Nr. C 102/36 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
Udtalelse om Kommissionens økonomiske årsberetning 1990/1991 
(91/C 102/11) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 11. februar 1991 under henvisning til 
Rådets beslutning 90/141/EØF af 12. marts 1990 om gennemførelse af gradvis konvergens i 
den økonomiske politik og de økonomiske resultater i første etape henimod Den økonomiske 
og monetære Union, særlig artikel 4, at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs 
udtalelse om Forslag til Rådets beslutning om vedtagelse af årsberetningen 1990/1991 om 
den økonomiske situation i Fællesskabet og fastlæggelse af retningslinjerne for den økonomi­
ske politik i Fællesskabet i 1991. 
Det forberedende arbejde henvistes til sektionen for økonomiske, finansielle og monetære 
spørgsmål, som udpegede Paul Kaaris til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 
12. februar 1991. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 284. plenarforsamling den 27. februar 1991, 
med stort flertal (1 stemme imod og 1 stemme hverken for eller imod), følgende udtalelse. 
1. Økonomien i 1990/1991: Kommissionens analyse 
og prognoser 
Kommissionens analyser og prognoser blev udarbejdet 
i november 1990 og var baseret på en række kritiske 
antagelser bl.a. om oliepriserne og udviklingen i valuta­
kurserne. 
1.1. Verdensøkonomien 
Efter adskillige års kraftig ekspansion i investeringer og 
beskæftigelse ændrede det økonomiske klima sig til det 
værre i 1990. Udsigterne på det korte sigt for Fællesska­
bets økonomi påvirkes negativt af stigende omkostning­
er og forbrugerpriser samt af en række eksterne fakto­
rer, såsom stigningen i olieprisen, dollardeprecieringen 
og det langsommere væksttempo i den amerikanske 
økonomi og i verdenshandelen. 
Den uløste konflikt i Golfen har midlertidigt bremset 
den reduktion i forsvarsudgifterne, man tidligere forud­
så på baggrund af afslutningen på øst/vestkonfrontatio­
nen. Hvad værre er: denne konflikt har givet tilliden 
til fremtiden generelt et alvorligt knæk — jf. de lave 
aktienoteringer over alt i verden — og sat et spørgsmål­
stegn ved energiforsyningssikkerheden i særdeleshed. 
Så længe denne konflikt forbliver uløst, vil usikkerhed­
en om de økonomiske konsekvenser af dens videre 
forløb udgøre et alvorligt afskrækkelsesmoment for nye 
investeringer. 
Den faktiske kvantitative reduktion i verdens oliefor­
syninger, man har oplevet under krisen, har ikke været 
alvorlig. Ej heller har prisstigningerne været at samme 
omfang som i de tidligere perioder med knaphed i 1973 
og i 1979. Endvidere blev priseffekten i 1990 for Europas 
vedkommende dæmpet af det samtidige fald i dollarkur­
sen. Ikke desto mindre truer olieprisstigningen med at 
forstærke løn/pris-spiralen og svække det økonomiske 
væksttempo. USA's økonomi var præget at stagnation allerede forud 
for Golf-krisen. Der forudses nu komplet stilstand i den 
mængdemæssige bruttonationalindkomst (BNI)-vækst 
(+ 0,25%) for 1991, medens der vil være et fortsat 
inflationspres, som vil bringe prisstigningstakten op på 
5,5 % i 1991. USA's løbende betalingsbalance vil næppe 
bedres i 1990 og 1991 trods svag indenlandsk vækst. 
Underskuddet på forbundsbudgettet vil tage lidt til. 
Dollaren faldt kontinuerligt gennem hele 1990 under 
indtryk af voksende rentespænd over for yen og DM. 
USA's importvækst forudses at falde til 2,5 % fra næsten 
6 % gennem firserne. 
Væksten forventes at aftage også i Japan, men kun fra 
6 % i 1990 til 4 % i 1991, og vil være ledsaget af moderat 
inflation og reduceret overskud på de løbende poster. 
