Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Almennyttige sociale tjenester i den private nonprofit-sektor i EU"

(2001/C 311/08)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 1. marts 2001 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som udpegede Jean-Michel Bloch-Lainé til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 18. juli 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 384. plenarforsamling af 12.-13. september 2001, mødet den 12. september 2001, følgende udtalelse med 92 stemmer for og 1 hverken for eller imod.

1. Forord

1.1. Det er ikke tilfældigt, at Det Økonomiske og Sociale Udvalg har taget initiativ til denne udtalelse. Initiativet indgår i - og er affødt af - et voksende væld af små bække, der flyder sammen i en stor å og tilsammen gradvist former, støber og beriger det, man kalder "den europæiske sociale model". Der er tale om lovende fremskridt, hvis vigtigste byggesten kan sammendrages således:

a) viljen til at udvirke, at Den Europæiske Union er andet og mere end et økonomisk og monetært center med et indre marked, andet og mere end et "område med frihed, sikkerhed og retfærdighed". Der er i dag et udtalt ønske om at bevise, at den sociale politik ikke blot er et tomt hylster, ikke blot et appendiks, et sekundært aktionsfelt, som er underkastet den økonomiske politiks nåde, men tværtimod er en afgørende faktor for effektivitet og produktionsevne, især som følge af dens samhørighedsnærende elementer;

b) viljen til at dirigere den stadig skiftende og meget komplicerede symfoni, der udgør vore moderne samfund, viljen til at få det bedst mulige ud af den mangfoldighed, der kendetegner vore samfunds drivende kræfter, deres værdier, deres energier og deres guldgruber af engagement og generøsitet, viljen til at betragte og behandle deres pluralisme som en styrke frem for et handicap og til i denne ånd at skabe det størst mulige rum for det "organiserede civilsamfunds" roller og ansvar;

c) viljen til at forene begreber som union og nærhed, forskelle og fælles spilleregler, konkurrence og almenvel, ikke som modsætninger, men som indbyrdes komplementære faktorer.

1.2. På anmodning af Det Europæiske Råd i Lissabon(1) har Kommissionen - den 20. september 2000 - ajourført sin 1996-meddelelse om forsyningspligtydelser. I tråd med ovennævnte overvejelser henviser denne afklarende meddelelse (se især punkt 30) til en kategori af tjenesteydelser af almen interesse, hvor tjenesteyderne "hovedsagelig varetager sociale opgaver, og som er nonprofit-orienterede og ikke tager sigte på at deltage i industriel eller kommerciel virksomhed". Der tænkes her på "organisationer som fagforeninger, politiske partier, kirker og religiøse samfund, forbrugersammenslutninger, videnskabelige foreninger, velgørende foreninger samt nødhjælpsorganisationer".

1.3. Denne udtalelse omhandler, som titlen antyder, de "sociale tjenester", der kun udgør et delelement, men som omfatter nogle af den europæiske sociale models hovedkarakteristika.

Ved "sociale tjenester(2)" forstås i denne sammenhæng en kategori af private nonprofit-organisationer, der kan have forskellige retsformer i forskellige medlemsstater (foreninger, fonde), og som føler sig kaldet til at yde en indsats inden for sundheds- og socialområdet, men uden at give afkald på eventuelt at udfolde økonomiske aktiviteter, der er underordnet deres sociale hovedformål. Begrebet "nonprofit" eller "uden gevinstøjemed" betyder her, at en eventuel fortjeneste ikke udloddes, men geninvesteres i udviklingen af disse organisationers almennyttige sociale virke. Det betyder naturligvis også, at disse organisationers primære formål ikke er gevinstmaksimering.

1.4. De omstændigheder, der har ført til udarbejdelse af denne udtalelse, er både tvingende og komplicerede:

a) De faktiske forhold, denne definition dækker over i de forskellige EU-lande, er ekstremt forskellige. De har rod i historier og kulturer, der ikke lader sig reducere til en fælles identitet, og det komplicerer sagen. Ved et nøjere eftersyn viser det sig imidlertid som et ubestrideligt faktum, at der er fælles træk og grundlæggende ligheder med hensyn til deres kald og handlemåder, den position, de indtager, og de præstationer, de frembringer. Dette er en tvingende grund til at betragte dem som alt andet end et underligt sammensurium af spredte elementer, der er stykket tilfældigt sammen, til at betragte dem som det, de er, nemlig et hele, der på én gang er stærkt og sårbart, velkendt og mindre velkendt.

