Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet - Handlingsplan for biodiversitet: økonomisk samarbejde og udviklingssamarbejde

INDHOLDSFORTEGNELSE

1. Biodiversitet i udviklingslandene

1.1. Sammenhæng

1.2. Mål for handlingsplanen for biodiversitet

1.3. Mål for udviklingssamarbejdet

2. Indsatsområder i Det Europæiske Fællesskab

2.1. Koordinering i Det Europæiske Fællesskab

2.2. Styrkelse af Europa-Kommissionens kapacitet

3. Økonomisk samarbejde og udviklingssamarbejde

3.1. Udviklingslandenes strategier og handlingsplaner for biodiversitet

3.2. Bevaring og bæredygtig udnyttelse af den biologiske mangfoldighed

3.2.1. Produktionssystemer, der omfatter opdrættede/dyrkede arter: landbrug, animalsk produktion, akvakultur og skovdrift

3.2.2. Produktionssystemer, som omfatter vilde arter: natur skove, fiskeri og vilde dyr

3.2.3. Beskyttede områder

3.3. Vurderinger af virkningen på miljøet og strategisk miljøvurdering

3.4. Fair og rimelig fordeling af omkostninger og fordele afledt af udnyttelse af biodiversiteten

3.5. Forskning, informationsudveksling og teknologioverførsel

3.6. Undervisning og folkeoplysning

4. Gennemførelse

4.1. Finansielle ressourcer

4.2. Overvågning

Bilag I - Målsætninger for biodiversitetsstrategier og aktioner i biodiversitetshandlingsplaner

Bilag II - Midler til miljøforanstaltninger i ALA-AVS

Bilag III - DAC-kriterier for projekter/programmer, der opfylder målsætningerne for konventionen om biologisk mangfoldighed

1. Biodiversitet i udviklingslandene

1.1. Sammenhæng

1. I udviklingslandene er biodiversiteten afgørende for mange menneskers udkomme, fordi de anvender en lang række mere eller mindre domesticerede planter, dyr, træer, fisk osv. direkte og supplerer dem med mange produkter, der indsamles i naturen, herunder medicin, andre fødevarer, byggematerialer osv. Biodiversiteten i udviklingslandene giver også mange indirekte og iblandt generationsoverskridende fordele lige fra lokalt til globalt plan, herunder en bred vifte af præstationer, som økosystemet selv leverer. Det kan være bidrag til dannelsen af frugtbar jordbund, filtrering af forurenet vand, stabilisering af bjergskråninger, kystlinjer og meget andet. På globalt plan kan man blandt fordelene ved biodiversitet nævne stabilisering af de klimatiske forhold, et enormt lager af genetisk information og et væld af plante-, dyre- og mikrobearter.

2. Størstedelen af verdens biologiske mangfoldighed findes i tropiske områder i udviklingslandene. Men vi mister biodiversitet med hidtil uset hast. De direkte årsager til dette tab er blandt andet overudnyttelse af naturressourcer, tab af naturlige levesteder og indførelse af fremmede arter. Men disse årsager skal ofte ses sammen med de bagvedliggende grunde, som bunder i politikkernes, markedernes og myndighedernes svigt, demografiske og klimatiske forhold samt mangel på viden og begrænset institutionel kapacitet. Som følge heraf bliver mange fattige grupper fattigere, og svindet i biodiversitet sker hurtigere og hurtigere. Samtidig står det klart, at tabet af biodiversitet kun kan mindskes, hvis omkostningerne og fordelene ved at bevare biodiversiteten og en bæredygtig udnyttelse integreres i forventningerne til den sociale og økonomiske udvikling hos den enkelte og i de forskellige lande.

3. Denne handlingsplan bygger på målsætningerne for EU's biodiversitetsstrategi og indeholder en beskrivelse af, hvordan både de og de internationale udviklingsmål kan nås. To af disse udviklingsmål er af særlig relevans, nemlig udviklingen af de nationale strategier for bæredygtig udvikling for at vende tabet af miljøressourcer inden 2015 - og halveringen af fattigdommen inden 2015.

1.2. Mål for handlingsplanen for biodiversitet

4. Med publikationen Det Europæiske Fællesskabs biodiversitetsstrategi (1998) blev der fastlagt et sæt målsætninger for biodiversitet i økonomisk samarbejde og udviklingssamarbejde. Det overordnede mål for handlingsplanerne er at definere aktioner, som kan bidrage til at opfylde disse målsætninger. Hver aktion anført med kursiv er knyttet til en særlig målsætning [anført i firkantet parentes]. Alle målsætninger refererer til aktioner i bilag 1. Strukturen i handlingsplanen følger Biodiversitetsstrategiens indsatsområder, og hver aktion beskrives i forhold til det økonomiske samarbejde og udviklingssamarbejdet.

5. Handlingsplanen for biodiversitet har derfor tre indbyrdes forbundne mål:

* At udforme og gennemføre aktioner, som kan bidrage til at opfylde målsætningerne for biodiversitetsstrategien, herunder aktioner, der allerede er anført i biodiversitetsstrategien.

* At udforme og gennemføre aktioner rettet mod at integrere biodiversitet i strategier, programmer og projekter, der udvikles og finansieres gennem EU's økonomiske samarbejde og udviklingssamarbejde.

* At udforme og gennemføre aktioner, som bidrager til at opbygge Europa-Kommissionens kapacitet til at integrere biodiversitet i det økonomiske samarbejde og udviklingssamarbejdet.

EU's biodiversitetsstrategis målsætninger for økonomisk samarbejde og udviklingssamarbejde:

(1) At inddrage målsætningerne for biodiversitet i Fællesskabets strategier for udvikling og økonomisk samarbejde og den politiske dialog med udviklingslandene og overgangsøkonomierne. Biodiversitetsmålene bør integreres i udviklingsprojekter i modtagerlandenes forskellige erhvervssektorer for at sikre større sammenhæng mellem Fællesskabets udviklingssamarbejdspolitik og dens politik på andre områder som f.eks. international handel, landbrug og fiskeri.

(2) At støtte bæredygtig udnyttelse af naturressourcerne, navnlig skove, græsområder og hav-/kystøkosystemer.

(3) At udbygge kapaciteten for de instanser, der er involveret i bevaring og bæredygtig udnyttelse af den biologiske diversitet.

(4) At integrere vurderinger af indvirkningen på miljøet, VVM, i udviklingssamarbejdet.

(5) At samordne gennemførelsen af denne strategi og de deraf følgende handlingsplaner med tredjelandenes strategier for at sikre sammenhæng mellem Fællesskabets støtte til tredjelande og disses egne biodiversitetsstrategier.

(6) At sikre komplementaritet og samordning af foranstaltninger og fremgangsmåder i Fællesskabets og medlemsstaternes støtteprogrammer såvel som med andre fonde og internationale institutioner, navnlig Den Globale Miljøfacilitet, for at sikre en sammenhængende gennemførelse af konventionen om biologisk mangfoldighed.

(7) At sikre tilstrækkelige finansiel midler til biodiversitet under de bilaterale støtteprogrammer samt til internationale mekanismer (f.eks. konventionen om biologisk mangfoldighed).

(8) At fremme planer for integrering af biodiversitetshensyn i tiltrædelseslandenes landbrug [1].

[1] Denne målsætning vil ikke blive behandlet i handlingsplanen for biodiversitet: udviklingssamarbejde og økonomisk samarbejde. Der henvises til handlingsplanen for biodiversitet: landbrug.

1.3. Mål for udviklingssamarbejdet

6. Målsætningerne for biodiversitet skal også opfyldes gennem de øvrige strategier og målsætninger for udviklingssamarbejdet, f.eks. Det Europæiske Fællesskabs udviklingspolitik, Cotonou-aftalen (2000), forordningerne vedrørende Asien og Latinamerika (1992) og den sektorbestemte politik. Disse målsætninger er ligeledes relateret til de internationale udviklingsmål, som EF og EU's medlemsstater har vedtaget. Målene fokuserer på emner som fattigdom, uddannelse, sundhed og miljø [2], og at alle disse problemer skal løses samtidigt inden for rammerne af en bæredygtig udvikling.

