ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE

RESUME AF KONSEKVENSANALYSEN

Ledsagedokument til

Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om en flerårig plan for bestandene af torsk, sild og brisling i Østersøen og for fiskeriet efter disse bestande, om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 2187/2005 og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1098/2007

Dette dokument indeholder en rapport om en konsekvensanalyse til et forslag til en flerårig forvaltningsplan for torske-, silde- og brislingebestandene i Østersøen. Flerårige forvaltningsplaner har vist sig at være særdeles nyttige, når det gælder om at opnå en bæredygtig forvaltning af fiskeressourcerne. Ved at fastlægge regler for fiskeriet af fiskebestandene og dermed relaterede foranstaltninger, der er nødvendige for, at fiskeriet kan forvaltes i overensstemmelse med et specifikt mål, tilvejebringer sådanne planer stabilitet og forudsigelighed, samtidig med at de sikrer, at fiskebestandene udnyttes i overensstemmelse med de fastlagte restriktioner.

Forvaltningen af de europæiske fiskebestande er baseret på forsigtighedsprincippet og princippet om maksimalt bæredygtigt udbytte (MSY). Forsigtighedsprincippet har til formål at sikre, at hver enkelt fiskebestand bevarer en vis minimumsstørrelse også kaldet forsigtighedsbiomassen. Hvis bestanden reduceres til under dette niveau, er der større risiko for, at det har konsekvenser for bestandens evne til at reproducere sig. Ved forvaltning i overensstemmelse med forsigtighedsprincippet gælder det således om, at holde bestanden væk fra en situation, hvor den er i fare. Ifølge MSY-princippet gælder det derimod om at fastlægge, hvilken situation vi ikke ønsker for bestanden, og om at forvalte den i overensstemmelse hermed. I EU defineres MSY normalt som den andel af en bestand, der kan fjernes ved fiskeri, dvs. fiskeridødelighed (F). Ved at holde fiskeridødeligheden tæt på en bestemt målværdi (ofte kaldet F-MSY) er det muligt at sikre, at den samlede gennemsnitlige fangst af bestanden er tæt på, hvad der maksimalt kan fiskes, uden at bestanden tager skade. Dette kaldes det maksimalt bæredygtige udbytte.

Det vigtigste fiskeri i Østersøen er fiskeriet efter torsk, sild og brisling. Torskebestanden i henholdsvis den østlige og den vestlige del af Østersøen betragtes som to særskilte bestande. Der findes en række forskellige sildebestande i Østersøen, hvoraf den største bestand findes i den østlige del af havområdet. Der er desuden nogle mindre bestande i Det Botniske Hav, Rigabugten og den vestlige del af Østersøen. Sidstnævnte bestand gyder i den vestlige del af Østersøen, hvorefter den vandrer ind i Skagerrak og den østlige del af Nordsøen for at søge føde. Der findes kun én brislingebestand i Østersøen. Af de syv østersøbestande, som er omhandlet her, er kun tre sildebestande: Den centrale del af Østersøen, Rigabugten og Det Botniske Hav udnyttes i øjeblikket på et niveau, der er i overensstemmelse med det maksimalt bæredygtige udbytte.

I øjeblikket er torskebestandene underlagt en langsigtet forvaltningsplan, som ikke længere omfatter realiteterne i bestandenes tilstand. De mål, der er fastsat i planen er ikke i overensstemmelse med det maksimale bæredygtige udbytte (MSY). Med planen indførtes et parallelt system til forvaltning af bestanden ved at begrænse fiskeriindsatsen, som forskere for nylig har sluttet er unødvendige. Det vigtigste forvaltningsredskab for pelagiske bestande er en årlig fangstbegrænsning, som er fastsat af Rådet. TAC'er og kvoter er baseret på årlige politiske aftaler i Rådet, og der kan være store udsving fra år til år. Dette gør det meget vanskeligt at realisere målet om en fiskeridødelighed i overensstemmelse med MSY senest i 2015. Uden forudsigelige fiskerimuligheder er det vanskeligt for fiskerisektoren at planlægge sine aktiviteter, hvilket kan medføre yderligere tilpasningsomkostninger. For høje eller overskredne TAC'er har bidraget til, at fiskeridødeligheden fortsat ligger over målværdierne, hvilket medfører lavere udbytte og indkomst.