b) På dette område som på andre hæmmes forståelsen af vage begreber og definitioner: "almen interesse", "sociale tjenester", "socialt marked", "økonomisk", "velgørende", "almennyttig" osv. Ingen af disse udtryk er betydningsmæssigt ækvivalente, hverken de fakto eller de jure, i alle EU-landene (og end ikke inden for det enkelte land). Det kan imidlertid ikke tjene som undskyldning for at vige uden om hindringen eller gå helt i stå. Fornuften tilsiger, at vi tager den semantiske usikkerhed til efterretning og indretter os bedst muligt under de givne forhold, og - naturligvis - at vi urokkeligt tilstræber at mindske den. At vi koncentrerer os om de sikre realiteter, som er velkendte og verificérbare.

1.5. Dette er hensigten bag denne udtalelse, der tjener følgende formål:

- først understreges de behandlede "sociale tjenesters" bidrag (punkt 2),

- dernæst kortlægges de bekymringer, disse tjenester selv eller andre nærer (punkt 3), og

- sluttelig stilles der forslag om tiltag (punkt 4).

2. De sociale tjenesters bidrag til almenvellet i Europa

2.1. Med erklæring nr. 23, der indgår som bilag i Maastricht-traktaten, anerkender Den Europæiske Union klart "organisationer inden for det velfærdsmæssige og det sociale område samt fonde i deres egenskab af institutioner med ansvar for sociale foretagender og tjenester" og nødvendigheden af at samarbejde med organisationerne i den sociale sektor. Vigtigheden af dette samarbejde understreges i øvrigt i hvidbogen om den europæiske sociale politiks fremtid. Underligt nok er den vigtige plads, disse organisationer udfylder, ikke særlig velkendt. Deres roller i de forskellige EU-lande varierer alt efter, hvordan sikringen af borgernes politiske, borgerlige, økonomiske og sociale rettigheder er tilrettelagt, og hvordan det sociale sikringssystem er bygget op. Deres plads i samfundet afhænger af landets historiske, kulturelle og ideologiske grundlag og de interventionsformer, der anvendes af staten, de lokale og regionale myndigheder, den gevistorienterede private sektor og nonprofit-sektoren. Men uanset hvor heterogene strukturerne er, er der fortsat en række konstante værdier.

a) Den vigtigste er, at de sociale organisationer, der optræder som aktører i civilsamfundet, i mange lande de fakto bærer ansvaret for at tilbyde tjenester og forvalte institutioner på det sundhedsmæssige og sociale område, f.eks. plejehjem, institutioner til handicappede børn og voksne, organisationer inden for ungdomsbeskyttelse, sociale uddannelsestiltag, indkvartering af hjemløse, social reintegration, vuggestuer, børnehaver og børneparkering, sundhedscentre, sociale centre, private plejeinstitutioner uden gevinstøjemed, hjemmeservice, hjemmesygepleje og hjemmehjælp, hushjælp og anden form for omsorg.

b) I mange EU-lande har de offentlige myndigheder fornuftigt nok igennem mange årtier valgt at støtte sig til private nonprofit-aktører på sundheds- og socialindsatsområdet. Det stadige behov for at styre det offentliges udgifter (dvs. at reducere deres stigningstakt) og varetagelsen af nogle behov, som tager til og bliver stadig vanskeligere at opfylde, styrker den reelle og potentielle rolle, som spilles af disse aktører, der kan betegnes som "private nonprofit-medarbejdere af almen interesse".

c) Disse private nonprofit-organisationer bidrager til udviklingen af rigdommen i vore økonomier og lande. Deres rolle er meget vigtig på områder som jobskabelse og lokaludvikling.

2.2. De sociale tjenester, der omhandles i denne udtalelse, er et grundlæggende element, en vigtig krumtap i det sociale sikringssystem i alle EU-lande. Uden dem ville de økonomiske ydelser, der uvægerligt er mest synlige og mest håndfaste, ikke kunne opfylde målsætningerne og få den ønskede virkning, - fordi der ikke ville være passende værktøjer til rådighed. Hvis den økonomiske bistand skal tjene sit formål på en optimal måde, er der behov for mellemled, som er tæt på og kan lytte, ledsage, klappe på skulderen, række en hjælpende hånd og være fleksible. Det er ligeledes vigtigt, at de sociale tjenester, som der her sigtes til, så vidt muligt inddrages af de offentlige myndigheder i formuleringen af de strategiske retningslinjer, som disse opridser.