[2] Shaping the 21st Century (OECD/DAC, 1998)

7. Et vigtigt mål er, at der inden 2005 skal udarbejdes og gennemføres nationale strategier for bæredygtig udvikling for at sikre, at de nuværende tendenser med forringelse og tab af naturressourcer effektivt vendes, både globalt og nationalt inden 2015. De nationale strategier skal opfattes som en proces, ikke så meget som et dokument eller et planlægningsinitiativ. Der tages hensyn til eksisterende strategier og handlingsplaner, herunder de nationale biodiversitetshandlingsplaner og miljøhandlingsplaner, og målet skal være at integrere økonomisk og social udvikling og miljøbeskyttelse.

8. Et andet vigtigt udviklingsmål er nedbringelse af fattigdom. Andelen af mennesker, som lever i yderste fattigdom i udviklingslandene, skal reduceres med mindst halvdelen inden 2015. Biodiversitet er en ressource i de fleste fattige samfund og bør anvendes til at sikre en bæredygtig nedbringelse af fattigdommen. Forbindelsen mellem biodiversitet og fattigdom er imidlertid kompleks og vanskelig at forudsige; under forskellige omstændigheder kan tab af biodiversitet således forårsages af hhv. stigende eller faldende fattigdom. Forbindelsen mellem biodiversitet og fattigdom skal undersøges systematisk i alle sammenhænge for at afdække muligheder for at integrere bevaring af biodiversitet og bæredygtig udnyttelse i en bæredygtig udvikling.

9. Biodiversitet er et centralt aspekt af 'miljøet' og derfor medtaget i EU's politik om at integrere miljøet i alle aspekter af de økonomiske og udviklingsmæssige strategier, programmer og projekter. Denne politik er beskrevet i Europa-Kommissionens meddelelse om integrering af miljø og bæredygtig udvikling i politikken for økonomisk samarbejde og udvikling (1999), hvor der gøres rede for, hvorfor miljøforvaltning og herunder forvaltning af biodiversitet er en forudsætning for bæredygtig udvikling. I denne handlingsplan for biodiversitet omsættes disse udviklingsmål og miljømæssige forpligtelser til praktiske aktioner.

2. Indsatsområder i Det Europæiske Fællesskab

2.1. Koordinering i Det Europæiske Fællesskab

10. I traktaten om oprettelse af Den Europæiske Union understreges miljøets betydning for udviklingssamarbejdet: "Miljøbeskyttelseskrav skal integreres i udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets politikker og aktioner". EU's medlemsstater og Europa-Kommissionen har med ratificeringen af konventionen om biologisk mangfoldighed forpligtet sig til at integrere biodiversitet i udviklingssamarbejdet, og flere medlemsstater har fremsat særskilte politiske udtalelser om biodiversitet i udviklingssamarbejdet. Med undertegnelsen af konventionen har medlemsstaterne og Europa-Kommissionen ligeledes forpligtet sig til at opfylde dens målsætninger og yde støtte til andre lande i overensstemmelse med dens artikel 5 (samarbejde) og 20 (finansielle ressourcer).

11. EU har en forholdsmæssig fordel, fordi den yder finansiel støtte til praktisk talt alle udviklingslande, og ofte er støtten større end de enkelte medlemsstaters. EF har ligeledes den fordel, at den kan styre regionale projekter og dermed øge komplementariteten mellem EF og medlemsstaterne. Disse fordele opstår dog ikke automatisk og forudsætter, at både Kommissionen og medlemsstaterne forpligter sig aktivt. Det gælder for alle sektorer, men især på miljø-/biodiversitetsområdet, hvor de involverede institutioner ofte prioriteres lavt i regeringernes finansielle tildelinger. For indeværende sikres koordineringen på dette område blandt andet gennem Kommissionens og medlemsstaternes ekspertudvalg for biodiversitet (kendt som det rådgivende udvalg for tropisk biodiversitet). Dette udvalg er et uformelt, teknisk forum, hvor forskellige udviklingssamarbejdsagenturer to gange årligt kan udveksle tanker og ideer. AKTION 1: Fortsat at støtte og spille en aktiv rolle i EU's og medlemsstaternes rådgivende ekspertudvalg om biodiversitet for at harmonisere politikker, overvåge virkninger samt rapportere og forbedre informationsudveksling (herunder gennem en hjemmeside). [målsætning 6]

12. Ud over støtte i form af udviklingssamarbejde yder alle EU's medlemsstater bidrag til den globale miljøfacilitet. EF deltager ikke i denne facilitet og er ikke involveret i fastlæggelsen af dens politikker. Der ville sandsynligvis kunne opnås en større virkning og effektivitet, hvis de største donorer til biodiversitet (EF og den globale miljøfacilitet) forbedrede den interne koordinering og udviklede supplerende metoder til bevaring og udvikling. Samarbejdet med Verdensbanken, de regionale udviklingsbanker og andre bør ligeledes videreudvikles.

2.2. Styrkelse af Europa-Kommissionens kapacitet

13. Blandt instrumenterne i det økonomiske samarbejde og udviklingssamarbejdet for miljøet (herunder biodiversitet) kan nævnes: Den Europæiske Udviklingsfond, budgetkontiene for Asien, Latinamerika og Middelhavslandene (ALA-MED, B7-6200 og B7-6201; for udgifter, se bilag 2). I årene 1996-1998 finansieredes 215 projekter i AVS- og ALA-regioner, som opfyldte OECD's/DAC's kriterier vedrørende FN-konventionens målsætninger (bilag 3), til i alt 64 mio. EUR. Endvidere var der indgået forpligtelser over miljøbudgetkontoen (127 mio. EUR i perioden 1993-1999) og budgetkontoen for tropiske skove (324 mio. EUR i samme periode). Trods disse relativt store investeringer har Europa-Kommissionen begrænset teknisk kapacitet til at behandle biodiversitet eller miljøanliggender i udviklingssamarbejdet og det økonomiske samarbejde.

14. Hovedparten af Kommissionens udgifter til udviklingssamarbejde går til aktiviteter, som ikke primært har miljømæssige mål, men som ofte har stor direkte eller indirekte indvirkning på biodiversiteten. Der er derfor gode muligheder for, men begrænset kapacitet til at integrere biodiversitet i de forskellige sektorprogrammer (f.eks. landbrug og transport). Der er også begrænset teknisk kapacitet i delegationerne eller de tilsvarende nationale kontorer i Bruxelles til at udføre de nødvendige strategiske miljøvurderinger for at sikre, at biodiversiteten er repræsenteret i den nationale dialog om samarbejdsstrategi (nationale/regionale vejledende programmer og nationale strategidokumenter) eller strategidokumenterne for nedbringelse af fattigdom. AKTION 2: Inddrage biodiversitet fuldstændigt i den reviderede miljøhåndbog [3]. Sikre, at biodiversitet er integreret i miljøhelpdeskens arbejde, bistå EU med at planlægge, afdække, formulere og overvåge integreringen af biodiversitetsaspekter i udviklingssamarbejdet [målsætning 1, 3 og 4].

[3] User Guide: Environmental procedures and methodology governing Lomé IV development cooperation projects (GD Udvikling, 1993)

15. Der bør sikres midler til på mellemlangt sigt at finansiere miljøhelpdesken og støtte de mange ansatte, der arbejder med udviklingssamarbejde i Bruxelles og delegationerne. En umiddelbar prioritet bør være at bistå med den skriftlige udformning af referencerammerne for de strategiske miljøvurderinger (SEA'er (Strategic Environmental Assessment) til de nationale, vejledende programmer (NIP)) og de nationale strategidokumenter (CSP)) og vurderingerne af virkningen på miljøet (VVM'er - til projekter) samt revidere virkningsvurderingsrapporter [4].

[4] SEA- og VVM-værktøjerne er beskrevet i Kommissionens miljøhåndbog.