Afmatningen i USA, stigningen i olieprisen samt den 
endnu ikke afsluttede, men uafvendelige ændring i Cen­
tral- og Østeuropa fra plan- til markedsøkonomi vil 
afdæmpe impulserne udefra. I 1991 vil BNI-væksten 
uden for Fællesskabet praktisk taget stagnere realt, og 
verdenshandelen, ekskl. EF, forventes at vokse med 
mindre end 4,5% realt mod 6,0% i 1990 og 7,4% i 
1989. EF-eksportens konkurrenceevne på verdensmar­
kedet er blevet alvorligt afsvækket som følge af stigning­
en i ECUs dollarværdi; i december 1990 lå ECU 25 % 
over 1989-niveauet og var i fortsat stigning. 
1.2. Fællesskabets økonomi 
1.2.1. Økonomiske indikatorer for 1990/ 
1991 
Medlemsstaterne er i varierende grad blevet ramt af 
forværringen i det økonomiske klima, men den aggrege-
18. 4. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 102/37 
rede realvækst i Fællesskabet — ekskl. de fem nye 
delstater i Forbundsrepublikken Tyskland — forventes 
at udvise en nedgang fra 3,3% i 1989 til 2,9% i 1990 
og til 2,2% i 1991. 
Væksten vil ligge på omkring 3 % i Tyskland, Luxem­
bourg og Portugal, men på 1 % eller lavere i Danmark, 
Grækenland og Det Forenede Kongerige. I de øvrige 
medlemsstater vil væksten formentlig ligge tæt på 
gennemsnittet. Samtlige komponenter i den indenland­
ske efterspørgsel, dog frem for alt investeringerne, for­
ventes afsvækket. 
Jobskabelsen vil efterhånden flade ud, mens forbruger­
priserne fortsat vil stige i det accelererede tempo, man 
havde i 1990. Væksten i pengelønningerne i 1990 skøn­
nes til 7,5%, i reallønningerne til godt 2%. Disse tal 
indvarsler afslutningen på den kontinuerlige forbedring 
i erhvervenes indtjening siden 1981. For første gang i ti 
år steg de reale enhedslønomkostninger i 1990. 
1.2.2. Tilbagevenden til vækst i 1992 
Disse prognoser til trods forventer Kommissionen, at 
vækstudsigterne atter vil bedres i 1992, forudsat at der 
kommer nyt liv i investeringerne i Fællesskabet, og at 
inflationen kan holdes under kontrol på det mellemlan­
ge sigt. 
Denne forudsigelse bygger på den antagelse, at ind­
tjeningen fortsat vil være gunstig, ligesom investering­
saktiviteten kan tage kraftigt til og føre til ny mærkbar 
jobskabelse, forudsat der føres en egnet politik. Kom­
missionen hævder, at det er de fundamentale underlig­
gende potentialer i EF's økonomi og ikke kortsigtsfor-
styrrelser, der bestemmer vækstraterne på det mellem­
lange sigt. 
1.2.3. Nye inflations-spiraler må undgås 
Det akutte problem i den økonomiske politik er inflatio­
nen på baggrund af en yderligere aktivering i anden 
halvdel af 1990 af en i forvejen accelererende om­
kostnings- og pristrend, som udgør en fare for væksten 
på mellemlang sigt, og som er yderst uheldig i betragt­
ning af den forringede konkurrenceevne, som det høje 
renteniveau og den faldende dollarkurs medfører. 
De makroøkonomiske indikatorer for 1990 peger på, 
at de herskende omkostnings- og pristendenser ikke 
vil levne en beskæftigelsesrettet vækst mulighed for 
at reducere den uacceptabelt høje arbejdsløshed, som 
forudses at ligge på 8 3/4% i Fællesskabet som helhed 
for såvel 1991 som for 1992. I 1990 registreredes en 
ledighed på over 10% i Spanien, Irland og Italien. Der forudses et mindre fald i ledighedstallet for Spanien, 
medens der ikke forventes nogen væsentlig ændring i 
Irland og Italien for 1991 og 1992. 
Kommissionen bemærker, at de generelle tiltag, som 
må iværksættes for at bekæmpe inflationspres og 
-divergenser, er de samme, som dem, der kræves for at 
tilvejebringe forudsætningerne for virkeliggørelsen af 
de store EF-projekter — økonomisk og monetær Union, 
indre marked, økonomisk og social samhørighed — 
gennem hvilke Fællesskabet kan frembringe en dyna­
misk ekspansionsimpuls for medlemsstaternes økono­
mier. 