2.3. De sociale tjenester, der behandles her, bidrager til almenvellet set ud fra tre vigtige synsvinkler:

a) De fungerer som udkigsposter, der opfanger signaler om et socialt behov i stadig udvikling, og som forsvarer de mest sårbare i samfundet:

- takket være deres agtpågivenhed kan de opdage og afsløre huller, sociale behov, bekymringer og sorg, som vejer stadig tungere, som hidrører fra stadig flere kilder, som bliver stadig mere komplekse både i deres indhold og i deres udtryksform;

- de henvender sig til de offentlige myndigheder for at sikre fremskridt på vejen mod anerkendelse og beskyttelse af alle menneskers grundlæggende rettigheder;

- de bestræber sig på at nå ud over bistand i snæver forstand og opmuntre de personer, de støtter, til at påtage sig et ansvar, til selv at få deres liv under kontrol;

- de er udpræget innovative, når det gælder behovsdækning.

b) De skaber eller genskaber sociale strukturer:

- de nøjes ikke med at tilbyde en tjeneste, de lægger stor vægt på at fungere som et bindeled mellem personer og familier på den ene side og det offentlige på den anden side;

- de udvikler en netværkslogik, som rækker længere end blot det umiddelbare resultat;

- de opbygger et system, hvor viden og erfaring deles med personer fra alle sociale miljøer, uanset om de er frivillige medhjælpere, ansatte eller brugere.

c) De arbejder for at mobilisere den medmenneskelige solidaritet:

- de stimulerer borgernes evne til at tage vare på sig selv, til at indgå i en dialog med magtstrukturerne (de offentlige myndigheder, de økonomiske aktører);

- de er åbne for alle personer, ikke blot for bestemte grupper;

- de vidner om, at samhørighed, solidaritet og bekæmpelse af udstødelse ikke kun er de offentlige myndigheders ansvar, selv om deres rolle som garant er og bliver central, og om, hvad civilsamfundet har til opgave at klare på frivillig og konsensuel basis;

- de støtter sig i forskellig grad til velgørenhed, til et engagement, der ikke begrænser sig til skattepenge eller donationer, til frivilligt arbejde;

- der næres dog nogen bekymring for, at visse sociale tjenesteydere mister noget af deres evne til at bekæmpe udstødelse og noget af deres innovationskraft som følge af deres afhængighed af offentlige midler.

3. Bekymrende aspekter

De sociale tjenester, vi behandler her, vækker store bekymringer i dag(3). Er det berettiget? Hvis ja: hvorfor?

I en række EU-lande er der i dag tre former for indsats på det sundhedsmæssige og sociale område: de offentlige myndigheder, kommercielle aktører og tjenesteydere i den private nonprofit-sektor. På grund af denne stærke konkurrence (undtagen på visse områder, der ikke har de kommercielle aktørers bevågenhed) skal man passe på, at den tredje type aktørers særlige egenskaber ikke udviskes eller går helt i glemmebogen. Det skal også påses, at man ikke anvender bestemmelserne om offentlige indkøb alt for stringent.

Den relative mangel på kendskab til organisationerne eller undervurderingen af deres vægt og deres rolle er ikke tilstrækkelig til at forklare deres bekymringer. Det egentlige problem - og det er et reelt problem - skal søges i spørgsmålet om deres fremtid set i forhold til EU's konkurrenceret.

3.1. Som en spontan reaktion kan man godt spørge sig selv, om denne ængstelse nu også er velbegrundet.

a) I Kommissionens meddelelse om "forsyningspligtydelser" anføres følgende i punkt 31: "Ifølge Domstolens retspraksis vil mange aktiviteter, som gennemføres af organisationer, der hovedsagelig varetager sociale opgaver, og som er nonprofit-orienterede og ikke tager sigte på at deltage i industriel eller kommerciel virksomhed, normalt ikke være omfattet af Fællesskabets konkurrenceregler og bestemmelser vedrørende det indre marked(4)".

b) Det anføres endvidere i meddelelsen, at hvis en sådan organisation deltager i økonomiske aktiviteter, vil fællesskabsreglerne blive anvendt "under hensyntagen til det sociale og kulturelle miljø, hvori de pågældende aktiviteter gennemføres".

c) I meddelelsen hedder det, at konkurrencereglerne i princippet ikke finder anvendelse i bl.a. følgende tilfælde:

- aktiviteterne vedrører ydelser i tilknytning til obligatoriske socialsikringsordninger;

- aktiviteterne gennemføres af organisationer, der hovedsagelig varetager sociale opgaver, og som er nonprofit-orienterede og ikke tager sigte på at deltage i kommerciel virksomhed;

- alle aspekter af de pågældende aktiviteter afvikles inden for en enkelt medlemsstat og påvirker derfor ikke handelen mellem medlemsstaterne.