I dette dokument drøftes der tre mulige løsninger på denne situation. Der er tale om den gældende forvaltningsordning og to nye forslag til strategier for etablering af forvaltningsplaner. Strategierne er forskellige, når det gælder de vigtigste bestande, dvs. den østlige torskebestand, brislingebestanden og sildebestanden i den centrale del af Østersøen, som indgår i et biologisk samspil med hinanden. Forskellene vedrører det mål for fiskeridødelighed, der anvendes for disse bestande. I løsning A anvendes der et relativt lavt niveau for fiskeridødelighed, der er tæt på de gældende værdier for de enkelte bestande, mens der i løsning B opereres med et lidt højere niveau af fiskeridødelighed, der i højere grad kan betragtes som værende i overensstemmelse med en flerartsstrategi. I begge tilfælde bør løsning 2 og 3 betragtes som mere generelle strategier end som egentlige forvaltningsplaner. Der er behov for yderligere videnskabelige undersøgelser og høringer for at kunne fastlægge detaljerne i en eventuel forvaltningsplan, der udarbejdes på grundlag heraf.

Udover den merværdi, en forvaltningsplan kan resultere i, er der klare fordele ved at samle alle de relevante bestande i én enkelt forvaltningsplan, fordi en sådan plan vil kunne føre til stabile og forudsigelige fangster og øge chancerne for at opfylde den internationale forpligtelse til at overholde MSY-princippet senest i 2015. Derfor foretrækkes løsning 2 og 3 frem for løsning 1.

EU's internationale forpligtelser til at sikre bæredygtigt fiskeri på MSY-niveau senest i 2015 for de pågældende bestande er at opnå miljømæssige fordele. Den forventede nedbringelse af det samlede omfang af fiskeri vil ligeledes medføre en reduktion af emissioner fra fartøjers motorer.

En forvaltningsplan for henholdsvis silde- og brislingebestanden ville give et systematisk grundlag for fastsættelse af årlige TAC'er på en måde, der ville give den pelagiske sektor forudsigelige fangster, som ville bidrage til at støtte virksomhedernes planlægning og stabile forsyninger. Det vil også give en merværdi, eftersom forvaltningsplaner normalt er en forudsætning for, at fiskeriet kan opnå certificering fra f.eks. Marine Stewardship Council (MSC). Fisk fanget i sådant certificeret fiskeri kan dermed give en højere pris på markedet.

Nedsættelse af fiskerimuligheder kan på kort sigt resultere i en mindre nedgang i indkomsten for fiskerne og forarbejdningsindustrien, og den kan have en negativ indvirkning på forbrugerne, men en genopretning af bestandenes tilstand vil sikre langsigtede fordele i form af overskud og bæredygtigt fiskeri. Desuden resulterer den midlertidige nedsættelse af kvoter normalt i en forhøjelse af prisen på den pågældende bestand.

Afskaffelsen af fiskeriindsatsen og kravet om fælles fiskeri vil forenkle de lovgivningsmæssige rammer og reducere den administrative byrde for medlemsstaterne og industrien.

Når det gælder de to forvaltningsplaner, foretrækkes mulighed 2 (strategi A med den lavere fiskeridødelighed for visse bestande) fremfor mulighed 3 (strategi B med højere fiskeridødelighed for visse bestande). Selv om der ikke er den store forskel på virkningerne af de to muligheder, er der med mulighed 3 en større risiko for, at miljøet påvirkes negativt. Af rådgivningen fra STECF fremgår det desuden, at målsatserne for fiskeridødeligheden i mulighed 2 er tilstrækkeligt solide til at indgå i en forvaltningsplan, mens højere værdier (som i mulighed 3) kræver, at der foretages yderligere undersøgelser for at vurdere de risici, der er forbundet hermed. Mulighed 2 er faktisk en række enkeltartsforvaltningsplaner, mens mulighed 3 udgør et skridt i retning af en flerartsforvaltningsplan. Den videnskabelige viden, der kan berettige et sådant skridt, foreligger ikke på nuværende tidspunkt, skønt forskerne har indikeret, at dette problem kan løses i den nærmeste fremtid.

Ansvarsfraskrivelse: Dette resumé forpligter kun de tjenestegrene i Kommissionen, der har været involveret i udarbejdelsen, og foregriber på ingen måde den endelige udformning af en eventuel senere afgørelse truffet af Kommissionen.