16. Ud over at rette op på eventuelle fejl og mangler i gennemførelsen af SEA'er og VVM'er er der behov for et omfattende uddannelsesprogram, som skal styrke Kommissionens kapacitet til at gennemføre SEA og VVM. Det skulle være forbundet med øget bevidsthed og undervisning i risikovurdering med henblik på gennemførelsen af biosikkerhedsprotokollen under konventionen om biologisk mangfoldighed; fokus bør ligge på politiske og ledelsesmæssige aspekter i relation til genetisk modificerede organismer (GMO'er).

17. Endelig har en lang række af EU's politikker stor betydning for biodiversiteten i udviklingslandene. Det gælder f.eks. handelspolitik (kvoter og tariffer for varer importeret fra udviklingslande), landbrug (støtte til europæiske afgrøder) og fiskeri (fiskeriaftaler), hvor EU har kompetence til at udvikle politikker og aktioner, der dækker hele Europa. Disse politikker kan få stor indvirkning på biodiversiteten i udviklingslandene, hvilket bør undersøges mere tilbundsgående. Fokus bør lægges på, hvordan disse politikker kan støtte en bæredygtig udvikling baseret på bevaring og forvaltning af biodiversitet/naturressourcer.

3. Økonomisk samarbejde og udviklingssamarbejde

18. Der er opstået en række 'vejledende principper', som er udviklet i både EU og medlemsstaterne og også gennem høringer af udviklingslande og baseret på erfaringer fra tidligere og igangværende projekter og programmer. Disse erfaringer vil blive udnyttet i nye projekter, programmer og strategier. Formålet er at finde effektive, bæredygtige metoder til at sikre bevaring og bæredygtig udnyttelse af biodiversitet, og de skal derfor medtages i alle de aktiviteter, der er opstillet i dette afsnit.

Der er fastlagt syv vejledende principper [5] for effektive, bæredygtige projekter inden for udviklingssamarbejde, hvor der er taget hensyn til biodiversitetsaspekter og principperne om økosystemer i konventionen om biologisk mangfoldighed.

[5] Disse principper er udarbejdet i forbindelse med udviklingssamarbejdet. Anvendelse på økonomisk samarbejde og i Middelhavsområdet bør analyseres yderligere.

(1) Anlægge et økosystemperspektiv og en tværsektoral tilgang til udviklingsprogrammer, hvor der tages hensyn til følgerne for dertil knyttede områder.

(2) Sikre/tilskynde til interesserede parters deltagelse, herunder partnerskaber med det civile samfund, myndigheder og den private sektor.

(3) Sikre, at udviklingen af samarbejdsprojekter og -programmer stemmer overens med de bredere politiske rammer, og/eller at der foretages ændringer og indføres støttepolitikker og -love.

(4) Sikre, at de institutionelle aftaler er effektive, gennemskuelige, pålidelige, omfattende og relevante.

(5) Fremme fair og rimelig fordeling af omkostninger og fordele afledt af bevaring af biodiversitet og bæredygtig udnyttelse på lokalt, nationalt og internationalt plan.

(6) Tilvejebringe og bruge nøjagtige, hensigtsmæssige, tværfaglige data, som de interesserede parter har adgang til og kan forstå.

(7) Udviklingssamarbejdsaktiviteterne skal gennemføres inden for rammerne af lokale/nationale strukturer, processer og kapaciteter og skal styrke disse.

3.1. Udviklingslandenes strategier og handlingsplaner for biodiversitet

19. Udviklingslandene udarbejder nationale biodiversitetsstrategier og handlingsplaner, der integrerer biodiversitet i en national planlægning. Der findes mange store hindringer for gennemførelsen af biodiversitetsstrategier: mangel på information og bevidsthed, svag forvaltningskapacitet, begrænset teknisk kapacitet og begrænsede finansielle ressourcer samt svage politiske og retslige rammer for deltagelsesbaseret forvaltning af naturressourcer og beskyttede områder.

20. Som følge af disse svagheder er der kun ringe forbindelse mellem mange af de nationale biodiversitetshandlingsplaner og de nationale udviklingsprioriteter såsom kampagner mod fattigdom og bedre fødevaresikkerhed. De fleste biodiversitetshandlingsplaner fokuserer på beskyttelse af biodiversitet, hvorimod der ikke lægges særlig stor vægt på at sikre en bæredygtig forvaltning af den. De nationale biodiversitetshandlingsplaner skal være en integrerende del af de nationale strategier for bæredygtig udvikling eller den tilsvarende nationale mekanisme for integration af økonomiske, sociale og miljømæssige faktorer i de nationale udviklingsplaner.

21. Der skal ligeledes i de nationale biodiversitetshandlingsplaner tages hensyn til, at de forskellige grupper er afhængige af biodiversiteten på forskellige niveauer. Befolkninger i skove, nomader, fattige, ældre osv. har alle forskellige behov for og viden om biodiversitet. Og inden for disse grupper bruger og forvalter mænd og kvinder biodiversiteten forskelligt.

22. Forbindelsen mellem nationale planer og international politik er ofte svag, hvilket kan betyde, at der på internationalt plan vedtages politikker, som er vanskelige at gennemføre i udviklingslandene. Det gælder ikke blot politikker, som vedtages i fora, der arbejder direkte med biodiversitet (f.eks. konventionen om biologisk mangfoldighed, CITEA og RAMSAR), men også i fora, som har stor indvirkning på biodiversitet (f.eks. konventionen om klimaændringer og konventionen om ørkendannelse). Kapacitetsstyrkelsen bør ske i samarbejde med andre, bl.a. Verdensbanken, GEF, FN's agenturer, organer, programmer og initiativer og især FAO, UNEP og FN's Forum om skove.

23. Et vigtigt eksempel på behovet for kapacitetsopbygning vedrører gennemførelsen af Cartagena-protokollen om biosikkerhed. Efter denne protokols ikrafttrædelse skal udviklingslandene integrere biosikkerhed i de nationale udviklingsstrategier og lovgivningsmæssige rammer for at kunne vurdere de risici, der opstår for miljøet og befolkningens levebrød på grund af indførelsen af levende, modificerede organismer. Industrilandene er forpligtede til at samarbejde om at udvikle og styrke de menneskelige ressourcer og den institutionelle kapacitet til at integrere biosikkerheden og dermed sikre en effektiv gennemførelse af protokollen. Under nuværende (og tidligere) forskningssærprogrammer om internationalt videnskabeligt og teknologisk samarbejde ydes der støtte til mange projekter af betydning for denne kapacitetsopbygning i udviklingslandene. Der er behov for yderligere støtte til at integrere biodiversitet i de nationale udviklingsstrategier og udarbejde og gennemføre nationale deltagelsesbaserede handlingsplaner for biodiversitet. AKTION 3: Støtte til opbygning af kapacitet til at udarbejde og gennemføre deltagelsesbaserede nationale biodiversitetshandlingsplaner i samarbejde med andre agenturer og samtidig sikre sammenhæng mellem de nationale strategier for bæredygtig udvikling og sektorplanerne for f.eks. de nationale skovprogrammer og medtage effektive foranstaltninger til at gennemføre biosikkerhedsprotokollen. Der er desuden behov at styrke udviklingslandenes kapacitet til at forsvare deres holdninger i internationale fora. [målsætning 1, 3, 5 og 6]

3.2. Bevaring og bæredygtig udnyttelse af den biologiske mangfoldighed

24. Biodiversitet er en central del af naturressourcesektorerne: landbrug, animalsk produktion, fiskeri og skovbrug. Det er også en vigtig del af andre sektorer som f.eks. sundhed (f.eks. naturmedicin) og turisme (f.eks. naturområder). Biodiversiteten kan således på en lang række måder bidrage til befolkningens levebrød gennem direkte anvendelse. For store dele af befolkningerne i udviklingslandene er biodiversitet ensbetydende med en lang række ressourcer, som gør det muligt for dem at leve, at klare problemer og ændringer forårsaget af sygdomme, dårlige vejrforhold, ændringer i markedsforhold eller tilførte stoffer (f.eks. gødning).

25. Disse former for direkte anvendelse suppleres med indirekte udnyttelse af biodiversitet til at sikre f.eks. beskyttelse af jorden, dens frugtbarhed, filtrering af vand osv. og ikke-brugsrelaterede værdier som bevaring af ressourcerne til kommende generationer, religiøse, rituelle og andre sociokulturelle værdier.