På baggrund af sådanne oplysninger kunne man fristes til at spørge: Hvorfor være bekymret? Er der ikke tale om ren fantasi?

3.2. Går man lidt mere i dybden, viser det sig, at der ikke er tale om fantasi, og at de omhandlede sociale tjenester ikke blot "ser spøgelser". Det skyldes følgende:

a) For at kunne opfylde deres målsætninger udøver en række af disse organisationer økonomiske aktiviteter på områder, hvor der også er aktive kommercielle foretagender, som føler sig truet af en form for illoyal konkurrence.

b) I en række EU-lande mener staten med rette, at den er forpligtet til - især i skattemæssig henseende - at kulegrave de undtagelser fra de nationale og europæiske konkurrenceregler, der indrømmes de sociale tjenester; denne granskning har åbnet diskussioner, som langt fra er tilendebragt. Den principielle holdning, staten indtager i en sådan debat, kan sammenfattes således: "Spørgsmålet er ikke, hvem I er, men hvad I laver".

c) I Kommissionens meddelelse, som omhandler konkurrencereglernes anvendelse, anføres tre principper:

- neutralitet med hensyn til de tjenesteudbydende virksomheders offentlige eller private status;

- medlemsstaternes frihed til at definere, hvad de forstår ved forsyningspligtydelser;

- proportionalitet, dvs. krav om, at konkurrencerestriktioner og indskrænkninger af det indre markeds friheder er begrænset til, hvad der er strengt nødvendigt for at sikre en effektiv opfyldelse af forsyningspligten.

Dette skaber imidlertid ikke klarhed på alle områder.

3.3. Det er således forståeligt, at de sociale tjenester, vi her omtaler, brændende ønsker at blive oplyst bedre om de "spilleregler", de fremover vil blive underlagt i EU. For dem er det et spørgsmål om synlig retssikkerhed på et område, hvor det ikke kan bestrides, at der i dag er en ganske stor gråzone.

4. Nogle forslag til tiltag

ØSU ønsker her

- først at minde om eller anbefale nogle holdepunkter

- og dernæst at foreslå en vej, vi kan gå.

4.1. Holdepunkter

a) Det er vigtigt at holde sig for øje, at Den Europæiske Union og hver enkelt medlemsstat bekender sig til princippet om en åben markedsøkonomi (artikel 4 i EF-traktaten fra 1998), som bygger på fri konkurrence (EF-traktatens artikel 3, stk. 1, litra g)), der skal beskyttes mod ubehørige fordrejninger. Princippet om konkurrence er ikke det eneste, som EU har opstillet. EU har også opstillet andre. EU's medlemmer har ligeledes valgt at iværksætte en politik på det sociale område (EF-traktatens artikel 136) og en politik til styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed (EF-traktatens artikel 158) og sat et højt socialt beskyttelsesniveau (EF-traktatens artikel 2).

b) Den sociale sikring henhører principielt under medlemsstaternes kompetenceområde, men Kommissionen står som traktaternes vogter. Der må og kan ikke være den mindste tvivl om, at det er Kommissionens opgave at intervenere på de områder, hvor konkurrenceretten og reglerne om det indre marked finder anvendelse.

c) Kommissionen skal, efter samråd med medlemsstaterne, arbejde på at sikre den størst mulige klarhed og retssikkerhed, tage hensyn til de almene sociale tjenesters position i forhold til udviklingen i EU og civilsamfundets fremme. Af de grunde, der er nævnt i første del af udtalelsen, er disse tjenester i deres gode ret til at forvente en klarere afgrænsning i forhold til de økonomiske aktiviteter, der er specifikt konkurrencerelaterede, så de står på sikker grund, når de varetager deres hverv.

d) Efter ØSU's opfattelse bør de sociale tjenester behandles anderledes end de mange andre aktører, der udøver aktiviteter af almen interesse (transport, energi, kommunikation osv.).

e) Spørgsmålet - der ganske vist er vanskeligt, men af grundlæggende betydning for den europæiske sociale model - er, hvordan vi i EU kan give de sociale tjenester en legitim og nyttig plads mellem "det rent offentlige" og "det rent gevinstorienterede". De sociale tjenester vil normalt se sig nødt til at udøve økonomiske aktiviteter på visse af deres virkefelter. Hvis man ønsker at respektere deres bidrag og deres aktivitetsområde, skal man tage sig i vare for at nedgøre dem og for uden sondren at underkaste dem den samme behandling som de gevinstorienterede virksomheder, de flankerer og møder på visse aktivitetsområder.

