EUROPA-KOMMISSIONEN 
Bruxelles, den 18.5.2011 
SEK(2011) 581 endelig 
  
[…] 
ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE 
Resumé af konsekvensanalysen 
Ledsagedokument til 
Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske 
Økonomiske og Sociale Ud valg og Regionsudvalget 
 
Styrkelse af ofres rettigheder i EU 
{KOM(2011) 274 endelig} 
{SEK(2011) 580 endelig}  
 
EN 1   EN 1. POLITISK BAGGRUND OG PROCEDURE  
I Stockholmprogrammet (2010-2014) krævede Det Eu ropæiske Råd en fort sat indsats for at 
give ofrene for kriminalitet en central plads i vores retssystemer, hvi lket blev bekræftet i 
Kommissionens handlingsplan for gennemførel sen af Stockholmprogrammet. I bilag I til 
Kommissionens arbejdsprogram for 2011 er rettigheder for og støt te til ofre for kriminalitet 
medtaget på listen over strategiske initiativer . Europa-Parlamentet har også henstillet til 
Rådet, at det vedtager et omfa ttende regelsæt, der giver ofre fo r kriminalitet den størst mulige 
beskyttelse. Desuden sigter Kommissionens  rapport om unionsborgerskab af 27. oktober 2010 
mod at afskaffe hindringerne for unionsborgernes  rettigheder ved at udbygge de individuelle 
rettigheder, som garanteres på EU-plan. En st yrkelse af ofrenes ret tigheder parallelt med en 
styrkelse af mistænktes eller t iltaltes proceduremæssige rettig heder i straffesager afspejler 
denne fremgangsmåde. De problemer, mål og politikmodeller, som blev vurderet, var baseret på  resultatet af en 
offentlig høring, to undersøgelser gennemført af  eksterne kontrahenter og den ekspertise, som 
Kommissionen havde samlet. Der blev også oprettet en tværtjenstlig styringsgruppe. 
2. I
DENTIFIKATION AF PROBLEMET  
Hvert år udsættes omkring 15 % af EU's  befolkning direkte for kriminalitet1, hvilket gør 
viktimisering til et omfattende problem. I konse kvensanalysen ses der på kvaliteten af den 
behandling, som ofrene får efte r forbrydelsen og under den ef terfølgende straffesag, samt 
deres ret til at få den samme minimumsstandardbehandling, herunder ikke-diskriminerende 
adgang til retsvæsenet, i alle EU's medlemsstater, uanset dere s nationalitet e ller bopælsland.  
Med Lissabontraktatens ikrafttræden giver en række nye strafferetlige bestemmelser EU et klart retsgrundlag for at indf øre minimumsregler for ofres re ttigheder for at sikre gensidig 
tillid og gensidig anerkendelse af retsafgørelser i praksis. Det betyder, at de retslige 
myndigheder bør have tillid til hinandens sta ndarder for rimelighed og retfærdighed, og at 
EU-borgerne bør have tillid til, at det samme niveau af minimumsregler vil blive anvendt, 
hvis de rejser til el ler bor i udlandet.  
I dag har de fleste medlemsstater en vis beskyttelse af og støtte til ofre for kriminalitet, men deres retssystemer tager som regel stadig ikke tilstrækkeligt hensyn ti l ofrenes rolle og behov 
under straffesager. Mennesker, der bliver ofre fo r kriminalitet et sted i EU, har ingen garanti 
for, at de vil blive behandlet med respekt elle r modtage en passende støtte og beskyttelse eller 
få adgang til retssystemets grundlæggende el ementer. For at løse dette problem må 
medlemsstaterne hæve standarderne for of res rettigheder i overensstemmelse med de 
standarder, som allerede er fast sat i en række internationale in strumenter og i Den Europæiske 
Menneskerettighedsdomstols retspraksis.  EU har allerede vurderet de rettigheder, so m den eksisterende lovgi vning giver ofrene under 
straffesager. Men selv om målene og anvende lsesområdet for denne lovgivning stadig er 
relevant, har samfundets syn på ofre udviklet sig, og der er opstået nye mål, som skal 
opfyldes. Desuden har gennemførelsen af lovgi vningen ikke været effektiv. EU's nuværende 
lovgivning er derfor ikke tilstrække lig til at opfylde ofrenes behov.  
De indkredsede temaer fremgår af nedenstående to problemer: 
                                                