26. Bevaring og bæredygtig udnyttelse af biodiversitet er to ud af de tre overordnede målsætninger i konventionen om biologisk mangfoldighed (se ramme), som skal virkeliggøres ved at anlægge et holistisk syn på samtlige biodiversitetsværdier og at tage hensyn til sondringen mellem dyrkede planter og husdyr på den ene side og planter og dyr, der ikke stammer direkte fra landbruget, men fra braklagte jorder og mere eller mindre uopdyrkede, naturlige økosystemer.

Bevaring omfatter ..."bevaring af økosystemer og naturlige levesteder og opretholdelse og genetablering af levedygtige populationer af arter ..." (konventionen, artikel 2) samt genoprettelse af ødelagte økosystemer.

Bæredygtig udnyttelse er "udnyttelse af bestanddele af den biologiske mangfoldighed på en sådan måde og i et sådant omfang, at det ikke fører til nedgang i den biologiske diversitet på lang sigt, hvorved den biologiske mangfoldigheds muligheder for at dække nuværende og kommende generationers behov bevares" (konventionen, artikel 2).

27. Biodiversitet kan støtte den menneskelige udvikling i produktive landskaber, hvor der gennemføres et bredt spektrum af aktioner, lige fra beskyttelse (bevaring) og bæredygtig udnyttelse af naturlige økosystemer til omdannelse af naturlige levesteder til landbrugslandskaber. Arealanvendelse baseret på økosystemer er et tilbagevendende træk ved forvaltningsplanerne i udviklingslandene: den såkaldte ridge-to-reef-metode for små udviklings-øsamfund; integrerede programmer for kystområdeforvaltning; arealplanlægning med forskellige formål osv. Vægten ligger på samspillet mellem forskellige aktiviteter og sektorer, hvilket gør det muligt at opfylde målsætningerne for bevaring og bæredygtig udnyttelse gennem en bred vifte af aktioner i et enkelt landskab. Udgangspunktet er, at der er behov for mange forskellige levesteder - med forskellig grad af menneskelig intervention - for at bevare en rig biodiversitet og sikre den menneskelige udvikling.

28. I erkendelse af, at biodiversitet går på tværs af mange områder, er de foreslåede aktioner inddelt under nedenstående overskrifter: Intensive produktionssystemer; produktionssystemer, som omfatter uopdrættede/uopdyrkede arter; beskyttede områder og vurderinger af virkningen på miljøet. Samfund i landdistrikter bruger en kombination af to eller flere af disse systemer, men opsplitningen gør det muligt at sikre, at de forskellige forhold overvejes i de sektorer/ministerier, som planlægger og gennemfører samarbejdsaktioner (f.eks. landbrugsministerier, fiskeriministerier o.l.). Aktionerne er centreret omkring problemer i udviklingslandene og skal udmøntes i specifikke projekter og programmer med partnere i udviklingslandene.

3.2.1. Produktionssystemer, der omfatter opdrættede/dyrkede arter: landbrug, animalsk produktion, akvakultur og skovdrift

29. Selvom blot fire afgrøder udgør 63% af det plantebaserede kalorieindtag på verdensplan, er der registreret omkring 7 000 arter som levnedsmidler; mens kun 14 pattedyre- og fuglearter tegner sig for langt størstedelen af verdens animalske produktion, leverer over 200 arter protein til forbrugere på land og i by; seks fiskearter udgør 25% af fangsten på verdensplan, men der udnyttes i hundredvis af forskellige fiskearter. Der findes i titusindvis af forskellige træsorter, men der plantes blot en lille håndfuld i større omfang. Afhængigheden af et meget lille antal arter til så mange mennesker betyder, at der er brug for større investeringer i bevaring af den genetiske og artsmæssige biodiversitet.

* Plantedyrkning og animalsk opdræt har været koncentreret omkring enkelte arter og sorter, som er blevet transporteret rundt til hele verden. Indførelsen af et begrænset antal arter/sorter, som ofte har erstattet en bredere vifte af lokale arter/sorter i mange områder med intens produktion, skaber en risiko for større sårbarhed over for levnedsmiddeltab på grund af udvikling af nye sygdomme og for indkomsttab på grund af prisfald på de internationale markeder.

* Det genetiske grundlag for de få sorter/arter, som de intensive produktionssystemer er baseret på, bliver udhulet i takt med tabet af forskellige former for afgrøder (helt op til 90% tab af kål-, majs- og tomatsorter) og dyr (37% af alle arter er udryddelsestruede). For så vidt angår akvakultur (der tegner sig for 40% af verdens fiskefangst), kommer genmassen i de fleste tilfælde fra et begrænset antal enkelteksemplarer/populationer. Som nævnt ovenfor begrænser disse tab mulighederne for at opfylde fremtidens behov for at forbedre udbyttet, modstå sygdomme, sikre vækst på nye områder osv. Dette problem søges nu løst ved at lagre millioner af gener fra forskellige afgrøder i nationale/internationale genbanker, men der findes kun et meget lille repræsentativt udsnit fra animalsk produktion og akvakultur i genbanker. AKTION 4: EU skal bistå udviklingslandene med at udvikle klare politikker til sikring af lagre af en lang række dyrkede/opdrættede plante- og dyrearter baseret på en omhyggelig vurdering af de mest nyttige/vigtige arter/populationer. Vilde slægtninge til dyrkede arter bør medtages i disse vurderinger. [målsætning 2]

* Der er kun yderst begrænset adgang til dette genetiske materiale for lokalsamfundene. Bevaring af genetisk materiale fra bedrifterne eller endog af genetisk materiale fra vilde slægtninge til dyrkede arter muliggør en permanent udvikling og tilpasning til nye forhold. Derved sikres det også, at materialerne er levedygtige under de forhold, som de opbevares under. AKTION 5: Ex situ-genbanker skal suppleres med projekter for at sikre, at brugere i landdistrikter har adgang til disse globale, genetiske ressourcer, og for at videreudvikle fællesskabsbaserede genbanker på bedrifterne og i in situ-programmer for vilde populationer. Dette skal koordineres med lignende internationale initiativer. [målsætning 2]

* Støtte til landbrugsudvikling, kvægopdræt og andre intensive produktionssystemer har ofte resulteret i ubæredygtige udviklingsprogrammer og omfattende tab af biodiversitet, som kunne have været undgået. Vigtige eksempler herpå er bistand til uøkonomisk landbrugspraksis i form af støtte til transport og gødning eller kvæg, der græsser på jorder, som ikke er egnede til græsning.

* Hvor landdistrikterne er afhængige af få arter, gør ustabilitet på markederne, agrokemikalieforsyninger, sygdoms- og skadedyrsangreb og klimatiske forhold dem sårbare over for dårlig høst og tab af kvæg/fisk. Afhængighed af agrokemikalier er desuden bekostelig, fører ofte til omfattende forurening og fremmer modstandsdygtige skadedyr og patogener.

3.2.2. Produktionssystemer, som omfatter vilde arter: natur skove, fiskeri og vilde dyr

30. By- og landsamfund er afhængige af en kombination af dyrkede afgrøder, animalsk produktion, fisk og træer samt indsamlede vilde produkter. Sidstnævnte omfatter fødemidler, lægemidler, brændsel, foder og byggematerialer fra planter og animalske proteiner fra vildt, fisk, insekter osv. I mange landbrugssystemer (f.eks. vekseldrift) udnyttes en lang række økologiske principper, hvilket sikrer et broget mønster af dyrket og braklagt jord og dermed oprindelige levesteder, som alle bidrager med forskellige produkter og ydelser og dermed til befolkningens levebrød. I denne sammenhæng er skoves, vådområders og græsområders store betydning almindelig anerkendt [6].

[6] Meddelelse fra Kommissionen: Skove og udvikling: EF's politik (KOM(1999) 554), og meddelelse fra GD Udvikling om fiskeri, KOM (2000) 724 "Fisheries and poverty reduction".

