføjes en bestemmelse til artikel 2, stk. 4, i den fælles holdning, som medfører, at medlemsstaterne kan udvide beskyttelsen af lønnede arbejdstagere til at omfatte andre insolvenssituationer, der fastsættes på basis af andre procedurer end de i stk. 1 angivne, og som er foreskrevet i national lovgivning.

Kommissionen gør opmærksom på, at den af følgende årsager ikke har accepteret et generelt krav til medlemsstaterne om at fastsætte andre procedurer, som udløser garantimekanismen: Det nye insolvensbegreb i det reviderede direktiv er det samme som i forordning nr. 1346/2000 om konkurs. Dette begreb dækker fremover det størst mulige antal procedurer, som forekommer i medlemsstaterne (likvidation og andre), og som anerkendes i kraft af forordning nr. 1346/2000. Hvis der findes andre særlige procedurer i visse medlemsstater, mener Kommissionen, at det er op til disse medlemsstater at afgøre, hvorvidt en sådan særlig procedure gør det muligt at påvise arbejdsgiverens insolvens i henhold til direktivet, og hvorvidt denne procedure kan føre til indgriben fra garantiinstitutionen. I forbindelse med tværnationale tilfælde (artikel 8a) vil det i praksis være vanskeligt at indføre en obligatorisk forpligtelse for alle medlemsstater til at anerkende disse procedurer og situationer Det er således blevet indskærpet, at sådanne procedurer ikke medfører krav over for institutioner i andre medlemsstater i de tilfælde, der er angivet i direktivets afsnit IIIa.

3.2.4. Ændringsforslag 9 indsættes i artikel 2, stk. 3, som angiver, at medlemsstaterne ikke må ikke anvende tærskelbestemmelser i form af krav om, at arbejdsaftalen skal omfatte en bestemt minimumsperiode for at berettige til krav i henhold til dette direktiv. Kommissionen mener, at spørgsmålet om aftalens omfang allerede er omfattet af artikel 2, stk. 2, litra a), ifølge hvilken det er forbudt at undtage deltidsansatte fra direktivets anvendelsesområde.

3.2.5. Ændringsforslag 14, som har til formål at afskaffe muligheden for at indføre et loft for betalinger fra garantiinstitutioner, accepteres i princippet dvs., at Rådet har accepteret indføjelse af denne begrænsningsmulighed for at undgå, at fastsættelse af loftet fører til et socialt uacceptabelt niveau.

Kommissionen minder om, at den af flere årsager ikke kunne gå med til en fuldstændig afskaffelse af loftet. Først og fremmest skal det erindres, at en begrænsning af betalingspligten er lovlig ifølge artikel 4, stk. 1. Ifølge stk. 2 i denne artikel er der mulighed for en begrænsning i tid, og i stk. 3 tillades fastsættelse af et loft. Flere medlemsstater har valgt at indføre et loft som eneste begrænsende foranstaltning og har ikke benyttet sig af muligheden for tidsbegrænsning. Fuldstændig afskaffelse af denne mulighed ville uden tvivl være til ugunst for disse medlemsstater. Desuden kan fastsættelse af et loft i visse situationer være begrundet og kan ligeledes være nødvendigt for at sikre, at garantiinstitutionen kan fungere hensigtsmæssigt.

Rådet har opretholdt muligheden for fastsættelse af et loft, men har erkendt, at dette loft ikke må føre til en for markant reducering af kravene, som ville være uacceptabel set i lyset af direktivets mål. Det har således indført en bestemmelse i artikel 4, stk. 3, ifølge hvilken dette loft ikke må overstige en tærskel, der er forenelig med direktivets sociale sigte.