Når de sociale tjenester, især organisationer, fonde og velgørenhedsforeninger, er aktive i den økonomiske sfære, nøjes de ikke med at tilbyde segmenterede, kommercielle ydelser, som de gevinstorienterede virksomheder gør - særdeles nyttigt og effektivt i øvrigt. De skaber også sociale strukturer gennem deres støttefunktioner.

f) EU er nødt til at respektere de regler, det selv er baseret på, især konkurrencereglerne. Det foreslås på ingen måde, at reglerne tilsidesættes, omgås eller ændres. Det er et spørgsmål om at fortolke dem, forvalte dem, anvende dem optimalt og - med dette for øje - at uddybe vilkårene for deres anvendelse. Det ville i den forbindelse være trist, om der blev skabt et modsætningsforhold mellem EU's konkurrenceregler og ønsket om at sikre de almennyttige, sociale tjenester en passende, specifik og relevant behandling. Private sociale nonprofit-tjenester kræver ikke at få eneret. De har intet imod at blive stillet over for konkurrence med alle andre aktører med hensyn til ydelsernes kvalitet. Men de kræver, at man holder sig til kvalitetskriterier. De gør gældende - hvilket de i øvrigt stedse er nødt til at kunne påvise - at man ud over de normale krav til sikkerhed og faglig kompetence, som gælder for alle aktører, tager hensyn til deres særlige evne til at behandle mennesker som personer: ordet "person" betyder ikke nøjagtig det samme som ord som "individ", "borger", "ydelsesmodtager", "bruger", "klient" osv.

De kræver tillige, at der, når de bringes ud i konkurrenceposition, tages hensyn til det forhold, at de arbejder på vanskelige og kostbare felter, som de gevinstorienterede, private aktører ikke viser synderlig interesse for. De henleder opmærksomheden på de ulemper, som ville opstå, hvis de gevinstorienterede aktører - som i øvrigt gør deres arbejde særdeles godt, og som klart nok er til stor nytte - kun beskæftigede sig (med finansiel støtte fra det offentlige) med de mest betalingsdygtige personer samtidig med, at de kræver nøje "ligebehandling" i konkurrencemæssig sammenhæng.

På længere sigt vil dette svække "den europæiske sociale model".

g) Skulle en sådan fejl blive begået, ville den kun kunne føre til det logikerne kalder en apori, dvs. en logisk modsætning uden løsning, eller for at sige det lidt enklere, en blindgyde. Det ville være en fortvivlende situation. Et af midlerne til at overvinde denne apori er, at man i forbindelse med vilkårene for konkurrencelovgivningens gennemførelse anerkender den stigende betydning, som EU's sociale målsætninger har haft siden Amsterdam-traktatens vedtagelse.

4.2. Vejen fremad

Man kan forestille sig to fremgangsmåder på vejen mod en klarere afgrænsning af konkurrencereglernes anvendelse på de almennyttige, sociale tjenester og de gevinstorienterede virksomheder.

4.2.1. Den første fremgangsmåde ville være at ændre traktatens artikel 16, så der indføjes et princip om generel undtagelse for de former for sociale tjenesteydelser, der udelukkende leveres af private nonprofit-operatører. Denne fremgangsmåde har sin indre logik. Den har sine tilhængere, der henviser til EF-Domstolens dom af 17. juni 1997 (i sagen "SODEMARE"):

- Denne fremgangsmåde ville udmærke sig ved at være soleklar. Den ville fremstå som et vidnesbyrd om viljen til at traktatfæste et ønske om at sikre balance mellem konkurrenceprincippet og bestræbelserne på at undgå farlige konsekvenser som følge af en alt for stringent anvendelse af princippet, nemlig svækkelse af den sociale samhørighed, demotivering af nonprofit-sektoren, "flødeskumning" ved udvælgelse af "gode risici" osv.