 
1 Ifølge Eurostat blev der i EU's medlemsstater re gistreret ca. 30 millioner forbrydelser (ekskl. mindre 
forbrydelser) i 2007 (Eurostat, Statistics in focu s, 36/2009). En analyse af EU's internationale 
kriminalitetsundersøgelse i "The Burden of Cr ime in the EU" (www.europeansafetyobservatory.eu ) 
viser, at der til dette tal skal lægges en anslået andel af ikke anmeldt kriminalitet på 60 %, hvilket giver 
ca. 75 millioner direkte ofre for kriminalitet hvert år (ca. 15 % af EU's befolkning). 
 
EN 2   EN Problem A : EU's eksisterende lovgi vning er utilstrækkelig  til at forbedre ofrenes stilling – den er vag, 
indeholder ingen konkrete forpligtelser og kan ikke fu ldbyrdes, og den er derfor ikke blevet ordentligt 
gennemført af medlemsstaterne. 
Problem B : Der tages ikke tilstrækkeligt hensyn til  ofrenes behov  i medlemsstaterne – ofrene får ikke 1) 
anerkendelse og respekt, 2) beskyttels e, 3) støtte, 4) effektiv adgang til retsvæsenet og 5) effektiv adgang til 
erstatning og genopretning.  
Følgerne af kriminalitet og af, at ofrenes behov ikke opfyldes, har også store skjulte omkostninger , herunder 
store økonomiske og sundhedsmæssige omkostninger.  
2.1. Problem A – EU's lovgivning er utilstrækk elig til at forbedre ofrenes stilling 
EU har vedtaget rammeafgørelse 2001/220/ RIA om ofres stilling i forbindelse med 
straffesager ("rammeafgørelsen") og direk tiv 2004/80/EF om erstatning til ofre for 
forbrydelser. Gennemførelsesniveauet for disse to retsakter i medlemsst aterne har været noget 
blandet. Direktivet om erstatning er i vidt om fang blevet gennemført af medlemsstaterne, men 
der kræves yderligere undersøgels er for at finde ud om, hvorvidt de t rent faktisk er effektivt. 
Gennemførelsen af rammeafgørelsen er til gengæld ikke tilfredsstillende. 
Rammeafgørelsens anvendelsesområde omfatter de fl este af rettighederne for ofrene for alle 
former for kriminalitet og er generelt stadig relevant, men nye tiltag skal omfatte en bredere vifte af rettigheder såvel som forpligtelser for medlemsstaterne i betragtning af den stigende 
bevidsthed om problemet og udviklingen i rets kulturen, således at de r ikke kun tages hensyn 
til tiltaltes re ttigheder og behov, men også ofrenes. Anvendelsesområdet for EU's lovgivning 
om ofre skal derfor opdateres i lyset af den nyeste forskning og viden om ofre, specielt med 
hensyn til gensidig anerkendelse af beskyttelsesforanstaltninger og adgang til retsvæsenet. Rammeafgørelsen har ikke effektivt ført til eller skabt fremskridt hen imod de ønskede 
resultater, nemlig at opfylde ofrenes behov og in dføre minimumsstandarder  for ofre i hele EU. 
Ingen af medlemsstaterne kan påberåbe sig at have gennemført rammeafgørelsen fuldt ud. 
Denne lovgivning er ineffektiv på grund af tv etydige formuleringer, fraværet af konkrete 
forpligtelser og manglende muligheder for at sanktionere medlemsstaterne for manglende 
gennemførelse. Denne retlige ramme skal bygge på og suppler e de eksisterende instrumenter, men vil 
samtidig indføre minimumsstandarder for at si kre, at ofrenes stilling forbedres retligt og 
politisk i hele EU, og at ofrene for krimin alitet nyder godt af de samme grundlæggende 
rettigheder og tjenester og den samme adgang til retsvæsenet i alle EU's medlemsstater. 
2.2. Problem B – Der tages ikke tilstrækkeli gt hensyn til ofrenes behov i EU  
Ofrenes behov kan opdeles i fem kategorier: beh ovet for at blive anerkendt og behandlet med 
respekt og værdighed, behovet for beskyttelse, behovet for støtte, behovet for adgang til retsvæsenet og behovet for adgang til erstatni ng og genopretning. Det fo rhold, at disse behov 
som regel ikke opfyldes tilstrækkeligt eller fyldes tgørende i medlemsstaterne, er det vigtigste 
problem, som de foreslåede foranstaltninger skal rette op på. 
• Kategori 1 – Ofrene anerkendes ikke i tils trækkelig grad og behandles ikke med den 
nødvendige værdighed og respekt.  Ofrene skal anerkendes som ofre, og deres lidelser skal 
ligeledes anerkendes. De skal også behandles  med værdighed og respekt under alle former 
for kommunikation med alle de personer, som er involveret i den re tslige procedure. Der 
bør lægges særlig vægt på behovene hos sårbare ofre, såsom børn, handicappede og ofre for seksuel vold. Indirekte ofre (f.eks. familiemedlemmer) skal også anerkendes, da følgerne af kriminaliteten også berører dem. 
• Kategori 2 – Ofrene beskyttes ikke tilstrækkeligt.  Ofrene skal beskyttes for at undgå 
yderligere kriminalitet eller trusler fra gerningsmanden. For ofre for kronisk vold er 
sikkerhed både det primære behov ved anmeldelse n af en forbrydelse og det, der bekymrer 
 
