Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

- "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om betingelserne for udstationering af arbejdstagere fra tredjelande som led i udveksling af tjenesteydelser over grænserne", og

- "Kommissionens forslag til Rådets direktiv om udvidelse af retten til fri udveksling af tjenesteydelser til også at omfatte tredjelandsstatsborgere, der er etableret inden for EF"(1)

(1999/C 209/02)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 25. maj 1999 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om de ovennævnte emner.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Giorgio Liverani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 18. maj 1999.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 364. plenarforsamling af 26. og 27. maj 1999, mødet den 26. maj 1999, følgende udtalelse med 70 stemmer for, mens 6 stemte hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. Forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om betingelserne for udstationering af arbejdstagere fra tredjelande som led i udveksling af tjenesteydelser over grænserne er baseret på EF-traktatens artikel 57, stk. 2, til hvilken der udtrykkeligt henvises i samme traktats artikel 66, som omhandler tjenesteydelser (proceduren med fælles beslutningstagning). Forslaget til Rådets direktiv om udvidelse af retten til fri udveksling af tjenesteydelser over grænserne til også at omfatte tredjelandsstatsborgere, der er etableret inden for EF, er derimod baseret på EF-traktatens artikel 59, stk. 2 (høringsproceduren).

1.2. Begge forslag går ud på, at der skal indføres et "EF-tjenesteydelseskort", som skal dække den situation, hvor tredjelandsstatsborgere, som har lovligt ophold i en medlemsstat med henblik på udførelse af lønarbejde eller udøvelse af selvstændig virksomhed, skal rejse til en anden medlemsstat for at levere tjenesteydelser, men i den forbindelse støder på problemer med visum, opholdstilladelse og arbejdstilladelse. Forslagene vedrører den frie udveksling af tjenesteydelser, men er også af social betydning for arbejdstagernes frie bevægelighed - herunder arbejdstagere fra tredjelande - som ØSU for nylig har behandlet i en udtalelse om "Kommissionens meddelelse om en handlingsplan for arbejdskraftens frie bevægelighed"(2).

1.3. Det første forslag vedrører EU-virksomheder, som leverer tjenesteydelser på tværs af grænserne og ønsker at udstationere medarbejdere, som er statsborgere i tredjelande. Ifølge forslaget skal tjenesteyderen "til enhver tid" kunne udstationere en arbejdstager ved at fremsende en simpel forudgående erklæring til myndighederne i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen skal leveres. Erklæringsordningen er forbundet med garantier fra det land, hvor tjenesteyderen er etableret, i form af et "EF-tjenesteydelseskort". Dokumentet skal være ens i alle medlemsstater, have en begrænset gyldighedsperiode på op til 12 måneder og fornys ikke automatisk.

1.4. Det andet forslag vedrører retten til fri udveksling af tjenesteydelser for tredjelandsstatsborgere, der har etableret sig som selvstændige erhvervsdrivende inden for EU. Hensigten er, at en selvstændigt erhvervsdrivende tredjelandsstatsborger skal kunne levere tjenesteydelser i en anden medlemsstat uden at skulle bosætte sig der. Også i disse tilfælde skal der indføres et "EF-tjenesteydelseskort".

1.5. Kortet - hvis gyldighedsperiode er begrænset - skal udstedes af den medlemsstat, hvor tjenesteyderen er etableret. Det bringer såvel arbejdsgiveren som arbejdstagere eller selvstændigt erhvervsdrivende med statsborgerskab i et tredjeland i en lovformelig situation. Med denne procedure slipper tjenesteyderen for at skulle opfylde omfattende administrative formaliteter i hver af de medlemsstater, hvor den pågældende ønsker at levere en tjenesteydelse. Det pointeres, at udstationering af en medarbejder med henblik på levering af tjenesteydelser er noget helt andet end retten til fri bevægelighed og beskæftigelse inden for EU. Samtidig opnås en forenkling af de administrative procedurer i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen leveres. "EF-tjenesteydelseskortet" sikrer, at den medlemsstat, hvor tredjelandsstatsborgeren er etableret, tillader den pågældende at vende tilbage ved udstationeringens ophør.

2. Generelle bemærkninger

2.1. ØSU bifalder Kommissionens forslag, som dækker en stadig mere udbredt økonomisk aktivitet og beskæftigelsestype, der indtil nu ikke har været gjort til genstand for EU-samordning. Der er tale om et supplement til den allerede eksisterende, vigtige EU-lovgivning om ligebehandling af tredjelandsstatsborgere og fjernelse af hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser, som er det område, de foreliggende forslag tager sigte på.