31. Selv i de mest intenst dyrkede områder kombinerer befolkningen stadig dyrkede/opdrættede produkter og produkter, der ikke stammer fra bedriften, og nogle grupper (f.eks. kvinder, børn og fattige) er i vid udstrækning afhængige af produkter fra krat og mere eller mindre opdyrkede naturlige levesteder. Disse produkter er vigtige for de forskellige grupper i perioder, hvor høsten og fiskefangsten svigter eller den animalske produktion er ringe - eller den endnu ikke er kommet i hus. En bæredygtig udvikling afhænger derfor af, at der findes tilstrækkelige områder med uopdyrket jord, som kan levere disse produkter, og som kan sikre, at økosystemernes ydelser (genbrug af vand, etablering af jord osv.), der er en forudsætning for de produktive aktiviteter, ikke forringes eller går tabt.

* Ofte tages der ikke i bedømmelsen af udviklingsforslag hensyn til de mange forskellige funktioner, som naturen opfylder, især skove, våd- og græsområder. Som følge heraf undervurderes de mange immaterielle, langsigtede fordele ved biodiversiteten, herunder bevaring af økosystemernes ydelser.

* Levesteder, som huser befolkninger af vigtige arter, ødelægges: gyde- og yngleområder, trækruter, hvileområder osv. For vandlevende arter er dette især akut på grund af ødelæggelsen af koralrev, mangroveskove og ferskvandsområder. Tab af skove skader jordens frugtbarhed, vandløb, lokale klimaforhold og forsyningen af mange skovprodukter, der ikke er baseret på tømmer, og som udgør lokalbefolkningens levebrød.

* Bæredygtig udnyttelse begrænses ofte af mangel på information om ressourcegrundlaget og dette grundlags regenereringskapacitet, som bestemmes af de forskellige høstformers intensitet og hyppighed. Dette er navnlig et problem for "usynlige" fiskeriressourcer, hvor mønstrene for migration og reproduktion er komplicerende og relativt uudforskede. AKTION 6: EF-støtten til udviklingsprogrammer for landdistrikter skal rettes mod forskellige levesteder og arter med henblik på udnyttelse af både dyrkede og vilde produkter. Dette omfatter støtte til specifik kapacitetsopbygning i den regionale og nationale politik og planlægning samt til sikring af, at der i fattigdomsevalueringer og økonomiske analyser tages hensyn til alle disse produkter. [målsætning 2]

3.2.3. Beskyttede områder

32. Der findes 560 mio. ha beskyttede områder i AVS- og ALA-landene (omkring 7,7% af det samlede landområde) plus 130 mio. ha beskyttede havområder på verdensplan. Disse områder er udlagt til beskyttede områder ud fra en række målsætninger for bevaring, herunder a) beskyttelse af vandforsyning og andre miljøydelser; b) bevaring af områder af landskabsmæssig skønhed med henblik på rekreation, turisme og jagt; c) bevaring af gyde- og yngleområder til vandrende/mobile arter, som udnyttes andetsteds; d) bevaring af biodiversitet, herunder vedligeholdelse af områder, hvor der vokser vilde slægtninge til dyrkede/opdrættede planter og dyr.

33. Levesteder, som er særligt rige på biodiversitet, omfatter tropeskove, vådområder, kystområder (herunder koralrev) og bjerge. Tørre og halvtørre steppe- og græsområder er mindre righoldige, for så vidt angår antal forskellige arter, men også her er den biologiske mangfoldighed enestående og bidrager til livets opretholdelse for lokalbefolkningen. Et repræsentativt udsnit af beskyttede områder i alle disse levesteder vil kunne bevare de genetiske ressourcer og fortjener international finansiering, fordi det vil være til fordel for hele verden.

34. Forvaltningen af beskyttede områder i mange udviklingslande har ofte været utilstrækkelig, og der er netop offentliggjort en undersøgelse af de største problemer, som forvaltningen af beskyttede områder står over for i AVS-landene [7]. Det fremgår tydeligt af dette dokument, at mange af målsætningerne for bevaring ikke kan opfyldes gennem forvaltning af beskyttede områder alene - lige så vigtigt er det at gennemføre supplerende aktioner uden for de beskyttede områder. I mange udviklingslande er den politiske støtte og finansieringen begrænset, fordi målsætningerne for de beskyttede områder er snævert definerede og ikke bliver videreformidlet i tilstrækkelig stor grad. Der opstår ofte interessekonflikter med lokalsamfundene, f.eks. hvis dyr, som søger ly i de beskyttede områder, forårsager skader på afgrøderne, eller på grund af begrænset adgang til ressourcer, tvangsforflytninger og beslaglæggelser. Det har medført, at den lokale udvikling er blevet forsinket og lokalbefolkningens støtte til beskyttede områder undermineret. AKTION 7: EF skal bistå udviklingslandene med at udnytte alle IUCN's seks kategorier til bevaring og bæredygtig udnyttelse [8]. Denne støtte er rettet mod en deltagelsesbaseret behandling af de konflikter og muligheder, forbedringer af lokalbefolkningens leveforhold og indtjeningsmuligheder, der opstår med udnyttelsen af beskyttede områder. Det omfatter EF-støtte som supplement til investeringer i bevaring under den globale miljøfacilitet. [målsætning 2]

[7] Parks for Biodiversity (1999), EC/IUCN

[8] De seks kategorier er: 1 - område, der er beskyttet af hensyn til videnskabelige formål eller beskyttelse af vildt; 2 - område, der er beskyttet af hensyn til beskyttelse af økosystemer og rekreative formål; 3 - område, der er beskyttet af hensyn til bevaring af specifikke naturegenskaber; 4 - område, der er beskyttet af hensyn til bevaring gennem forvaltning; 5 - område, der er beskyttet af hensyn til bevaring af landskaber/have og rekreative formål; og 6 - område, der er beskyttet af hensyn til bæredygtig udnyttelse af naturlige økosystemer.

3.3. Vurderinger af virkningen på miljøet og strategisk miljøvurdering

35. Ud over at løse de biodiversitetsrelaterede problemer, der opstår i de sektorer for vedvarende naturressourcer, der er direkte involveret i forvaltningen af biodiversiteten på forskellige niveauer, investeres der også store summer i andre sektorer (f.eks. handel, transport, vand, sundhed og uddannelse). Inddragelse af biodiversitet i disse sektorer er af afgørende betydning, hvis målsætningerne for EU's biodiversitetsstrategi skal nås. Her skal der tages hensyn til, at de forskellige sektorer kan have en betydelig indvirkning på biodiversiteten og/eller i varierende grad er afhængige af den.

36. I den reviderede miljøhåndbog findes en beskrivelse af, hvordan man integrerer biodiversitet og miljøemner i det økonomiske samarbejde og udviklingssamarbejdet. Den indeholder en gennemgang af aktioner, der er nødvendige i de forskellige faser i gennemførelsen af politikken, programmerne og projekterne samt supplerende retningslinjer for landbrug, transport, skovbrug, sundhed, fiskeri, undervisning osv. AKTION 8: Der skal ydes EF-støtte til at integrere økosystem-princippet i udviklingssamarbejdet og det økonomiske samarbejde med særlig vægt på programmer og -projekter for landdistrikter, således at der tages hensyn til mere langsigtede, immaterielle økosystemydelser. Dette omfatter kapacitetsopbygning med henblik på integreret planlægning af arealanvendelse, deltagelsesbaseret forvaltning af naturressourcer og løsning af konflikter mellem konkurrerende parter. [målsætning 2]

37. Den strategiske miljøvurdering (til politikker og sektorprogrammer) og miljøvirkningsvurderingen (til projekter og programmer) er virkemidler, som skal bruges til at integrere bevaring af biodiversitet og bæredygtig udnyttelse i udviklingssamarbejdet. Udviklingslandenes kapacitet til at anvende disse virkemidler er ikke stor. AKTION 9: Kapacitetsopbygning i nationale og lokale institutioner med henblik på gennemførelse af strategiske miljøvurderinger af politikker og programmer og gennemførelse eller evaluering af miljøvirkingsvurderinger af projekter. Det skal sikres, at biodiversitet medtages i VVM og SEA, og der skal søges gennemført SEA for politikker og sektorprogrammer, som kan få en indvirkning på biodiversiteten. [målsætning 4]