EN 3   EN dem mest. Det skal også sikres, at ofrene ikke udsættes for sekundær viktimisering under 
proceduren på grund af dårlig behand ling i forbindelse med og under retssagen. 
• Kategori 3 – Ofrene får ikke tilstrækkelig støtte.  Lige efter en forbrydelse har ofrene 
behov for støtte, især i form af akut hjæl p og psykologisk førstehjælp. Ofrene, og især 
sårbare ofre, har også tit behov for støtte af retlig, følelsesmæssig eller praktisk art under 
den efterfølgende retssag; denne støtte er of te afgørende for ofrene. Der kan både være 
behov for støtte på kort sigt og på læ ngere sigt som følge af forbrydelsen. 
• Kategori 4 – Ofrene har ikke ef fektiv adgang til retsvæsenet. Ofrene skal have adgang til 
retsvæsenet, såsom adgang til retssager, a dgang til passende repræsentation i retten under 
straffesager, adgang til mere uf ormelle juridiske procedurer og ret til at få taget en 
afgørelse om, hvorvidt gernings manden skal retsforfølges, op til fornyet prøvelse. Ofrene 
skal også kunne forstå de oplysni nger, de får, og procedurerne. 
• Kategori 5 – Ofrene har ikke effektiv  adgang til erstatning og genopretning. Ofrene skal 
have mulighed for at få adgang til tjen ester for genoprettende retfærdighed som 
supplement til den normale ret ssag. Genoprettende retfærdighed  giver ofrene mulighed for 
at stå ansigt til ansigt med gerningsmænde ne, og de giver gerningsmændene mulighed for 
at stå til regnskab for, hvad de har gjort. Denne proces hjælper ofrene med at komme 
videre i livet. 
2.3. Skjulte omkostninger i forbindelse med viktimisering 
Enhver forbrydelse berører uundgåeligt de personer , som direkte eller indirekte er ofre for 
den, samt samfundet som helhed. Kriminalitet har store økonomiske og sundhedsmæssige konsekvenser, og disse "skjulte" omkostninger kan mindskes ved at opfylde ofrenes behov. 
Kriminalitetens samlede omkostninger for den en kelte og for samfundet er høje. Der er tale 
om materielle omkostninger, især i erhverv slivet, sundhedsvæsenet og det strafferetlige 
system, og immaterielle omkostninger, såsom smerte, lidelse og nedsat livskvalitet.  
Hvis ofrenes behov før, under og efter en straffe sag opfyldes, kan det mindske disse negative 
virkninger betydeligt, og det kan også forhindre, at de even tuelt forværres på grund af en 
dårlig behandling under proceduren. Hvis et offe r får en passende støtte og beskyttelse, vil 
vedkommende hurtigere komme sig både fysisk og følelsesmæssigt  over forbrydelsen, hvilket 
f.eks. vil begrænse vedkommendes indkomstta b og behov for ydelser eller begrænse behovet 
for yderligere lægebehandling. Hvis man sikrer , at ofrenes behov opfyldes, vil det således 
være med til at mindske de samlede omkostninger ved kriminalitet betydeligt.  
2.4. De underliggende årsager til problemerne 
De primære drivkræfter bag de indkredsede problemer er mangle nde prioritering af ofrene og 
manglende viden om deres behov på grund af  historiske og kulturelle holdninger, en 
manglende mekanisme til håndhævelse af ofre nes rettigheder og manglende kendskab til 
spørgsmål vedrørende ofre blan dt aktørerne i retsvæsenet. 
2.5. Grundscenario 
En analyse viser, at hvis man ikke gør noget,  er det usandsynligt, at der vil ske en 
tilstrækkelig udvikling i den nationale lovgivning, og at der vil blive truffet foranstaltninger, 
som sikrer, at ofrene får en ikke-diskriminer ende behandling, uanset hvor i EU de befinder 
sig, navnlig med hensyn til at modtage tje nester og få adgang til retsvæsenet. 
Rammeafgørelsen vil – selv efte r at EU-Domstolen har fået kompetence på området i 2014 i 
 