Det incitament, der udgår fra disse projekter, forstærkes 
kraftigt af den dynamiske impuls fra Tysklands for­
ening. 
1.3. Usikkerhedsmomenter omkring prognoserne 
1.3.1. Modellernes pålidelighed i forbin­
delse med bratte ændringer 
De turbulente begivenheder i 1990 har vist, at økono­
misk vækst ikke altid er lineær og konstant, men ofte 
udsat for chokpåvirkninger, spring fremad og momen­
tan tøven. Perioder, hvor man standser op og anstiller 
overvejelser, tjener jo netop til at omdirigere ressourcer­
ne og sætte dem ind til understøtning af højere vækstra­
ter, som kan fastholdes i et længere perspektiv. Som 
følge af disse usikkerhedsfaktorer vil prognoserne nød­
vendigvis være baseret på visse antagelser, som vil øve 
en afgørende indflydelse på prognosernes resultater. 
Kommissionens november-prognoser byggede således 
på specielt følgende antagelser vedrørende olieprisen og 
valutakurserne: at gennemsnitsprisen for en tønde råolie 
i 1991 ville ligge på cirka 29 dollars, og at dollarens 
gennemsnitskurs ville være cirka 1,55 DM. Medio fe­
bruar 1991 lå olieprisen imidlertid på 20 dollars pr. 
tønde, medens dollaren var faldet til 1,45 DM. 
1.3.2. Investors tillid er ikke kvanti­
ficerbar 
Fremskrivninger af makroøkonomiske tal er behæftet 
med den yderligere ulempe, at de ikke kvantitativt kan 
afspejle psykologiske faktorer. 
Det, der bestemmer investeringerne, er investors skøn 
over de nuværende og fremtidige omkostninger sat i 
relation til hans billede af den fremtidige efterspørgsel. 
Golfkrisen påvirker utvivlsomt investors tillid, men en 
heldig afslutning på krisen vil på den anden side øve 
positiv indflydelse på vækstperspektiverne i verdensø­
konomien. Psykologiske faktorer har præget de økono­
miske virkninger af krisen i Mellemøsten, der har bevir­
ket et massivt fald i aktiepriserne som et resultat af 
svigtende tillid til fremtiden på alle de finansielle marke­
der i verden i 1990. Vanskelighederne på forhandlinger-
Nr. C 102/38 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
nes af Den almindelige overenskomst om Told og Uden­
rigshandel (GATT) Uruguay-runde påvirker måske 
også tilliden, men omvendt ville et heldigt udfald virke 
positivt ind på vækstudsigterne i verdensøkonomien. 
Siden den økonomiske årsberetning blev udarbejdet, 
har forskellige faktorer ændret den økonomiske situa­
tion. 
— Afsvækningen i væksttempoet i visse europæiske 
lande har været lidt mere udtalt end forudset. I de 
fleste lande er afvigelsen i forhold til det forløb, der 
blev prognosticeret, ganske vist ikke særlig stor, 
hvorimod nedgangen i produktionen i UK har været 
mere alvorlig end oprindeligt antaget. 
— Golf-krigens første uger overbeviste markedsaktø­
rerne om, at der er ringe fare for større forstyrrelser i 
olieforsyningerne. Denne revurdering af situationen 
har medført et markant fald i oliepriserne, og der 
er nu grundlag for at forvente, at gennemsnitsprisen 
for 1991 vil ligge at godt stykke under det niveau, 
Kommissionens tjenestegrene oprindeligt opererede 
med i deres antagelse. 
— Dollaren er blevet deprecieret yderligere og ligger 
nu 6% under det oprindelige skøn for 1991 i 
gennemsnit. 
Fjendtlighederne i Golfen har påvirket tilliden på mar­
kederne i EF som helhed. Mange investeringsplaner er 
blevet midlertidigt skrinlagt, og husholdningerne har 
skåret ned på deres forbrug specielt inden for servicesek­
toren. Krigen forårsager således en vis pause i den 
økonomiske aktivitet. Denne afsvækning vil imidlertid 
kunne vendes, dersom, hvad alle håber, krigen kun vil 
være af kort varighed. Denne krigsbetingede pause kan 
i virkeligheden tænkes afløst af et markant opsving i 
aktiviteten. 
