Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens forslag til Rådets beslutning om fastsættelse af kriterier og nærmere bestemmelser for udligning af de finansielle ubalancer, som opstår som følge af anvendelsen af Rådets direktiv 2001/40/EF om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere"

(KOM(2003) 49 endelig - 2003/0019 (CNS))

(2003/C 220/16)

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 17. juni 2003 under henvisning til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, på eget initiativ at afgive udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som udpegede Luis Miguel Pariza Castaños til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 28. maj 2003.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 400. plenarforsamling den 18. og 19. juni 2003, mødet den 18. juni, følgende udtalelse med 82 stemmer for, 5 imod og 6 hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. EØSU finder det nødvendigt i sin udtalelse at vurdere "Rådets direktiv 2001/40/EF om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere" af følgende årsager.

1.2. Da det franske formandskab i sin tid tog initiativ til at foreslå Rådet dette direktiv, blev EØSU ikke hørt og havde derfor ikke mulighed for at afgive den nødvendige udtalelse.

1.3. EØSU har i alle sine udtalelser arbejdet for, at EU skal have en fælles indvandrings- og asylpolitik, som hviler på traktatens mandat og fremmer det politiske fokus, der blev vedtaget på Det Europæiske Råd i Tammerfors. Det har ført til, at Unionen har fremmet harmoniseringen af fællesskabslovgivningen på disse områder.

1.4. Det vil ikke være muligt at afgive en udtalelse om forslaget til Rådets beslutning om fastsættelse af kriterier og nærmere bestemmelser for udligning af de finansielle ubalancer, som opstår som følge af anvendelsen af Rådets direktiv 2001/40/EF, uden først at udtale sig om det omtalte direktiv, som udgør grundlaget for anerkendelse af afgørelser om udsendelse truffet mellem medlemsstaterne.

1.5. For at kunne analysere de tekniske og proceduremæssige kriterier for udligning af de finansielle ubalancer er der behov for en forudgående politisk og juridisk analyse af direktiv 2001/40/EF, for så vidt angår overholdelsen af de mange garantier i fællesskabslovgivningen - nærmere bestemt i EU's charter om grundlæggende rettigheder og den europæiske menneskerettighedskonvention - for personer, som berøres af direktivet.

1.6. EØSU ønsker i sin udtalelse først at fremlægge sine betragtninger om direktiv 2001/40/EF og herefter analysere forslaget til Rådets beslutning om udligning af de finansielle ubalancer i henhold til artikel 7 i det omtalte direktiv.

2. Resumé af Rådets direktiv 2001/40/EF

2.1. Rådets direktiv 2001/40/EF af 28. maj 2001, som var en opfølgning af Det Europæiske Råd i Tammerfors (15. og 16. oktober 1999), indførte gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere.

2.2. Målet med direktivet er at gøre det muligt at anerkende en afgørelse, som er truffet af en kompetent myndighed i en medlemsstat, om at udsende en tredjelandsstatsborger, der befinder sig på en anden medlemsstats territorium.

2.3. Direktivet omhandler udsendelse i følgende tilfælde:

a) Tredjelandsstatsborgeren er omfattet af en afgørelse om udsendelse baseret på en alvorlig og konkret trussel mod den offentlige orden eller den nationale sikkerhed og truffet i følgende tilfælde:

- når tredjelandsstatsborgeren af ophavsstaten er dømt for en lovovertrædelse, som straffes med mindst et års frihedsstraf,

- når der foreligger alvorlige grunde til at antage, at tredjelandsstatsborgeren har begået alvorlige strafbare handlinger, eller der foreligger reelle indicier for, at han påtænker at begå sådanne handlinger på en medlemsstats område.

b) Tredjelandsstatsborgeren er omfattet af en afgørelse om udsendelse på grund af manglende overholdelse af de nationale bestemmelser om udlændinges indrejse eller ophold.