EN 4   EN medfør af Lissabontraktaten – i kke udgøre et tilstræ kkeligt retsgrundlag, da den er præget af 
tvetydige formuleringer og vage forpligtels er. Det vil være svært at gennemføre 
fuldbyrdelsesprocedurer, og i mange situationer behøver man ikke at gøre ret meget for at 
kunne bevise, at kravene er overholdt. 
2.6. Behov for en indsats på EU-plan 
Lissabontraktaten udgør et klart re tsgrundlag, som vil lette det rets lige samarbejde og gensidig 
anerkendelse i sager med en grænseoverskridende dimension gennem minimumsstandarder 
for kriminalitetsofres rettigheder.  Den grænseoverskridende dimension af det rets lige samarbejde er vidtrækkende og kan følge 
af en lang række situationer, mest oplagt når en  person bliver offer for en forbrydelse i et 
andet EU-land end sit eget. De suden er der også en grænseove rskridende dimension, når der 
er tale om forbrydelser mod mennesker i deres eget bopælsland (f.eks. når offeret flytter under 
proceduren, eller når vidnerne e ller aktiverne befinder sig i udlande t). Det er derfor klart, at 
den grænseoverskridende dimension af viktimisering er væsentlig. I betragtning af retten til fri bevægelighed i EU vil en inds ats på EU-plan have en merværdi  i forhold til en indsats på 
nationalt plan.  En sådan merværdi på EU-plan kan ses fra fler e synsvinkler. For det fø rste har ofrene ikke 
altid de samme rettigheder i deres bopælsland so m i deres hjemland eller i et land, hvor de 
midlertidigt er på rejse eller besøg. Dette kan hindre den frie bevægelighed for personer og 
tjenesteydelser, som er en af de grundlæggende  forudsætninger for et velfungerende indre 
marked. For det andet placerer fraværet af mini mumsstandarder for ofres rettigheder på EU-
plan kvaliteten af retsvæsenet i EU på et lavere  niveau end de standarder, som er fastsat i de 
internationale instrumenter og i Den Europæiske  Menneskerettighedsdomstols retspraksis. I et 
fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdi ghed er dette svært at acceptere. Svagheder i 
den eksisterende EU-lovgivning og manglende mulighed for ful dbyrdelse af internationale 
instrumenter betyder, at det er usandsynligt, at  der vil være en ensart et anvendelse af disse 
standarder over hele EU. Derfor vil ensartede forhold i alle medlemsstaterne formodentlig 
bedst kunne opnås gennem en indsats på EU-pla n. Endelig mindsker fraværet af fælles 
standarder tilliden til medlemsstaternes retssyst emer, hvilket igen gør det svært at sikre en 
effektiv anvendelse af de EU-instrumenter, som er baseret på det traktatfæstede princip om 
gensidig anerkendelse af retsaf gørelser og dermed styrkelsen af det europæiske område med 
frihed, sikkerhed og retfærdighed.  Selv om fastsættelsen af disse minimumsstandard er vedrører ofre for kriminalitet, vil sådanne 
standarder desuden lette politisamarbejdet og det retslige samarbejde generelt og ikke kun i 
forbindelse med ofre. Dette afsp ejler det forhold, at behandli ngen af offeret og tiltalte hænger 
sammen på mange måder, og at mange generelle  grænseoverskridende in itiativer vedrørende 
retsligt samarbejde eller gensidig anerkende lse kan få betydning for ofre. Forbedringer i 
behandlingen og beskyttelsen af ofre kan dermed forbedre dette samarbejde. En indsats på EU-plan vil således sikre, at  alle EU-medlemsstaterne overholder fælles 
minimumsstandarder for alle personer, der bliver  ofre for kriminalitet på deres område, uanset 
om de er statsborgere i den pågældende medlemsstat eller ej. 
3. M
ÅL 
De generelle mål er at lette oprettelsen af et europæisk område med frihed, sikkerhed og 
retfærdighed og opbygningen af gensidig tillid mellem de strafferetlige myndigheder ved at 
sikre, at ofrenes rettigheder respekteres fuldt ud i hele EU, samtidig med at forsvarets 
rettigheder respekteres, og at sikre, at borgerne frit kan rejse rundt uden at blive 
forskelsbehandlet, hvis de bliver ofre for kriminalitet. De specifikke og operationelle mål er  beskrevet i nedenstående tabel:
 