3.4. Fair og rimelig fordeling af omkostninger og fordele afledt af udnyttelse af biodiversiteten

38. Biodiversitetskonventionens målsætning om fair og rimelig fordeling af omkostninger og fordele afledt af udnyttelse af biodiversitet hænger tæt sammen med de internationale udviklingsmål for fattigdom. Hvis den menneskelige udvikling skal gå i retning af at forbedre forvaltningen af biodiversiteten, skal omkostningerne ved at bevare biodiversiteten og de fordele, der affødes af dens udnyttelse, deles på en fair og rimelig måde på alle niveauer. Dette er mere vidtrækkende end biodiversitetskonventionen, fordi man herved integrerer både omkostninger og fordele og medtager økosystemer og arter i biodiversiteten ud over de genetiske ressourcer, der understreges i biodiversitetskonventionen. AKTION 10: EF skal støtte udviklingslandenes forskning i omkostninger og fordele ved de forskellige former for forvaltning af biodiversitet for forskellige interessentgrupper, især den fattige befolkning i landdistrikter, og der skal tages hensyn til biodiversitetens betydning for landdistrikternes økonomi. [målsætning 3]

39. For så vidt angår genetiske ressourcer, er der på internationalt plan gennemført drøftelser og forhandlinger (WTO/TRIP) om intellektuelle ejendomsrettigheder, ejendomsret til teknologi og kontrol med patenterede produkter. Problemet har her været at få defineret hhv. biodiversitet og lokal viden. Der er brug for yderligere støtte til sikring af lokale og indfødte samfunds rettigheder og disse befolkningers forskellige fordele. AKTION 11: EF skal støtte opbygning af udviklingslandenes kapacitet til at definere intellektuelle ejendomsrettigheder i relation til biodiversitet og udvikle støttelovgivning til sikring af rimelig fordeling af fordele. Dette skal udmøntes i konkrete aftaler og kontrakter mellem leverandører og brugere. [målsætning 3]

40. Der er ved at opstå et specialiseret salg af produkter, som fremstilles og leveres på måder, der både opfylder normerne for beskyttelse af biodiversitet og de nye økonomiske og sociale standarder. Skønt dette marked ikke er stort på nuværende tidspunkt, bør man udnytte mulighederne for at skabe adgang til dem for de forbrugere, der er bevidste om biodiversitet og rede til at betale en højere pris.

41. De fleste biodiversitetsprodukter handles dog på de lokale markeder. Fordelingen af omkostninger og fordele afledt af biodiversitet afhænger derfor af de lokale/nationale parter. Det er ofte lokalsamfundene, som beskytter de naturlige økosystemer; de har derfor behov for entydige rettigheder i forbindelse med ejendomsret og adgang til naturressourcer, hvis de skal investere i langsigtet, bæredygtig forvaltning. De har også brug for støtte til at sikre, at stærkere, udefrakommende interesser ikke drager fordel af ubæredygtig udnyttelse af biodiversiteten på bekostning af lokalbefolkningen. AKTION 12: EU skal støtte udviklingen af politiske rammer i partnerlandene for at indføre en deltagelsesbaseret forvaltning af naturressourcer og kapacitetsopbygning i kooperativer, brugergrupper og andre lokale/ikke-statslige organisationer, som leverer biodiversitetsprodukter, så man kan forhandle med offentlige og private virksomheder om fair priser og systemer til sikring af rimelig fordeling af fordele. Blandt andet skal personalet hos de offentlige myndigheder undervises i deltagelsesbaseret forvaltning, strategiske reformer med hensyn til specifikke incitamenter eller fjernelse af negative incitamenter (f.eks. støtte), som begrænser de økonomiske fordele ved at handle med en lang række biodiversitetsbaserede produkter. [målsætning 3 og 6] AKTION 13: EU skal støtte revisioner af strategier og forbedringer af juridiske rammer, som giver lokalbefolkningen sikrere ejendomsret og adgang til jord og naturressourcer. [målsætning 2]

42. Der er behov for deltagelsesbaseret forvaltning og decentraliseret beslutningstagning, baseret på entydige bestemmelser om ejendomsret og adgangsret, så landbrugssamfundene kan forhandle sig frem til fair priser og spille en aktiv rolle i indførelsen af bæredygtige høstmængder sammen med de offentlige myndigheder og den private sektor. Det forudsætter en stærk, gennemsigtig styring, der f.eks. kan omfatte omfordeling af miljøafgifter i lokalsamfund.

43. Hvis mulighederne for at handle med en bred vifte af produkter skal udnyttes fuldt ud, skal der udvikles nye markeder og sælges nye produkter. Med standardisering og kvalitetskontrol af f.eks. naturmedicin, som forhandles på lokale markeder, vil biodiversitetsforvaltningen kunne blive en integrerende del af befolkningens økonomiske velfærd og derved tilskynde til bæredygtig udnyttelse. Den økonomiske udvikling skaber også en risiko for, at levestederne bliver mindre mangfoldige, fordi de forvaltes ud fra få, ofte overskudsorienterede hensyn. AKTION 14: EU skal fremme initiativer og støtte skridt til at tilføre biodiversiteten værdi ved at yde støtte til nationale og internationale initiativer, som:

i) forbedrer markedsadgangen for 'små' produkter og støtter standardiserings- og kvalitetskontrolprocesser

ii) indfører incitamenter, som gør de 'små' produkter konkurrencedygtige i forhold til andre produkter, hvortil der ydes støtte

iii) etablerer mekanismer for handel med de globale fordele fra de tropiske lande, f.eks. handel med kulstof, og udvikler mekanismer til sikring af, at fordelene ved denne handel tilfalder de lokale forvaltere af levesteder

iv) støtter udviklingen og harmoniseringen af internationale standarder for handelsregulering for at nedbringe de internationale hindringer for handel med bæredygtigt producerede produkter fra tropelande. [målsætning 1, 2 og 5]

v) fremmer certificeringssystemer for bæredygtig forvaltning af skove, landbrug, fiskeri osv. og dertil knyttede mærkeordninger til sikring af forvaltningsmetoder, der fremmer bevaring og bæredygtig udnyttelse af biodiversitet.

3.5. Forskning, informationsudveksling og teknologioverførsel

44. På grund af biodiversitetens dynamiske natur, de uendeligt mange materielle og immaterielle måder, den underbygger udviklingen på, og dens komplekse tilknytning til levnedsmiddelsikkerhed og nedbringelse af fattigdom er der en konstant efterspørgsel efter mere information fra udviklingslande og udviklingssamarbejdsagenturer. Udviklingssamarbejdsagenturer, projektledere og lokalsamfund skal formidle mere viden om deres problemer, så der kan gennemføres problemorienteret forskning som en integrerende del af programmer og projekter.

45. Internationale forskningsinstitutioner (f.eks. CGIAR-institutter) har store lagre af genetisk materiale. Disse genbanker forsynes med levedygtige frø/genetisk materiale fra landbrugsområder, og det er vigtigt at sikre forvaltningen på bedriften for at bevare disse genbanker. Genbankerne bør indeholde gener fra en lang række forskellige afgrøder, dyr, fisk og træer, og der bør tages hensyn til de dyrkede arters vilde slægtninge. Det er vigtigt at sikre, at landbrugssamfundene kan drage fordel af de internationale genbanker.

46. Institutioner i industrilandene har indsamlet mange biologiske data og tilsvarende eksemplarer, og disse data bør formidles mere effektivt. Der er behov for yderligere forskningskapacitet i udviklingslandene til at øge mængden af data. Desuden bør der forskes mere i, hvordan man bedst fjerner de bagvedliggende årsager til tab af biodiversitet. Der bør derfor etableres nye - tværfaglige - måder at indsamle data på, dvs. skabes forbindelse mellem sociale, biologiske og økonomiske videnskaber og integrere lokal viden [9] og videnskabelig information. AKTION 15: EF skal støtte opbygning af udviklingslandenes universiteters og forskningsinstitutioners kapacitet til at forske i biodiversitet og formidle information og samlinger. Herunder kapacitet til at indsamle og analysere tværfaglige data som led i en systematisk gennemgang af forholdet mellem nedbringelse af fattigdom, bæredygtig udvikling og bevaring af biodiversitet og bæredygtig udnyttelse. [målsætning 3]

[9] Der bør tages hensyn til den indlysende sammenhæng mellem kulturel mangfoldighed og biologisk mangfoldighed.