2.4. Hvis den berørte person er indehaver af en opholdstilladelse udstedt af fuldbyrdelsesstaten eller en anden medlemsstat, skal fuldbyrdelsesstaten konsultere ophavsstaten og den stat, der har udstedt tilladelsen.

2.5. En afgørelse om udsendelse, der er truffet inden for rammerne af artikel 3, stk. 1, litra a), giver mulighed for at inddrage opholdstilladelsen, for så vidt der er hjemmel herfor i den nationale lovgivning i den stat, der har udstedt tilladelsen og med forbehold af artikel 25, stk. 2, i Schengen-konventionen.

2.6. Afgørelser om udsendelse, der er omfattet af dette direktiv, må hverken udsættes eller suspenderes af ophavsstaten.

2.7. Medlemsstaterne sikrer, at den pågældende tredjelandsstatsborger kan anke enhver foranstaltning truffet med henblik på at iværksætte en afgørelse om udsendelse.

2.8. Beskyttelsen af personoplysninger, datasikkerheden og den frie udveksling af sådanne oplysninger sikres. Registre med personoplysninger kan kun benyttes til de formål, der er fastlagt i Schengen-konventionen.

2.9. Medlemsstaternes myndigheder benytter alle midler til at samarbejde og udveksle oplysninger. Ophavsstaten sørger for, at fuldbyrdelsesstaten hurtigst muligt får alle nødvendige dokumenter i hænde til attestation af, at afgørelsen om udsendelse er af permanent karakter.

2.10. Fuldbyrdelsesstaten foretager forinden en undersøgelse af den pågældende persons situation for at sikre, at hverken de relevante internationale retsakter eller de gældende nationale bestemmelser er til hinder for fuldbyrdelsen af afgørelsen om udsendelse.

2.11. Medlemsstaterne udligner indbyrdes de finansielle ubalancer, som måtte opstå som følge af anvendelsen af dette direktiv, hvis udsendelsen ikke kan ske på den pågældende tredjelandsstatsborgers regning.

2.12. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 2. december 2002 tillige med de relevante kriterier og nærmere bestemmelser for udligning af de finansielle ubalancer, der skyldes anvendelsen af Rådets direktiv 2001/40/EF om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere.

3. Resumé af forslaget til Rådets beslutning

3.1. Forslaget til Rådets beslutning fastsætter kriterier og nærmere bestemmelser for udligning af de finansielle ubalancer, som opstår som følge af anvendelsen af Rådets direktiv 2001/40/EF om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere.

3.2. Anvendelsen af Rådets direktiv 2001/40/EF af 28. maj 2001 kan medføre finansielle ubalancer, hvis afgørelserne om udsendelse ikke kan gennemføres på de pågældende tredjelandsstatsborgeres regning. Der skal derfor vedtages kriterier og nærmere bestemmelser for bilateral udligning mellem medlemsstaterne.

3.3. Den finansielle byrdedeling i forbindelse med samarbejdet mellem medlemsstaterne om udsendelse af tredjelandsstatsborgere kan ikke i tilstrækkelig grad nås af medlemsstaterne selv, hvorfor det kan være nødvendigt at iværksætte foranstaltninger på fællesskabsplan.

3.4. Ophavsstaten skal over for fuldbyrdelsesstaten udligne enhver finansiel ubalance, som måtte opstå som følge af anvendelsen af direktiv 2001/40/EF. Refusionen finder sted på anmodning af fuldbyrdelsesstaten på grundlag af de faktiske omkostninger.

3.5. Følgende betragtes som de omkostninger, der som et minimum er refusionsberettigede for den tilbagesendte og op til to ledsagere pr. tilbagesendt person:

- transportomkostninger,

- administrationsomkostninger,

- indkvarteringsomkostninger.

3.6. Medlemsstaterne kan bilateralt aftale at refundere omkostninger, der overstiger minimumsomkostningerne, eller at refundere andre yderligere omkostninger.