 
EN 5   EN De specifikke mål om at sikre, at krimin alitetsofres behov respekteres og opfyldes, er 
omfattende og går på tværs af en række andr e EU-politikker, herunder menneskehandel og 
seksuel udnyttelse af børn og børnepornogr afi, og de stemmer overens med den 
fremgangsmåde, som anvendes på disse områder. De foreslåede foransta ltninger vil bygge på 
og supplere de eksisterende instrumenter og indføre minimumsstandarder for ofres 
rettigheder, som vil forbedre det generelle miljø fo r beskyttelse af alle ofre for alle former for 
kriminalitet i EU's lovgivning og politik, he runder bl.a. ofre for terrorisme og 
trafikforbrydelser.  De grundlæggende rettigheder for alle enkeltpersone r skal respekteres i alle EU's tiltag, og de 
skal respekteres af medlemsstaterne ved ge nnemførelsen af EU-lovgivningen. EU's tiltag på 
dette område vil således højne standarderne med hensyn til kriminalitetsofrenes grundlæggende rettigheder og samtidig sikre, at enhver begrænsning af forsvarets rettigheder 
eller andre grundlæggende rettigheder formuleres  på en klar og forudsigelig måde og er 
nødvendig og står i et rimeligt forhold til beskyttelsen af offerets rettigheder og 
frihedsrettigheder.  
4. P
OLITIKMODELLER  
De modeller, som behandles i denne analyse, anvender alle en kombineret fremgangsmåde, 
hvor der fastsættes forskellige gr ader af detaljer e ller forpligtelser, og de omfatter både ny 
EU-lovgivning og praktiske tiltag for at sikre en korrekt gennemførelse. For alle tiltagene vil 
der således blive indført praktiske foranstaltn inger, som skal støtte gennemførelsen og gøre 
det lettere at kortlægge bedste praksis.  Konsekvensanalysen omfatter fem modeller: fast holdelse af status quo (model 1) og en række 
politikmodeller (model 2, 3a, 3b og 4). Fastholdels en af status quo ville betyde, at der ikke 
blev gjort noget  på EU-plan, hvilket ikke er tilstrækkeligt til at opnå fælles Specifikt mål  Operationelt mål
A.1 Sikre, at de indirekte ofres behov opfyldes.  
A.2 Sikre, at alle ansatte ved politiet og anklagemyndigheden, alle dommere og alt 
domstolspersonale, der kommer i kontakt med ofre, får en passende uddannelse 
vedrørende ofre.  A. Sikre, at ofrene 
anerkendes og behandles 
med respekt og værdighed
 