Kommissionen skønner nu, at den økonomiske vækst i 
1991 stadig vil kunne nå at blive ikke væsentligt forskel­
lig fra den vækst, som den økonomiske årsberetning 
forudser for størstedelen af EF, dersom krigen bliver af 
kort varighed. I UK er nedgangen imidlertid så alvorlig, 
at man har måttet foretage en afgørende nedrevidering 
af vækstskønnene for 1991. 
1.3.3. Afvigelser kræver respons, ikke 
totaler eller gennemsnit 
Et andet træk ved makroøkonomiske skøn, som er 
blevet fremdraget under ØSU's drøftelse af den økono­
miske årsrapport, er deres tendens til at tilsløre under­
liggende, konflikterende trends i stedet for at fokusere 
på samspillet mellem de kræfter, der virker bag de 
aggregerede tal. Hvad der er interessant ved EF-tallene 
for inflation, budgetunderskud og eksterne balancer, er 
ikke EF-totalen, men de bagvedliggende forskelle mel­lem regioner og lande. Det er ikke gennemsnittet, der 
er relevant for formuleringen af konsekvente politikker, 
men derimod spredningen omkring det. 
Makroøkonomiske tal er resultatet af mikroøkonomi­
ske trends, som visker hinanden ud, og som i sig selv 
er resultatet af umålelige faktorer af stor relevans for 
den økonomisk politik, såsom paralleløkonomi, kapi­
talbevægelser og prisen på penge. 
1.4. Usikkerhed med hensyn til tilbagevenden til høj 
vækst 
I bevidstheden om den store usikkerhed i skrivende 
stund og de vanskeligheder, der er forbundet med at 
vurdere psykologiske faktorer, må ØSU med beklagelse 
konstatere, at en investeringsbåret fornyet vækst i 1992 
ikke er det eneste mulige forløb, men blot det mest 
ønskelige. De politikker, der skal bidrage til en sådan 
udvikling, behandles nedenfor. Inden vi giver os i kast 
med spørgsmålet om politikvalg, bør der mindes om, 
at mange, overvældet over den hastighed, hvormed 
begivenhederne i 1990 ændrede billedet af fremtiden, 
og over de fortsat store usikkerhedsmomenter, har van­
skeligt ved uden videre at nære tillid til, at Fællesskabet, 
som eneste enhed, skulle kunne formå at fastholde en 
konstant fremdrift i en så omtumlet verden. 
1.5. Udviklingen af Fællesskabets potentiale 
1.5.1. Det kontinentale enhedsmarked 
Skabelsen af et EF-enhedsmarked skulle betyde lige 
betingelser for europæiske producenter, der på verdens­
scenen konkurrerer med USA og Japan på vare- og 
tjenesteydelsesområdet, for så vidt angår opnåelsen af 
optimale produktionsniveauer og anvendelsen af tekno­
logiske innovationer. Dette perspektiv har allerede ud­
videt markedshorisonterne og affødt nye produktions­
strategier. Det er vigtigt, at forventningerne ikke skuf­
fes, og at fristen for virkeliggørelsen af det indre mar­
ked, den 1. januar 1993, overholdes. De vigtige 
beslutninger om afgifter, som er en forudsætning for 
fuldstændig afvikling af grænsekontrollen, er endnu 
ikke blevet truffet. Det meste af den øvrige lovgivning 
er på plads, og tilbage står dens omsætning i national 
lovigning og faktiske iværksættelse i medlemsstaterne. 
Dette bør være sket inden udgangen af 1992. På bag­
grund af forhandlingerne med Den europæiske Frihan­
delssammenslutning (EFTA) bør der også i løbet af 
1991 være fundet en afklaring på, om et europæisk 
økonomisk Område — som vil indebære et udvidet 
økonomisk samarbejde med EFTA, der dog ikke omfat-
18. 4. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 102/39 
ter bortfald af grænsekontrol eller tiltrædelse af den 
fælles landbrugspolitik — lader sig realisere som et 
komplement til De Tolvs indre marked pr. januar 1993. 