3.7. Refusionsanmodninger skal fremsættes skriftligt og skal ledsages af dokumentation for de refusionsberettigede omkostninger. Der kan ikke kræves refusion i forbindelse med fuldbyrdelse af afgørelser om udsendelse, som er truffet mere end tre år før fuldbyrdelsen. Refusionsanmodninger, der fremsættes over et år efter, at fuldbyrdelsen har fundet sted, kan afvises.

3.8. Betaling sker til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten inden for tre måneder efter, at det nationale kontaktpunkt i ophavsstaten har modtaget anmodningen. Medlemsstaterne kan indgå bilaterale aftaler om betalingsformer. Et afslag på refusion skal fremsættes skriftligt med angivelse af grundene til afslaget og skal sendes til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten inden for tre måneder efter modtagelsen af anmodningen.

3.9. De nationale kontaktpunkter skal aflægge en årsrapport til Kommissionen, som skal omfatte erklæringer om gennemførelsen af denne beslutning og anbefalinger til forbedringer af kriterierne og de nærmere bestemmelser i denne beslutning.

4. Bemærkninger til direktiv 2001/40/EF

4.1. Dette direktiv tager udgangspunkt i en forkert problemstilling ved at lægge op til gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsborgere på et tidspunkt, hvor EU endnu ikke har en fælles lovgivning om indvandring og asyl. EØSU har i flere udtalelser påpeget behovet for at fremskynde Rådets arbejde med udformningen af en fælles indvandrings- og asyllovgivning til videreførelse af konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Tammerfors for på denne måde at opnå en mere effektiv styring af migrationsstrømmene. Denne lovgivning er dog indtil nu blevet bremset af Rådet, som på selvmodsigende vis har sat fart i lovgivningsarbejdet om tvangsmæssig tilbagesendelse og gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse. Rådet forsinker oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor tredjelandsstatsborgeres rettigheder og pligter er sikret på en rimelig måde.

4.2. Rådet bidrager dog samtidig til en harmonisering af fællesskabslovgivningen om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere.

4.3. Med dette direktiv fortsætter Rådet med at "bygge taget uden at have fundamentet i orden", hvilket EØSU allerede i tidligere udtalelser har gjort opmærksom på. En sådan bestemmelse forekommer overilet, når der endnu ikke findes harmoniserede regler og kriterier for eksempelvis subsidiær beskyttelse, som ydes over for personer, der har fået asyl (samt asylansøgere) efter Genève-konventionen af 1951. Dette fremgår af EØSU's udtalelse(1) om "Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold".

4.4. Derfor bør mekanismen for gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere indgå i en fælles indvandrings- og asylpolitik. Så længe der ikke eksisterer en fælles lovgivning på området, bør enhver fuldbyrdelsesstat forpligte sig til at samarbejde om fuldbyrdelse af en sanktion i form af udsendelse i tilfælde, hvor statens egen lovgivning ikke omfatter mulighed herfor eller udtrykkeligt forbyder det. Direktivet gentager de fejl og manglende garantier, som på mange områder også er kendetegnende for Schengen-aftalen.

4.5. Det bifaldes, at direktivet ikke omfatter familiemedlemmer til unionsborgere, som har udøvet deres ret til fri bevægelighed. Det er EØSU's opfattelse, at denne beskyttelse skal omfatte alle familiemedlemmer uanset nationalitet (herunder statsborgere i lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union).

4.6. EØSU vurderer, at direktivet ikke yder tilstrækkelig beskyttelse af nogle af de garantier, der er indeholdt i EU's charter om grundlæggende rettigheder og i den europæiske menneskerettighedskonvention, og derfor opfordres medlemsstaterne indtrængende til at overholde disse garantier sammen med de garantier, som er resultatet af de enkelte medlemsstaters forfatningstradition.

4.7. EØSU mener, at afgørelserne om udsendelse og tvangsmæssig tilbagesendelse ikke kan begrænses til administrative afgørelser, men skal kunne indbringes for domstolene. Det er afgørende, at de personer, der berøres af procedurerne for udsendelse og tvangsmæssig tilbagesendelse, sikres retsbeskyttelse under iagttagelse af de behørige retsstatsgarantier og lovgivningen i de enkelte medlemsstater. Det bør ikke være muligt at gennemføre udsendelse i tilfælde, hvor der er truffet forholdsregler for udsættelse og/eller ophævelse ved en retsinstans eller en administrativ myndighed.