3.2.6. Ændringsforslag 15 er blevet inkorporeret i teksten til den fælles holdning uden den nye formulering i litra b). Rådet har fulgt Kommissionens forslag om at genindføre den gamle artikel 5 fra direktiv 80/987/EØF i 1980-versionen. Da det drejer sig om et direktiv vedrørende beskyttelse af arbejdstagere, kan garantiinstitutionens finansieringsmetode overlades til medlemsstaterne under forudsætning af, at finansieringsomkostningerne ikke udelukkende bæres af arbejdstagerne.

3.3. Europa-Parlamentets ændringsforslag, som Kommissionen har accepteret, men som ikke er medtaget i den fælles holdning

Et enkelt ændringsforslag, som Kommissionen har accepteret, er ikke medtaget i den fælles holdning. Det drejer sig om ændringsforslag 11 om følgende tilføjelse til artikel 3, stk. 1: "eller fratrædelsesgodtgørelser grundet ansættelsesforholdets ophør." Rådet mener ikke, at denne tilføjelse indebærer nogen yderligere beskyttelse: for så vidt disse fratrædelsesgodtgørelser udgør en del af lønnen ifølge definitionen i artikel 2, stk. 2, er sådanne godtgørelser allerede omfattet af teksten i artikel 3, ifølge hvilken garantiinstitutioner er forpligtet til at sikre arbejdstagerne betaling af tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold.

3.4. Nye bestemmelser, der er indført i den fælles holdning

Rådet har indført et nyt afsnit i artikel 4, stk. 2, ifølge hvilket en midlertidig begrænsning af løngarantien til otte uger under visse omstændigheder kan tillades. Den nye bestemmelse er resultatet af en lang debat om vekselvirkningen mellem de tre elementer omtalt i artikel 4: den periode, hvorunder der skal betales tilgodehavender for løn, referenceperioden og betalingsloftet. Der blev endelig nået konsensus om dette punkt takket være den kendsgerning, at der nu er taget højde for alle disse elementer i den nye version af artikel 4, og at muligheden for en begrænsning til otte uger er angivet meget præcist. Først og fremmest er muligheden for en begrænsning af garantiperioden til otte uger kædet sammen med en betingelse om at anvende en referenceperiode på mindst atten måneder. Desuden er de medlemsstater, som benytter sig af denne mulighed, forpligtet til at basere udregningen af de otte uger på de for arbejdstageren mest gunstige perioder. Endelig støttes denne løsning af indføjelsen af en garanti mod forringelse i artikel 9, stk. 2, hvori det hedder at: gennemførelsen af direktivets bestemmelser ikke er nogen tilstrækkelig begrundelse til at berettige en forringelse af eksisterende forhold i medlemsstaterne og af det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagerne på det område, der er omfattet af direktivet.

Desuden har Rådet præciseret målet for og indholdet i det administrative samarbejde mellem medlemsstaterne i tværnationale situationer i artikel 8b, stk. 1. Af gennemskuelighedshensyn er der tilføjet et nyt stykke 2, som giver medlemsstaterne og Kommissionen pligt til at informere hinanden.

Endelig er der tilføjet et nyt litra c) til artikel 10, ifølge hvilket medlemsstaterne får lov til at afslå eller begrænse betalingen i de tilfælde, hvor arbejdstageren ejede en væsentlig del af virksomheden og udøvede en betydelig indflydelse på virksomhedens aktiviteter. Kommissionen mener, at denne bestemmelse blot er en præcisering af samme artikels litra b), og at den således ikke udgør en ny bemyndigelse af medlemsstaterne.

Af disse ovenfor beskrevne årsager kan Kommissionen acceptere de ændringer, som Rådet har indføjet.

4- KONKLUSIONER

Kommissionen værdsætter kvaliteten af teksten, som er et resultat af den fælles holdning. Den vurderer, at der er tale om en velafbalanceret tekst, der kan styrke beskyttelsen af arbejdstagerne. Kommissionen accepterer således teksten fra Rådets fælles holdning i sin helhed.

Kommissionen forventer hurtige fremskridt ved andenbehandlingen, således at direktivet snarest muligt kan blive vedtaget.