A.3 Oprette ordninger til vurdering af ofrenes behov, som skal kortlægge ofrenes 
behov i almindelighed og sårbare ofres behov i særdeleshed.  
B.1 Sikre, at ofrene ikke mister den beskyttelse, de har fået, når de rejser eller flytter 
til udlandet.  B. Sikre, at ofrene beskyttes
 
B.2 Sikre, at kontakt mellem gerningsmand og offer undgås under proceduren.  
C. Sikre, at ofrene 
støttes  C.1 Sikre, at der findes effek tive støttetjenester for ofre.  
D.1 Sikre, at alle ofre har mulighed for at være til stede under retssagen  
D.2 Sikre, at alle ofre får hjælp til at fo rstå deres rettigheder og forpligtelser og 
proceduren.  D. Sikre, at ofrene har en effektiv adgang til retsvæsenet
 
. D.3 Sikre, at alle ofre har ret til at få taget afgørelser om retsforfølgning op til fornyet 
prøvelse.  
E. Sikre, at ofrene 
har adgang til erstatning 
og genopretning  E.1 Sikre, at alle ofre har adgang til effektive tjenester for genoprettende retfærdighed.  
 
EN 6   EN minimumsstandarder for beskyttelse af ofre i he le EU, mens de fire alternative politikmodeller 
vil kunne forbedre ofrenes stilling i hele EU. De  fire politikmodeller har henholdsvis et lavt, 
middelhøjt og højt niveau for de forpligte lser, medlemsstaterne pålægges, og for 
detaljeringsgraden i disse forpligtelser: 
Model 1 – 
Status quo  Status quo bevares. Ingen tiltag på EU-plan.  
  
Model 2 – 
Lavt niveau af 
forpligtelser  Den mindst forpligtende model. Pålægger medlemsstaterne minimumsforpligtelser til at 
indføre systemer eller tjenester med et mini mum af detaljer om, hvilke standarder der 
skal opnås. Når det er nødvendigt at træffe lovgivningsmæssige foranstaltninger, kræver 
denne model færrest ændringer i medlemsstaternes processuelle bestemmelser.  
  
Model 3a – 
middelhøjt 
niveau af 
forpligtelser  En mellemløsning med hensyn til forpligtelser. Pålægger medlemsstaterne et middelhøjt niveau af forpligtelser til at indføre tjenester og rettigheder og fastlægger bestemmelser 
om udformningen af sådanne tjenester; fastlægger desuden minimumsforskrifter for, 
hvilke standarder der skal anvendes. Niveauet for medlemsstaternes forpligtelse til at oprette tjenester for genoprettende retfærdighed (se mål 11 nedenfor) er imidlertid lavt, 
idet det ikke kræves, at medlemsstaterne opretter tjenester for genoprettende 
retfærdighed, men kun, at de sikrer, at der anvendes sikkerhedsforanstaltninger og minimumsstandarder for kvaliteten, når man bruger tjenester for genoprettende 
retfærdighed . 
  
Model 3b – 
middelhøjt 
niveau af forpligtelser
 En mellemløsning med hensyn til forpligtelser. Pålægger medlemsstaterne et middelhøjt 
niveau af forpligtelser for alle foranstaltn inger med hensyn til at indføre tjenester og 
rettigheder og fastlægger bestemmelser om udformningen af sådanne tjenester; fastlægger desuden minimumsforskrifter for, hvilke standarder der skal anvendes. 
Niveauet for medlemsstaternes forpligtelse vedrørende standarder for genoprettende 
retfærdighed er imidlertid højere end i mode l 3a, fordi medlemsstaterne er forpligtet til 
at oprette tjenester for genoprettende retfærdighed og anvende minimumsstandarder. 
 
  
Model 4 – det 
højeste niveau af 
forpligtelser  Den mest forpligtende model. Pålægger medlemsstaterne en række forpligtelser til at 
oprette tjenester og indføre rettigheder. Den omfatter også mere detaljerede 
bestemmelser om udformningen af sådanne tjenester og de nøjagtige standarder, som skal anvendes.
 