- Denne løsning kunne til gengæld indebære visse risici: den kunne bane vej for misbrug, tjene som tilskyndelse til, at de gevinstorienterede virksomheder "stiller sig op på barrikaderne"; fordi der er tale om en ubetinget undtagelse kunne den give de sociale tjenester en positiv særbehandling, som er risikabel, ikke mindst for dem selv, fordi man set i forhold til det klarhedsprincip, de selv påberåber sig, ville give dem et "forgiftet æble", hvormed man faktisk ville gøre dem en bjørnetjeneste.

4.2.2. En anden - mere pragmatisk - fremgangsmåde, som allerede anvendes med stor effektivitet i visse EU-lande, ville være at undersøge og drøfte spørgsmålet mere indgående og opstille mere detaljerede kriterier, som i forbindelse med sociale tjenester gør det muligt at foretage en finere sondring mellem de kommercielle aktiviteter, der skal være underlagt konkurrencereglerne, og dem, der bør fritages.

4.2.2.1. Man kunne forsøge at opnå dette uden et lammende pindehuggeri ved at gennemføre et samråd. Kommissionen kunne gøre sig til talsmand for et sådant samråd og fastlægge målsætningen, de generelle linjer og den grundlæggende ånd. Hele eksercitsen skulle gå ud på, at EU-instanserne fastlagde en klar, enstemmig fortolkning, hvor man anerkendte særlige træk, som skulle medføre ikke-anvendelse af traktatens kapitel I, II og VI. Når tiden var inde, kunne Kommissionen udarbejde fritagelsesforordninger efter mandat fra Rådet (EF-traktatens artikel 89, Rådets forordning af 7. maj 1998, Rådets forordninger nr. 19/65 og nr. 2812/71) og/eller meddele direktiver (EF-traktatens artikel 86, stk. 3; f.eks. direktivet om gennemsigtighed).

4.2.2.2. ØSU er sig bevidst, at det vil kræve et omfattende uddybelsesarbejde at gå frem på denne måde. Det skønner dog, at arbejdet ikke burde kræve al for lang tid. Hvis man beslutter at sætte dette arbejde i værk, vil ØSU gerne tilbyde sig som aktiv samarbejdspartner.

5. Konklusioner

5.1. Det er måske nok besværligt at skulle forene overholdelsen af konkurrencereglerne med anerkendelsen af de særlige træk ved de økonomiske aktiviteter, der udfoldes af almennyttige sociale tjenester, - men det er en selvfølgelig nødvendighed.

5.2. Almennyttige sociale tjenester i den private nonprofit-sektor tilhører hverken den offentlige sektor eller den private, gevinstorienterede sektor. De er imidlertid tæt knyttet til den offentlige sektor i kraft af det samråd, de deltager i, og den økonomiske støtte, de modtager; og det sker hyppigere og hyppigere, at de kommer ind på den private, kommercielle sektors domæne. De funktioner, de varetager, kan dog ikke reduceres til offentlige normer og begrænser sig ikke til de kommercielle tjenesteudbud.

5.3. I en række EU-lande frygter disse tjenester at blive reduceret til et instrument eller at blive nedgjort generelt. Sådanne ængstelser er ikke illusoriske, tværtimod, og det er derfor de kræver undtagelser, der i nogle tilfælde kan være ubelejlige.

5.4. Når de kræver, at deres særlige træk tilgodeses, er det ikke fornuften, de trodser, det er fantasien. Det er ikke én og samme ting. Man kan forsøge at forestille sig ting uden at gøre fornuften uret. ØSU mener, og det er selve ånden i denne udtalelse, at det i dette tilfælde ville være en fejl ikke at gøre forsøget, fordi der står så vigtige ting på spil som f.eks. den sociale samhørighed og kampen mod udstødelse.

Bruxelles, den 12. september 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Det skal tillige påpeges, at Det Europæiske Råd i Nice bekræftede de almennyttige tjenesters rolle, og at vedtagelsen af charteret om grundlæggende rettigheder indebærer, at man styrker den faktiske udøvelse af disse rettigheder, herunder ikke mindst når det gælder sociale tjenester.

(2) Det er vigtigt at erindre, at sociale solidaritetsopgaver i visse EU-lande (bl.a. Italien og Sverige) ofte varetages af kooperative foretagender.

(3) Disse bekymringer er ikke de eneste: de sociale tjenester frygter også at blive reduceret til blot at spille en udøvende og supplerende rolle med brug af de offentlige bevillinger, som de tildeles. Her er der dog tale om et særskilt problem, som ikke omfattes af denne udtalelses emne. Dette spørgsmål kan med fordel behandles i en senere udtalelse.

(4) KOM(2000) 580 endelig.