4.8. En medlemsstat, som fuldbyrder en udsendelsesforanstaltning, bør ikke alene sikre, at foranstaltningen formelt kan udføres, men bør også garantere, at retsbeskyttelsen materielt er på plads, således at en tredjelandsstatsborger kan anke en udsendelsesforanstaltning i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, som har gennemført foranstaltningen(2). Retsmidler mod foranstaltninger til udsendelse eller tvangsmæssig tilbagesendelse skal altid have opsættende virkning, idet det er den eneste måde, hvorpå de involverede personers grundlæggende rettigheder kan sikres(3).

4.9. Uden at der i øvrigt stilles spørgsmålstegn ved, at der er tale om en "permanent afgørelse", bør fuldbyrdelsesstater tage hensyn til følgende: juridiske aspekter, bl.a. forældelse og ophør; humanitære aspekter, bl.a. situationen i oprindelseslandet(4) (borgerkrige(5), forfølgelser og katastrofer); personlige aspekter, bl.a. alvorlig sygdom(6) osv.(7); tilhørsforhold, bl.a. tilknytning til familiemedlemmer i det land, der gennemfører foranstaltningen, eller i andre EU-medlemsstater; samt manglende personlig tilknytning til oprindelseslandet med henvisning til lang tids fravær derfra, hvilket kan betyde, at en afgørelse om udsendelse kan vise sig at være uden virkning.

4.10. EØSU mener, at medlemsstater, som fuldbyrder afgørelser om udsendelse, også i den videre procedure bør garantere over for de berørte personer, at retsbeskyttelsen håndhæves med henvisning til den gældende lovgivning i de enkelte medlemsstater.

4.11. EØSU(8) støtter Kommissionens forslag om frivillig tilbagevending. Udsendelse og tvangsmæssig tilbagesendelse er meget strenge afgørelser, som kun bør træffes i undtagelsestilfælde. Derfor bør myndighederne undersøge den enkelte sag grundigt og overveje alternative løsninger i forhold til personens arbejdsmæssige tilknytning, dennes familiemæssige situation eller integrering i modtagelseslandet(9).

4.12. Beslutninger om udsendelse bør ikke omfatte statsborgere fra tredjelande, som:

- har lovlig bopæl i en EU-medlemsstat og

- er blevet integreret via arbejdsmarkeds- og familietilknytning og

- har mistet forbindelsen til oprindelsestredjelandet på grund af deres lange fraværsperiode.

Sådanne tredjelandstatsborgere bør være omfattet af lovgivningen i fuldt omfang som enhver EU-statsborger.

4.13. I forbindelse med de enkelte udsendelser skal det understreges, at hver afgørelse skal være baseret på en alvorlig og konkret trussel mod den offentlige orden eller den nationale sikkerhed og skal træffes ved en retslig afgørelse af en domstol. De administrative konsekvenser skal være proportionale med de retslige afgørelser(10). Det i direktivet anvendte begreb, alvorlige antagelsesgrunde, kan føre til overtrædelse af bestemte rettigheder, som er beskyttet i den europæiske menneskerettighedskonvention (artikel 1)(11) og i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Det er hævet over enhver tvivl, at den europæiske menneskerettighedskonvention angiver nærmere rettigheder for udenlandske statsborgere, som skal udsendes. Herudover har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol truffet en lang række afgørelser, som skal inddrages i udarbejdelsen af fællesskabslovgivningen.

5. Bemærkninger til forslaget til Rådets beslutning

5.1. Formålet med forslaget til Rådets beslutning er, at de faktiske omkostninger, som opstår som følge af en udsendelse, og som ikke kan udredes af pågældende tredjelandsstatsborger, skal betales af den medlemsstat, der træffer afgørelse om udsendelse, for at undgå finansielle ubalancer ved anvendelse af direktiv 2001/40/EF.