Hver politikmodel er blevet vur deret ud fra de følgende 11 mål for at finde ud af, hvilken af 
dem der vil have størst virkning med hensyn ti l at nå de operative mål og kan forventes at 
have de største omkostninge r og den største virkning:  
1 Dækning af indirekte ofre 2 Uddannelse 3 Vurdering af ofrenes behov 4 Udpegning af sårbare ofre og tilvej ebringelse af specifikke tjenester 
5 Tilvejebringelse af beskyttelsesfo ranstaltninger på tværs af grænserne 
6 Indretning af separate venteområder  for at undgå kontakt mellem offer og 
gerningsmand 
7 Fastsættelse af et minimumsniveau for stø ttetjenester for ofre, herunder støtte under 
proceduren 
8 Tilstedeværelse under retssagen 
 
EN 7   EN 9 Tilvejebringelse af tolkning og oversættelse 
10 Fornyet prøvelse af afgørelser 11 Indførelse af tjenester fo r genoprettende retfærdighed 
5. K
ONSEKVENSANALYSE  
Der er foretaget en omfattende konsekvensan alyse af hver model. De mest relevante 
forventelige konsekvenser af politikmodelle rne er de økonomiske og sociale konsekvenser. 
De største omkostninger forventes at komme til at påhvile de offentlige myndigheder. Der 
forventes ingen miljømæssige konsekvenser. Desuden forventes alle modellerne med undtagelse af status quo at have en positiv i ndvirkning på de grundlægge nde rettigheder, idet 
de modeller, som har de største konsekvenser, også forbedrer de grundlæggende rettigheder mest. De forskellige modellers konsekvenser for medlem sstaterne vil variere alt efter niveauet af 
deres nuværende standarder for ofres rettigheder.  Da den eksisterende nationale lovgivning og 
praksis i forskellig grad adskiller sig fr a de minimumsstandarder, som de foreslåede 
foranstaltninger sigter mod at opnå, vil de  foreslåede foranstaltningers konsekvenser 
formodentlig være størst i de medlemsstater, hvor ofres rettighede r ikke eller ikke i 
tilstrækkelig grad håndhæves på den måde, som er fastsat i standarderne, mens konsekvenserne vil være mindre i de medlemsst ater, som allerede har et højt niveau af 
beskyttelse af og støtte til ofre.  
6. S
AMMENLIGNING AF MODELLERNE  
Selv om politikmodel 1 (status quo) er nem at føre ud i livet, opfylder den ikke de fastsatte 
mål og kommer derfor ikke i betragtning. Politik model 2 er også dårlig og opfylder ikke i 
tilstrækkelig grad de operationelle mål, som Eu ropa-Kommissionen har til hensigt at nå med 
vedtagelsen af de nye foranstaltninger.  Politikmodel 4 har størst chance for at opfylde alle målene og for at opfylde dem i størst 
mulig grad. Det er imidlertid den mest forp ligtende model, som vil give medlemsstaterne 
mindst fleksibilitet. Den pålægger også medlemsst aterne yderligere forpligtelser. Det betyder, 
at omkostningerne formodentlig bliver meget høj ere end med de andre modeller, og det er den 
model, som har mindst chance for at blive vedt aget. De yderligere fordele, som kan opnås, 
anses ikke for at stå i et rimeligt forh old til de yderligere omkostninger.  
Politikmodel 3a og 3b forventes også i høj grad  at kunne opfylde målene, men ikke i samme 
omfang som model 4. Med den øgede fleksibili tet for medlemsstaterne er disse modeller 
imidlertid nemmere at forhandle på plads, og de medfører en mindre økonomisk byrde end 
model 4. Desuden vil risikoen for mindsket effe ktivitet blive reduceret gennem praktiske 
foranstaltninger. Når man ser på den specifi kke foranstaltning vedrørende tjenester for 
genoprettende retfærdighed, betyder genne mførligheden og de omkostningsmæssige 
konsekvenser dog, at den blandede model 3a er at foretrække. Gennemførelsen af model 3a 
vil specielt mindske de samlede omkostninge r ved gennemførelsen i forhold til model 3b 
betydeligt. Politikmodel 3a er derfor den foretrukne model. 
Gennemførelsen af den foretrukne politikmodel 3a  vil gøre det muligt at opnå følgende 
resultater: 
Lovgivning vedtaget af Europa-Parlamentet og Rådet (operationelle mål anført i 
parentes):  
– I alle medlemsstaterne findes der findes le t tilgængelige støttetjenester for ofre, 
 