2.2. Til denne tidligere lovgivning hører bl.a. direktiv 96/71/EF(3), hvorefter virksomheder, som udstationerer arbejdstagere i en anden medlemsstat, skal opfylde en "hård kerne" af bindende forskrifter (navnlig vedrørende mindsteløn) i det pågældende land.

2.3. Der er også grund til at nævne den nylige udvidelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 (4) til også at omfatte tredjelandsstatsborgere(5), hvorom ØSU afgav en positiv udtalelse(6).

2.4. ØSU skal minde om, at EU har forpligtet sig til at fastlægge en fælles holdning med regler for, i hvilket omfang tredjelandsstatsborgere, som er lovligt og permanent bosiddende i Fællesskabet, har krav på den samme behandling som EU-borgere(7). ØSU understreger ligeledes, at allerede artikel 59, stk. 2, i Rom-traktaten fra 1957 lagde op til, at også selvstændigt erhvervsdrivende med statsborgerskab i et tredjeland skulle omfattes af retten til fri udveksling af tjenesteydelser, men at denne tanke aldrig er blevet ført ud i livet.

2.5. De foreliggende forslag er under alle omstændigheder berettigede, ikke alene i betragtning af den diskrimination, som tredjelandsstatsborgere udsættes for, men navnlig også på grund af de alvorlige hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser, som den aktuelle situation fører med sig. På den baggrund tilslutter ØSU sig det princip - som for nylig blev udtrykkeligt bekræftet i en meddelelse(8) - om at betingelserne for levering af tjenesteydelser ikke henhører under indvandringspolitikken.

2.6. Medlemsstaternes lovgivning på dette område frembyder markante forskelle. Nogle medlemsstater sætter lighedstegn mellem udstationering og det at søge beskæftigelse hos en arbejdsgiver, som er etableret på deres territorium, selv om dette i praksis helt klart ikke er tilfældet. I andre medlemsstater er lovgivningen knap så striks, men alligevel kræves der en ny arbejdstilladelse - eller et særligt instrument med sigte på udstationering - fra myndighederne i den region, hvor tjenesteydelsen skal leveres. Nogle medlemsstater kræver, at arbejdstageren skal have arbejdet for den samme arbejdsgiver i mindst et år, før han kan udstationeres; i nogle tilfælde stiller dette krav en EU-virksomhed ringere end en tredjelandsvirksomhed, som ikke er underkastet en tilsvarende forpligtelse.

2.7. Tjenesteydere, som er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor tjenesteydelsen skal leveres, handicappes dobbelt. For det første er der forbundet så mange administrative formaliteter med at opnå tilladelse fra myndighederne i det land, hvor tjenesteydelsen skal leveres, at tjenesteyderens mulighed for at levere tjenesteydelsen beskæres alvorligt - eller udelukkes helt - hvis de involverede arbejdstagere er tredjelandsstatsborgere. For det andet er der en overlapning mellem kontrollen i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen skal leveres, og den kontrol, som i forvejen foretages i tjenesteyderens hjemland.

2.8. De foreliggende forslag ville utvivlsomt være til gavn for nationale myndigheder, som for øjeblikket er tvunget til at undersøge lovformeligheden af en situation, hvor stort set alle faktorer i sidste instans er afhængige af den medlemsstat, hvor tjenesteyderen er etableret. Endvidere bevarer myndighederne retten til at foretage yderligere kontrol, hvor de måtte skønne det nødvendigt. Det fremgår imidlertid ikke tydeligt, om en tredjelandsstatsborger, hvis kvalifikationsbeviser stammer fra et EU-ansøgerland, må levere tjenesteydelser i alle medlemsstater, såfremt mindst en medlemsstat anerkender disse kvalifikationsbeviser. De relevante bestemmelser i direktivforslagene må derfor formuleres præcist.