47. Der bør udarbejdes en mere tilbundsgående metode til indsamling af data - som inddrager alle interesserede parter - og til rapportering af resultater i en form, som kan forstås af alle interesserede parter. Hvilket forudsætter gennemsigtig projekt- og programstyring. AKTION 16: EU skal udvikle nye metoder til deltagelsesbaseret dataindsamling og -formidling og erkende behovet for at integrere lokalbefolkningens viden i den videnskabelige viden. EU skal sikre, at undersøgelsernes resultater stilles til rådighed i en form, der kan forstås af alle interesserede parter. [målsætning 3]

48. I konventionen om biologisk mangfoldighed opfordres alle parter til at etablere rapporteringssystemer og sikre udveksling af information om biodiversitet gennem clearing house-ordninger. I mange udviklingslande er der kun gjort få fremskridt med at etablere disse mekanismer, og der bør derfor med investeringerne i udviklingssamarbejde fokuseres på den grundlæggende kapacitetsopbygning og udvikling af hensigtsmæssige værktøjer (f.eks. har clearing house-mekanismerne i mange nationale knudepunkter ikke pålidelig adgang til Internettet). Disse mekanismer bør desuden inddrage alle interesserede parter, der er involveret i biodiversitetsforvaltning, ikke blot forsknings- og regeringsinstitutioner i hovedstæderne.

3.6. Undervisning og folkeoplysning

49. Der er udbredt mangel på bevidsthed om og forståelse af, hvad biodiversitet er, og om de krav, der stilles i konventionen om biologisk mangfoldighed og andre internationale miljøkonventioner. Denne mangel skal afbødes gennem folkeoplysning, navnlig gennem materialer til bestemte målgrupper, med henblik på at øge forståelsen af biodiversitetens betydning for udviklingen og af kravene i de internationale miljøkonventioner. Større bevidsthed kan ændre destruktiv adfærd, f.eks. hvis der skabes øget viden om biodiversitetens bidrag til sundhed og velfærd eller til økosystemernes sikkerhed.

50. Formel uddannelse øger mængden og kvaliteten af de menneskelige ressourcer, der deltager i beslutningstagningen om og forvaltningen af biodiversitet. Det er derfor et vigtigt redskab i kapacitetsopbygningen, og man bør prioritere udviklingen af ny dokumentation, som kombinerer lokal viden og videnskabelige data, for at øge unges bevidsthed og forståelse. Dette skal suppleres med programmer for sekundær og tertiær undervisning, så de studerende/eleverne bliver bevidste om den vigtige forbindelse mellem biodiversitet og social og økonomisk forståelse af udviklingsprocesser. Zoologiske og botaniske haver spiller også en vigtig rolle i uddannelsesmæssig sammenhæng.

4. Gennemførelse

4.1. Finansielle ressourcer

51. Forvaltning af biodiversitet forudsætter en langsigtet indsats, der rækker videre end denne handlingsplan. Og gennemførelsen af handlingsplanen forudsætter, at der arbejdes og investeres lokalt, nationalt og internationalt. Prioriteterne er anført ovenfor, og de bør være retningsgivende for finansieringen. Der er imidlertid opstillet andre emner, som også bør behandles: Der bør i programmerne for udvikling af landdistrikter og fødevaresikkerhed tages hensyn til vild og dyrket biodiversitet, som danner grundlag for befolkningernes levebrød, før projekterne iværksættes; principperne for forvaltningen af økosystemer skal integreres i alle aspekter af udviklingssamarbejdet; forslagene til makroøkonomisk strategi bør gøres til genstand for strategiske miljøvurderinger. Disse emner bør bearbejdes yderligere i samarbejde med vore partnere.

52. EUF og ALA fokuserer ikke på miljøspørgsmål. Der indgås direkte forpligtelser for omkring 5% af 8. EUF-midlerne til miljøet, og 10% af ALA-midlerne skal have et miljømæssigt fokus. Handlingsplanens mål kan kun nås, hvis miljø og biodiversitet fortsat integreres på alle niveauer i det økonomiske samarbejde og udviklingssamarbejdet med strategisk støtte fra den lille del af budgettet, der er afsat til biodiversitet. Midlerne til transport overstiger f.eks. de samlede indgåede forpligtelser til udviklingssamarbejde med 40%. Disse aktiviteter kan have stor effekt på biodiversiteten, og der bør derfor ydes støtte til, at biodiversitetsemner medtages i vurderingen af indvirkningen på miljøet (VVM) og de strategiske miljøvurderinger (SEA) i partnerlandene samtidig med kapacitetsopbygningen til at gennemføre dem.

53. Regelmæssig finansiering er nødvendig, hvilket kan ske over budgetkontiene for miljø og tropeskove og også andre, som er rettet mod nye procedurer eller vejledning i, hvordan man bedst kan integrere miljø og biodiversitet i det økonomiske samarbejde og udviklingssamarbejdet. Disse budgetkonti er af afgørende betydning for videreudviklingen af de tematiske politikker og gør det muligt at integrere biodiversitet i de sektorbestemte politikker. Midler fra forskellige budgetkonti bør ligeledes stilles til rådighed for programmer og undersøgelser vedrørende analyser af samspillet mellem bæredygtig udvikling og miljø/biodiversitet på globalt, regionalt og lokalt plan.

54. Det er vigtigt at forbedre koordineringen og samarbejdet med andre donorer. Her kan bl.a. nævnes samfinansiering af aktiviteter vedrørende vådområder, inddragelse af lokalsamfundet i bæredygtig skovforvaltning, bevaring og bæredygtig udnyttelse af tør-områder, integrerede bevarings- og udviklingsprojekter og større informationsbase. Ligeledes vil man undersøge mulighederne for samarbejde med GEF om mulig samfinansiering vedrørende en fond til kapacitetsopbygning, "Biodiversity Capacity Building trust fund". Alt dette skal bidrage til at vende de negative miljøtendenser i udviklingslandene, navnlig gennem opfyldelse af forpligtelserne under de multilaterale miljøaftaler og løse regionale miljøproblemer.

4.2. Overvågning

55. Regelmæssig overvågning og kontrol er nødvendig, hvis man ønsker at udnytte de nye muligheder effektivt. Man bør kontrollere, at denne handlingsplan gennemføres effektivt, og ud over standardovervågningen af projekt-/programforløb bør kontrollen derfor omfatte miljøspørgsmål på hvert trin i de almindelige virkningsvurderinger. I henhold til handlingsplanen skal der etableres et sæt indikatorer for omkostningseffektivitet, som kan bruges til at vurdere de nationale handlingsplaner/strategidokumenter (NIP/CSP), politikker, programmer og projekter. AKTION 17: EU skal støtte forskning i udvikling af et sæt praktiske indikatorer, som kan bruges til at overvåge, om biodiversitet er medtaget i de nationale handlingsplaner/strategidokumenter, politikker, programmer og projekter. På lokalt plan bør lokalbefolkningen deltage i denne overvågning. [målsætning 1 og 4]

56. Det er ikke muligt at overvåge alle lande, programmer og projekter på én gang, hvorfor der vil blive foretaget en udvælgelse af enkelte lande, sektorer og projekter. Udvælgelseskriterierne for overvågning vil omfatte følgende: I hvor høj grad er der taget hensyn til biodiversiteten i en række NIP/CSP for lande med stor biodiversitet (eller enestående øko-regioner); hvor effektiv har gennemførelsen af de nationale biodiversitetshandlingsplaner været; vigtige sektorprogrammer (f.eks. for transport) i en række lande med mellemstore til lave indkomster; effekten af de nationale politikker på in situ- og ex situ-bevaring af biodiversitet samt biodiversitetens indvirkning på en række fødevaresikkerhedsinitiativer. AKTION 18: Uvildige kontroller for at vurdere, i hvor høj grad miljø og biodiversitet er medtaget i udformningen af strategier, programmer og projekter samt evaluering i udvalgte undersøgelser: fortsat revidere strategi-, program- og projektdokumenter hvert femte år. [målsætning 1 og 4]