EN 8   EN som opfylder nærmere angivne minimumsst andarder for sådanne tjenester (C1). 
– De ansatte ved politiet, anklagemyndigheden og domstolene i alle 
medlemsstaterne er uddannet i spørgsmål vedrørende ofre. Dommerne har adgang 
til retslige studier (A2). 
– I alle medlemsstaterne findes der ordninger,  som gør det muligt at vurdere ofrenes 
individuelle behov og udpege  sårbare ofre (A3). 
– Når en person udpeges som sårbar, har den pågældende adgang til bestemte 
nærmere angivne minimumstjenester (A3). 
– Ofrene har adgang til tolkning og oversættelse under proceduren i alle 
medlemsstaterne i et omfang, som er rime ligt i forhold til sagens omstændigheder 
(D2). 
– Når der stilles tjenester for genoprettende  retfærdighed til rådighed, anvendes der 
bestemte minimumsstandarder i alle medlemsstaterne (E1). 
– På anmodning og på grundlag af gensidig anerkendelse får pers oner, der allerede 
nyder godt af en beskyttelses foranstaltning, adgang til 
beskyttelsesforanstaltninger, når de re jser eller flytter til udlandet (B1). 
– Offeret har ret til at anmode om fo rnyet prøvelse af en afgørelse om 
retsforfølgning i alle medlemsstaterne. De specifikke regler for gennemførelsen af 
en sådan prøvelse fastlægges på nationalt plan (D3). 
– Udelukkelsen af et offer fra en retssa g baseres på en individuel vurdering, og 
offeret underrettes om datoen for ret ssagen og modtager godtgørelse for sin 
tilstedeværelse (D1). 
– Kontakt mellem gerningsmand og offer begrænses mest muligt under proceduren. 
Alle nye domstolsbygninger opføres me d separate venteområder (B2).  
– Generelt vil lovgivningen vedrøre direkte ofre. Alle  rettighederne vil dog også 
gælde for mordofres nærmeste familie. Støttetjenester og beskyttelse vil være til 
rådighed for alle ofres nærmeste familie (A1). 
• Indførelse af praktiske foranstaltninger,  der skal ledsage de lovgivningsmæssige 
foranstaltninger for at lette gennemførels en og gøre det muligt at planlægge EU's 
kommende tiltag, herunder: 
– Undersøgelse om erstatning fra staten og genopretning fra gerningsmandens side. 
– Undersøgelse om den juridiske bistand og retshjælp, som er til rådighed for ofre 
for kriminalitet. 
– Støtte til projekter, der sigter mod at udvikle bedste  praksis, som vil give 
medlemsstaterne mere detaljeret viden om, hvordan de bedst kan nå 
lovgivningens mål. 
– Europa-Kommissionen vil også gennemføre sine egne projekter og undersøgelser 
 
EN 9   EN for at udbygge den eksisterende viden på  området. Dette kan f.eks. omfatte 
oprettelsen af interaktive websteder i alle  medlemsstaterne, som skal give ofrene 
en bedre forståelse af den strafferetlig e proces og deres rolle i den. Der kan også 
være tale om udvikling af uddannelsesprogrammer. 
 
7. OVERVÅGNING OG EVALUERING  
Det er af afgørende betydning, at der er en solid mekanisme til kontrol og evaluering for at 
sikre, at de påtænkte rettigheder efterkomme s i praksis såvel som i lovgivning. Kommissionen 
vil gennemføre en specifik empirisk undersøgelse, hvor der især vil blive set på data, som skal 
indsamles i 3-5 år efter gennemfør elsen af forslaget, for dermed at få en indgående kvantitativ 
og kvalitativ indsigt i, hvordan forslage t fungerer. Disse data vil sammen med 
offerundersøgelserne gøre det muligt for Kommissi onen at vurdere den faktiske overholdelse 
af kravene i medlemsstaterne på et mere soli dt grundlag, end man har kunnet med de midler, 
som hidtil har været til rådighed, og at vurdere  ofrenes egen opfattelse af, hvorvidt deres 
behov bliver opfyldt.