5.2. EØSU mener, at de procedurer, der foreslås i forslaget til Rådets afgørelse til udligning af de finansielle ubalancer, kun kan finde anvendelse, hvis der eksisterer en fælles indvandrings- og asylpolitik.

5.3. I særlige tilfælde, hvor et stort antal personer rejser mod EU-medlemsstater pga. humanitære kriser, kan der fastsættes et fællesskabsbudget med henblik på at sikre, at de personer, der berøres af tilbagesendelsesprocedurerne, får en korrekt behandling.

5.4. Medlemsstaterne bør kun udligne de omkostninger, der er opstået som følge af direktivets gennemførelse, i forbindelse med udsendelser, som hviler på et sikkert retsbeskyttelsesmæssigt grundlag, og som overholder menneskerettighederne.

5.5. EØSU finder det uantageligt, at EU's medlemsstater skal finansiere omkostningerne til udsendelse af personer, når det efter de nødvendige undersøgelser kan konstateres, at der er sket krænkelse af menneskerettighederne. Det påpeges, at artikel 3, 5, 6, 8 og 13 i den europæiske menneskerettighedskonvention samt artikel 3, 4, 19, 24 og 47 i EU's charter om grundlæggende rettigheder finder anvendelse på udsendelsesprocedurerne.

5.6. Medlemsstaterne har problemer med at indgå tilbagetagelsesaftaler med bestemte tredjelande. Det foreslås, at EU inden for rammerne af den fælles udenrigspolitik indgår aftaler om tilbagetagelse. EU kan undertegne tilbagetagelsesaftaler med tredjelande, som bør indeholde bestemmelser om, at de tilbagetagnes menneskerettigheder skal overholdes. Dette bør ske ved at garantere, at de berørte ikke vil blive straffet for at have forladt oprindelseslandet. Disse aftaler bør suppleres af andre politiske, økonomiske og sociale instrumenter, som er relevante for tredjelande, og som vedtages inden for rammerne af Unionens fælles udenrigspolitik, således som det foreslås i EØSU's udtalelse(12) om grønbogen om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold.

5.7. Det er meget vigtigt, at der i fremtidens EU udvikles et godt samspil mellem indvandringspolitikken og udviklingspolitikken. Det skal i denne sammenhæng nævnes, at bestemte former for velorganiserede tilbagesendelsesforanstaltninger kan have en positiv virkning for både den økonomiske og sociale udvikling i tredjelandene og de berørte personers integration.

5.8. EØSU finder det nødvendigt, at der udformes programmer til fremme af frivillig tilbagevenden gennem de internationale organisationer og ngo'erne. Disse programmer kan finansieres af EU, som det foreslås i EØSU's udtalelse(13) om "Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en fælles politik mod ulovlig indvandring". Ofte forholder det sig sådan, at det er mere effektivt at fuldbyrde afgørelser om udsendelse, hvis de ændres til aftaler om frivillig tilbagevenden. Det er dog en betingelse, at sådanne aftaler tildeles det samme budget som forvaltningen af afgørelserne om udsendelse.

5.9. I artikel 2, stk. 4, gives der dog mulighed for, at medlemsstaterne bilateralt kan aftale at refundere omkostninger, der overstiger minimumsomkostningerne. En sådanne praksis vil kunne føre til, at der arrangeres charterflyvninger med udsendte til oprindelseslandene for på denne måde at reducere transportomkostningerne. Forholdene i forbindelse med sådanne transporter skal sikre, at personernes værdighed, deres ret til livet samt fysiske og psykiske integritet respekteres.

5.10. Selv om denne kollektive forvaltning af udsendelserne ikke juridisk set svarer til "kollektiv udvisning", anbefaler EØSU, at metoden kun anvendes i særlige tilfælde. Det erindres, at kollektiv udvisning forbydes i artikel 19 i EU's charter om grundlæggende rettigheder.