2.9. Indførelsen af "EF-tjenesteydelseskortet" indebærer desuden, at nationale myndigheder ikke længere behøver at kræve indrejsevisum, under forudsætning af at kortet dokumenterer, at arbejdstageren og tjenesteyderen opfylder lovkravene i den medlemsstat, hvor sidstnævnte er etableret, samtidig med at den pågældende medlemsstat til enhver tid er forpligtet til at lade tredjelandsstatsborgere vende tilbage igen, når de er i besiddelse af kortet. For at "EF-tjenesteydelseskortet" kan opfylde ovennævnte forudsætninger, er det efter ØSU's mening bydende nødvendigt, at kortet kun kan udstedes til personer, som er lovformeligt og permanent beskæftiget i det firma, som foretager udstationeringen, efter de regler, som fastsættes af Kommissionen og Rådet. ØSU udtrykker ønske om, at man sætter alt ind på at umuliggøre forfalskning af disse kort til ulovlige formål, dels gennem en effektiv og rettidig udveksling af oplysninger mellem myndighederne, dels ved at anvende en fyldestgørende teknologi ved fremstillingen af de pågældende dokumenter.

2.10. EU-virksomhederne ville også have fordel af, at der blev indført et "EF-tjenesteydelseskort" for selvstændigt erhvervsdrivende tredjelandsstatsborgere, som er bosat i EU. Kortet ville nemlig betyde, at referencemarkedet for underleverandører - som ofte er fysiske personer - blev udstrakt til hele EU. På baggrund af direktivforslaget om udstationering af arbejdstagere fra tredjelande ville der opstå forskelsbehandling og konkurrenceforvridninger i det indre marked, hvis ikke selvstændige fik den samme ret til at levere tjenesteydelser. Det ville være urimeligt, hvis selvstændigt erhvervsdrivende tredjelandsstatsborgere blev tvunget til at oprette et firma i en medlemsstat for at kunne udnytte retten til fri udveksling af tjenesteydelser.

2.11. Dog bemærker ØSU, at gennemførelsen af direktivforslagene bør vurderes under særskilt hensyntagen til EU's planlagte udvidelse. Dette må dog ikke foregribe eventuelle overgangsfrister for arbejdsmarkedet eller den frie udveksling af tjenesteydelser. ØSU anmoder derfor Kommissionen om at foretage en vurdering af direktivforslagenes konsekvenser for arbejdsmarkedet i EU.

3. Konklusioner

3.1. ØSU konstaterer med tilfredshed, at tankegangen bag de foreliggende forslag foregriber de ændringer, som foretages med Amsterdam-traktaten. Denne traktat, som trådte i kraft den 1. maj 1999, indføjer således et kapitel om visum, asyl og indvandring i tilknytning til "et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed". Tredjelandsstatsborgere med lovligt ophold i en medlemsstat vil således få deres retsstilling tilgodeset i fremtidig EF-lovgivning, navnlig i forbindelse med de foranstaltninger, som er omhandlet i den nye EF-traktats artikel 63, stk. 4.

3.2. I forbindelse med den frie udveksling af tjenesteydelser havde tredjelandsstatsborgere, som har lovligt ophold i en medlemsstat med henblik på udførelse af lønarbejde eller udøvelse af selvstændig virksomhed, imidlertid allerede inden Amsterdam-traktatens ikrafttræden en tilknytning til EF-lovgivningen (som tilfældet f.eks. også er med EU-arbejdstageres familiemedlemmer). De foreliggende forslag skal i den forbindelse i sagens natur ses i sammenhæng med det indre marked.

Bruxelles, den 26. maj 1999.

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 67 af 10.3.1999, s. 12-17.

(2) Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens meddelelse om en handlingsplan for arbejdskraftens frie bevægelighed" (KOM(97) 586 endelig udg., EFT C 235 af 27.7.1998, s. 82).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser, EFT L 18 af 21.1.97, s. 1.

(4) Rådets forordning (EF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (kodificeret udgave i EFT L 28 af 30.1.1997).

(5) Forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EØF) nr. 1408/71 for så vidt angår dens udvidelse til at omfatte tredjelandsstatsborgere, EFT C 6 af 10.1.1998, s. 15.

(6) ØSU's udtalelse af 25. marts 1998, EFT C 157 af 25.5.1998, s. 30.

(7) Jf. Kommissionens meddelelse "Et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed" af 14. juli 1998 (KOM(1998) 459 endelig udg., s. 6).

(8) Rådets henstilling af 27. september 1996 om bekæmpelse af ulovlig beskæftigelse af tredjelandsstatsborgere, EFT C 304 af 14.10.1996, s. 1, pkt. I, "Anvendelsesområde".