1.5.2. Hen imod irreversibel valutarisk 
stabilitet 
Forventningerne om valutastabilitet i Europa, der er af 
stor vigtighed for dynamiske investeringsbeslutninger, 
blev skabt på baggrund af den vellykkede liberalisering 
af kapitalbevægelserne med starten af første etape på 
vejen mod Den økonomiske og monetære Union i juli 
1990 og med beslutningen om at indlede anden etape i 
januar 1994. Den britiske beslutning om at gå ind i 
valutakursmekanismen, Italiens afkald på særbetingel­
ser for deltagelse samt Norges ensidede beslutning om 
at knytte den norske krone til ECU har yderligere 
styrket disse forventninger. Realiseringen af Fællesska­
bets vækstpotentiale kræver, at disse forventninger ikke 
skuffes. 
ØSU's bemærkninger til, hvorledes regeringskonferen­
cen kan skabe fundamentet for valutarisk stabilitet i 
Europa og siden i en global kontekst, indgår en særskilt 
udtalelse, som er under udarbejdelse. 
1.5.3. Økonomisk og social samhørighed 
Det er væsentligt, at alle EF's medlemsstater og regioner 
får del i deres andel af den fælles vækst. Det er derfor 
af største betydning, at Spanien, Portugal og Irland i 
de senere år har haft en vækst, der ligger over gennem­
snittet, og det volder alvorlig bekymring, at Græken­
land ikke har bidraget til at mindske sit indkomstefter­
slæb. 
Af de lande, der bestræber sig på at komme i fodslag 
med de øvrige lande, udmærker Irland sig som et eksem­
pel på, hvorledes en tiltrædelse af Det europæiske mo­
netære System (EMS) en sammen med den konsensus 
om den økonomiske og sociale udvikling, der er opnået 
blandt arbedjsmarkedets parter, kan bidrage til lavere 
inflation og til at forstærke den økonomiske vækstpro­
ces. Fjernelsen af kapitalrestriktioner den 1. juli 1990 
har ført til, at rentespændet mellem den irske valuta og 
de øvrige EMS-valutaer er blevet reduceret. Den gradvi­
se reduktion i tidligere renteforskelle i forhold til DM 
på mellem 5 og godt 3 procentpoint er et tegn på, at 
imperfektionerne på kapitalmarkedet er svindende. 
Ved at styrke EF's strukturpolitik har man kunnet stille 
nye finansielle ressourcer til rådighed for de mindre 
velstillede regioner og bidrage til at øge kvaliteten af 
deres udviklingsbestræbelser. Denne politik må fortsæt­
tes og udvikles, navnlig nu hvor der er udsigt til, at Den 
økonomiske og monetære Union realiseres. Betydning­
en heraf er allerede indlysende, f.eks. i Grækenland, 
Portugal og Spanien, hvor de ressourcer, der stilles til rådighed for de berørte regioner, svarer til 3-5% af 
BNP i 1993. 
Dette løsner de finansielle bindinger i deres udvikling­
splanlægning; men det gør dem ikke uafhængige af 
en fortsat investeringsindsats fra andre medlemsstaters 
side. Dette er et forhold, som de nye investeringsmul-
ligheder, som f.eks. Tysklands forening har åbnet, har 
bragt op til overfladen. Øget tilpasningsevne på arbejds­
markedet og uddannelsestilbud med henblik herpå bør 
være vigtige elementer i disse landes produktivitets­
forbedrings- og strukturændringsprogrammer. 
1.5.4. EF-effekten ved Tysklands for­
ening 
Tysklands forening har betydelige konsekvenser for 
udnyttelsen af vækstpotentiellet i EF som helhed. Den 
er faktisk af så stor betydning for de andre medlemslan­
de, at den har fremkaldt frygt for tysk økonomisk 
dominans. Selve det tempo, hvormed genforeningen 
blev virkeliggjort, kan imidlertid ses som den impuls, 
der var nødvendig, for at EF kan udvise lige så stor 
beslutsomhed som Tyskland og sætte sig for at arbejde 
hen imod en monetær union inden for en rimelig frist. 
Efterspørgselsbølgen i de nye tyske delstater og de enor­
me investeringer, som deres udvikling kræver, har alle­
rede ført til en betragtelig stigning i alle EF-landenes 
eksport til Tyskland, men navnlig Danmarks og Bene-
lux-landenes. Det tyske eksportoverskud svinder hastigt 
og dermed tillige den store skævhed i de forskellige EF-
medlemsstaters udenrigsøkonomi. 