5.11. Refusionsbeløbene bør begrænses til en periode på tre år efter udfærdigelsen af en afgørelse om udsendelse. Det foreslås samtidig, at der sker afvisning af anmodninger om refusion, som indsendes senere end et år efter fuldbyrdelsen. Enhver afvisning af udbetaling skal være behørigt begrundet.

5.12. Gennem oprettelse af nationale kontaktpunkter sikres en god forvaltning, der er kendetegnet af optimal gennemsigtighed samt baseret på fælles bestemmelser og den juridisk fastlagte procedure.

5.13. I Rådets afgørelse foreslås det, at indkvarteringsomkostningerne kan finansieres i en periode, som ikke overstiger tre måneder. I EØSU's udtalelse(14) om grønbogen om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold erklæres det, at frihedsberøvelse i afventning af udsendelse ikke må overstige 30 dage, og at der specifikt skal være tale om anbringelsescentre, ikke fængsler for kriminelle. Fængsler kan kun anvendes som anbringelsessted i tilfælde, hvor udsendelsen skyldes dom for lovovertrædelse.

5.14. I de årsrapporter, de nationale kontaktpunkter fremlægger for Kommissionen, skal der tilføjes oplysning om den specifikke årsag til afgørelsen om udsendelse efter direktivets artikel 3 samt om udgifterne til de allerede effektuerede tvangsmæssige hjemsendelser.

6. Afsluttende bemærkninger

6.1. Med en fælles indvandrings- og asylpolitik vil de finansielle refusionsmekanismer for forvaltning af afgørelser om udsendelse blive hurtigere og mere effektive. Den åbne koordinationsmetode skal være et supplement til den fælles lovgivning og ikke en undskyldning for ikke at videreudvikle den.

6.2. Det er meget vigtigt, at de budgetmæssige begrænsninger ikke reducerer graden af beskyttelse og den korrekte behandling af personer, der berøres af afgørelserne om udsendelse. De budgetmæssige begrænsninger bør under ingen omstændigheder føre til uretmæssig forlængelse af det tidsrum, de berørte personer er under frihedsberøvelse, og bør ikke føre til en dårligere kvalitet i behandlingen af dem, eller til manglende respekt for de grundlæggende rettigheder (med undtagelse af bevægelsesfrihed).

6.3. Der henvises specifikt til bestemte grupper i en særlig situation som fastlagt i artikel 19 i EU's charter om grundlæggende rettigheder. I sådanne tilfælde kan der ikke ske udsendelse som straffeforanstaltning. Denne betragtning bør ligeledes omfatte særligt udsatte personer, som det anbefales i omtalte udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om grønbogen om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold(15). Der er tale om personer, som befinder sig i en af følgende situationer:

- Tilbagesendelsen medfører familiemæssig adskillelse ved adskillelse fra børn og slægtninge i opadstigende linje.

- Tilbagesendelsen er til alvorlig skade for mindreårige, som personen tager sig af.

- Personen lider af en svær fysisk eller psykisk sygdom.

- Der er alvorlig risiko for personens sikkerhed, liv og frihed i oprindelseslandet eller transitlandet.

Bruxelles, den 18. juni 2003.

Roger Briesch

Formand for

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EØSU's udtalelse om "Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold", EUT C 85 af 8.4.2003.

(2) Domstolens dom af 9.11.2000, EFT C 357/1998. Heri fastlås, at Domstolen har i øvrigt fortolket direktivets artikel 8 således, at det ikke af denne bestemmelse kan udledes, at en medlemsstat er forpligtet til at tillade en udlænding at være til stede på sit område, så længe sagen verserer, såfremt der dog sikres den pågældende en retfærdig rettergang og adgang til at fremføre alle sine anbringender (jf. dom af 5.3.1980, sag 98/79, Pecastaing, Sml. s. 691, præmis 13).

(3) EUT C 61 af 14.3.2003; EØSU's udtalelse om "Grønbog om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold",

(4) EØSU's udtalelse om "Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en fælles politik mod ulovlig indvandring". EFT C 149 af 21.6.2002; EØSU's udtalelse om "Grønbog om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold", EFT C 61 af 14.3.2003.