Bilag I - Målsætninger for biodiversitetsstrategier og aktioner i biodiversitetshandlingsplaner

Målsætninger for biodiversitetsstrategi // Aktioner under biodiversitetshandlingsplaner

(1) At integrere målsætningerne for biodiversitet i Fællesskabets strategier for økonomisk samarbejde og udviklingssamarbejde og den politiske dialog med udviklingslandene og overgangsøkonomierne. Biodiversitetsmålsætningerne bør integreres i udviklingsprojekter i forskellige økonomiske sektorer i modtagerlandene for at sikre større sammenhæng mellem Fællesskabets udviklingssamarbejdspolitik og andre fællesskabspolitikker såsom handels-, landbrugs- og fiskeripolitik. // 2, 3, 14, 17, 18

(2) At støtte bæredygtig udnyttelse af naturressourcer, især i relation til skove, græsområder og kyst-/marine økosystemer. // 4, 5, 6, 7, 8, 13, 14

(3) At styrke kapaciteten i de relevante agenturer, der arbejder med bevaring og bæredygtig udnyttelse af biodiversitet. // 2, 3, 10, 11, 12, 15, 16

(4) At fremme integrationen af VVM-praksis i udviklingssamarbejdet. // 2, 9, 17, 18

(5) At koordinere gennemførelsen af denne strategi og de handlingsplaner, der udarbejdes på grundlag af den, med tredjelandenes strategier for at sikre sammenhæng mellem Fællesskabets støtte til tredjelande og målsætningerne for disse landes egne biodiversitetsstrategier. // 3, 14

(6) At sikre komplementaritet mellem og koordinering af politikker og strategier i Fællesskabets og medlemsstaternes støtteprogrammer samt med andre donorer og internationale institutioner, især den globale miljøfacilitet, GEF, for at sikre en konsekvent gennemførelse af konventionen om biologisk mangfoldighed. // 1, 3, 12

(7) At tilvejebringe tilstrækkelige midler til at sikre biodiversitet i bilaterale støtteprogrammer og til internationale mekanismer (f.eks. konventionen om biologisk mangfoldighed). // Afsnit 4

Bilag II - Midler til miljøforanstaltninger i ALA-AVS

Europa-Kommissionens midler til biodiversitet kommer fra mange forskellige kilder - Den Europæiske Udviklingsfond (EUF) og en række forskellige konti på EF's budget til dækning af f.eks. tropeskove, miljø i udviklingslandene og global udvikling.

Midler udbetalt til AVS-landene (EUF) og ALA-landene i årene 1990-1995 til især miljøprojekter (eller miljøkomponenter i andre projekter) vises nedenfor. Det samlede 7. EUF-budget er 11 mia. EUR - og her blev 2% af det samlede beløb afsat til miljøspecifikke aktioner. Målet for ALA-budgettet er at bruge 10% på miljøprojekter.

Midler afsat til miljøtemaer og % af samlet beløb til miljø. (1990-1995)

>TABELPOSITION>

Kilde: Integrering af miljø og bæredygtig udvikling i politikken for økonomisk samarbejde og udviklingssamarbejde

Elementer til en generel strategi. Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet

For perioden 1996-1998 blev der i alt indgået forpligtelser for 274,3 mio. EUR til miljøprogrammer og -projekter under GD Udvikling (5,3% af de samlede forpligtelser indgået af GD Udvikling), og der blev i alt udbetalt 101 mio. EUR (Tractebel/ERM/Kampsax 2000).

Med anvendelse af DAC-kategorier til klassificering af miljøprojekter blev der indgået forpligtelser for 181 mio. EUR i årene 1996-1998 til projekter vedrørende FN's konvention om biologisk mangfoldighed, klimaændringer og ørkendannelse (se tabel). Det betyder, at gennemsnitligt 1,2% af de forpligtelser, der årligt blev indgået af GD Udvikling, blev brugt til gennemførelse af konventionen om biologisk mangfoldighed. Desuden blev 19 mio. EUR anvendt til at integrere miljøspørgsmål i politikken for udviklingssamarbejde.

EU's forpligtelser og udbetalinger [10] (i mio. EUR) til støtte for FN-konventioner

[10] Skøn.

>TABELPOSITION>

(Kilde: Tractebel/EFM/Kampsax)

Aktiviteterne, der er inddelt i de meget brede DAC-kategorier til gennemførelse af konventionen om biologisk mangfoldighed, omfatter beskyttelse af vandressourcer, bæredygtigt landbrug, bekæmpelse af afskovning, bæredygtigt fiskeri og bæredygtig udnyttelse af følsomme miljøer til turisme. I sin klassificering af projekter med henblik på at ajourføre evalueringsrapporten (ERM 1997) definerer Europa-Kommissionen biodiversitet meget snævrere: beskyttelse af naturressourcer, knappe naturressourcer og vildtlevende arter. I henhold til denne klassificering blev omkring 3% af alle miljøudgifter afsat til biodiversitet [11].

[11] Tallet 3% og de procenter, der findes i figur 1, er skøn, ikke nøjagtige forpligtelser. De er baseret på en analyse af projekter med flere end ét tema, hvorfor visse forpligtelser er medregnet to gange.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

(På grundlag af Tractebel/ERM/Kampsax 2000).

Udgifter betalt over budgetkontiene for miljø og tropeskove (93-99): 97 mio. EUR og 234 mio. EUR. Foreløbigt skøn over udgifter til biodiversitetsrelaterede projekter gennem GD Forskning (96-98): 4 mio. EUR.

Bilag III - DAC-kriterier for projekter/programmer, der opfylder målsætningerne for konventionen om biologisk mangfoldighed

Alle projekter og programmer, som fremmer bevaring af biodiversitet, bæredygtig udnyttelse af biodiversitet og/eller fair og rimelig fordeling af fordele afledt af udnyttelse af genetiske ressourcer. Dette omfatter særlige aktioner til integration af biodiversitetsspørgsmål i modtagerlandets forskellige udviklingsmålsætninger eller støtte til udviklingslandet til at opfylde dets forpligtelser under konventionen.

Eksempler på projekter og programmer:

* Udarbejdelse af nationale biodiversitetsplaner, -strategier og -programmer, oversigter og vurderinger af biodiversitet, udvikling af nødvendig lovgivning til beskyttelse af truede arter, udvikling af incitamenter, udvikling af indvirkningsvurderinger, politik og lovgivning om adgang til og fordeling af fordele afledt af genetiske ressourcer.

* Oprettelse af beskyttede områder og bæredygtig forvaltning af økosystemer, herunder i have, kystfarvande, indre vandveje, skove, bjerge og tørre og halvtørre områder.

* Naturreserver og aktioner i omkringliggende områder, andre foranstaltninger til beskyttelse af truede eller sårbare arter og deres levesteder, ex situ-bevaring (f.eks. frøbanker og zoologiske haver).

* Kapacitetsopbygning mht. vurderinger af taksonomi og biodiversitet, almen og faglig uddannelse samt programmer til øget forståelse af biodiversitet.

* Forskning i biodiversitet.

* Integration af biologisk mangfoldighed i sektorbestemte politikker, planlægning og programmer.

* Beskyttelse og genopretning af vandressourcer, integreret beskyttelse og forvaltning af vandforsynings-, afvandings- og vandløbssystemer.

* Bæredygtig landbrugspraksis, integrerede strategier for skadedyrsbekæmpelse og hensigtsmæssig anvendelse af landbrugskemikalier samt bevaring af jord og genetiske ressourcer.

* Bekæmpelse af afskovning og jordforringelse.

* Bæredygtigt fiskeri i have, kystzoner og indre farvande.

* Bæredygtig udnyttelse af følsomme miljøområder til turisme.