Tysklands forening kan lette EF's integrationsproces på 
andre måder. En vis, mindre stigning i prisniveauet vil 
måske være ildeset af de tyske pengepolitiske myn­
digheder, men hvis de er en nødvendig omkostning 
ved en øget intern efterspørgsel, er det heldigt, at de 
forekommer tidligt i første etape af Den økonomiske 
og monetære Union, da det dermed gøres lettere for 
resten af EF at tilpasse sig et fælles gennemsnit. 
På samme måde forholder det sig med de ellers ildesete 
finansielle virkninger af infrastrukturudgifterne og mil­
jøprogrammerne i Tysklands østlige regioner. Da der 
ikke foreligger specifikke finansieringsplaner for sådan­
ne programmer hverken i Tysklands østlige regioner 
eller i resten af Østeuropa, har forventningerne om øget 
efterspørgsel efter finansielle ressourcer presset renten 
op i resten af EF, hvilket ikke har været særlig heldigt 
i en situation, hvor eksporten står over for lavere dollar­
kurser. Når først de nødvendige finansieringsbe-
slutninger er truffet, skulle dette pres mindskes. Selve 
Nr. C 102/40 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
beslutningerne kan være af en sådan art, at de letter 
problemerne hos nogle af Tysklands naboer. Nogle 
lande, som står over for provenutab som følge af har­
monisering af moms- og punktafgiftssatserne ned til det 
nuværende tyske niveau, ville være bedre stillet, hvis 
der indføres en højere indirekte beskatning i Tyskland. 
2. De nødvendige politiske foranstaltninger 
2.1. Reaktionen på olieprisstigningerne 
ØSU er enig med Kommissionen i dennes vurdering, 
ifølge hvilken tilvejebringelsen af forudsætningerne for 
vækst og beskæftigelse skal prioriteres højst i den øko­
nomiske politik. Dette skal ske ved hjælp af samordnede 
bestræbelser på at dæmpe inflationen og først fremmest 
på at undgå at puste til den ved at forsøge at kompense­
re for den nedgang i den reale efterspørgsel, som skyldes 
olieprisstigningerne. 
Mange medlemsstater led alvorlige tab i form af mistede 
vækstmuligheder i årene efter 1973, fordi de forgæves 
forsøgte at kompensere for olieprischokket. Kun med 
betydelige forsinkelser blev indeksreguleringen af løn­
ningerne justeret, således at olieprisstigningerne ikke 
udløste en automatisk opregulering af lønningerne. Se­
nere endnu blev der introduceret beskatningssystemer 
for at afbøde ændringer i olieprisen gennem modgående 
afgiftsjusteringer. Medlemsstaterne burde have lært, at 
man bør undgå at kompensere for forringelser af bytte­
forholdet, som mindsker den samlede købekraft, ved at 
øge den nominelle købekraft. 
Såvel lønpolitikken som socialpolitikken måtte i alle 
medlemsstater sammenkobles med produktivitetsgevin­
ster for at undgå en finansiering via inflationsdrivende 
udvidelser af pengeforsyningen, dvs. via centralbank­
finansiering af budgetunderskud. 
Desuden har medlemsstaterne i stort omgang mindsket 
deres afhængighed af olieimport siden 1970'erne. Den 
tidligere kobling mellem økonomisk vækst og energifor­
brug er blevet brudt. Denne nye påmindelse om, at billig 
energi ikke kan forventes at vare evigt, bør resultere i 
en positiv respons i form af politiske bestræbelser på 
at skabe et fælles marked for energi inkl. elektricitet. 
ØSU har med interesse noteret sig de aktioner, Kommis­
sionen har gennemført, siden den i maj 1988 fremlagde 
sit arbejdsdokument om »Det indre energimarked«. 