(5) Se afgørelser fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, især dommen i sagen Ahmed mod Østrig, af 17.12.1996, om udsættelse af afgørelse om udsendelse af en somalisk statsborger med henvisning til åbenlys fare i personens oprindelsesland (Somalia), idet Østrig med en udvisning ville overtræde konventionen. Desuden sagen Hatami mod Sverige, af 9.10.1998, om en beslutning om at tilbagesende en iraner til Iran, hvor tilbagesendelsen først blev udsat og senere helt ophævet.

(6) Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom i sagen B.B mod Frankrig, af 7.10.1998: Om trussel om tilbagesendelse af en statsborger fra Republikken Congo (det tidligere Zaire), der var syg af aids, og som i oprindelseslandet ikke ville kunne modtage den nødvendige medicinske hjælp. På samme måde sagen Andric mod Sverige, Majic mod Sverige og andre, af 23.2.1999, som fastslår, at afgørelsen om udsendelsen skulle udsættes, mens pågældende person modtog nødvendig psykiatrisk behandling i udlandet.

(7) EUT C 61 af 14.3.2003.

(8) EUT C 85 af 8.4.2003; EUT C 61 af 14.3.2003.

(9) Administrative sager om udsendelse strækker sig over lang tid (på trods af de forskellige fremskyndende mekanismer, mange medlemsstater har inkorporeret i deres lovgivning), og i denne periode kan der indtræffe forhold eller tilstøde faktorer, som ændrer den udenlandske borgers juridiske status (ægteskab, fødsel af barn med statsborgerskab i en EU-medlemsstat etc.), ligesom der kan være tale om forhold, som betyder, at en afgørelse om udsendelse bliver virkningsløs ud fra en humanitær synsvinkel.

(10) Medlemsstaternes lovgivning forbyder dobbeltstraf. Det græske formandskab har for nylig udarbejdet et forslag til Rådets rammeafgørelse om anvendelse af princippet "ne bis in idem".

(11) Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 13.12.2001 i sagen Ezzouhdi mod Frankrig: "Appellanten indrejste i Frankrig i en alder af fem år og har siden boet her. Han gennemførte sin uddannelse i Frankrig og arbejdede herefter i landet i en årrække. Hans mor og søskende bor også i Frankrig, og derfor er foranstaltningen om opholdsforbud efter Domstolens mening i modstrid med pågældendes ret til et familieliv. Desuden var den trufne foranstaltning baseret på en dom for brug og forbrug af narkotiske stoffer efter den franske straffelovbog. Domstolen vurderer, at de lovovertrædelser, tiltalte blev dømt for (to års fængsel for overtrædelse af lovgivningen om narkotiske stoffer, principalt for brug og forbrug af stoffer), ikke udgør et rimeligt grundlag for at antage, at tiltalte udgør en alvorlig trussel mod den offentlige orden, hvilket understreges af den milde straf på trods af recidiv. De overtrædelser, tiltalte har begået, kan ikke hver for sig eller samlet betragtes at have så alvorlig karakter, at det kan berettige til et varigt forbud, idet der henvises til pågældendes tætte tilknytning til Frankrig og til, at pågældende ikke har anden tilknytning til Marokko end selve nationaliteten".

(12) EUT C 61 af 14.3.2003.

(13) EØSU's udtalelse om "Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en fælles politik mod ulovlig indvandring". EFT C 149 af 21.6.2002.

(14) EUT C 61 af 14.3.2003.

(15) Kommissionen foreslår selv, at "En europæisk tilbagesendelsespolitik skal ubetinget respektere menneskerettighederne og alle grundlæggende frihedsrettigheder og skal som sådan betragtes som et led i EU's menneskerettighedspolitik såvel inden for EU som uden for EU. Det er således fastsat i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union, at Unionen 'bygger på principperne om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet, der alle er principper, som medlemsstaterne har til fælles'".