Den anmoder indstændigt Kommissionen om snarest 
at præsentere nye initiativer, således at man kan nå 
frem til et egentligt enhedsmarked for energi, som har­
monerer med målsætningerne for enhedsmarkedet for 
varer og tjenester og samtidig forbedrer forsyningssik­
kerheden og miljøbeskyttelsen. 2.2. Vedholdende vækst 
Opnåelsen af lavenergivækst har foranlediget Kommis­
sionen til i sin årsberetning at fremføre lavforurening-
svækst som et ideal og at foreslå, at den kunne opnås 
ved at indføre forureningsreducerende prismekanismer, 
en tanke, som så afgjort også burde kunne konkretiseres 
inden for energiforbruget. 
Økonomisk vækst er ikke en ønskellig målsætning, hvis 
omkostningen er et forringet miljø. Væksten må være 
vedholdende på lang sigt og må ikke frembyde en 
livstrussel. 
ØSU accepterer princippet om, at omkostningerne ved 
varigt at fastholde et beboeligt miljø indregnes i produk­
tionsomkostningerne og priserne (princippet om be­
skatning af forurenende virksomheder og subsidiering 
af miljøvenlige virksomheder), således at det bliver fo­
rureneren, der betaler. 
ØSU så også gerne, at man undersøgte, hvorledes der i 
økonomiske og finansielle EF-instrumenter kan indbyg­
ges elementer, som fremmer en varig økonomisk vækst. 
F.eks. er det overordentligt vigtigt, at miljøvenlige pro­
dukter behandles gunstigt med hensyn til moms- og 
punktafgiftssatser i forbindelse med den forestående 
afgiftsharmonisering. Herudover skulle det også være 
muligt at indføre EF-afgifter, der sigter mod miljøbe­
skyttelse. 
2.3. Pris- og omkostningskonvergens 
Høje oliepriser udløser krav om kompensation i alle 
EF-landene. Men i hovedsagen kræver priskonvergens 
forskellige politikker i de enkelte EF-lande. Inflation er 
ikke et akut problem for de lande, som i 1990 har 
overholdt de smalle udsvingsmargener i Det europæiske 
monetære Systems valutakursmekanisme. Den fælles 
disciplin med henblik på at opretholde stabile kurser 
har indsnævret inflationsforskellene mellem Belgien, 
Danmark, Tyskland, Frankrig, Irland, Luxembourg og 
Nederlandene, idet de nu ligger i det snævre interval 2,4-
3,6%. Derimod må Italien, Spanien og Det Forenede 
Kongerige, hvor inflationstakterne i 1990 lå på 6-7%, 
dvs. på det dobbelte af ovennævnte landegruppes 
gennemsnit, igennem en større tilpasningsproces. En 
endnu større stabiliseringsopgave venter de to lande 
med to-cifrede inflationstakter: Portugal og Græken­
land. Portugal kan notere sig de irske erfaringer i 
EMS'en, som viser, hvorledes stabile priser kan nås ved 
hjælp af stabile valutakurser. En virkelig alvorlig prøve 
for den økonomiske konvergenspolitik er Grækenland, 
18. 4. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 102/41 
som i 1990 havde en inflation på over 20% og et 
budgetunderskud på over 18% at bruttonationalpro­
dukt (BNP). 
Der er således fem lande, der må tilpasse deres prisni­
veau. At udsætte problemet vil ikke gøre processen 
mindre smertefuld, men kun gøre vejen til en fælles 
stabil valuta længere og vanskeligere. 
2.4. Konvergens i statsfinanserne 
Italien har det højeste budgetunderskud bortset fra 
Grækenland: 10% af BNP i 1990. Derfor er den samlede 
offentlige gæld i procent af BNP nu 100 % i Italien, kun 
overgået af Belgien og Irland. Det er et handicap for 
disse lande, at de kun har reducerede muligheder for at 
anvende finanspolitiske foranstaltninger for at imødegå 
negative økonomiske udviklingstendenser. De har nu 
en meget begrænset manøvremargen. Konvergerende 
politikker gør det vigtigt, at deres regeringer iværksæt­
ter konkrete programmer med henblik på at rette op 
på deres budgetuligevægte, såfremt denne uholdbare 
budgetpolitiske stilling ikke på længere sigt skal under­
minere tilliden til, at der eksisterer en fælles vilje til 
monetær stabilitet. 
2.5. Konvergens i udenrigsøkonomien 
Efter Tysklands forening er forskelle i medlemsstaternes 
stilling over for udlandet ikke et generelt problem. 
Kommissionen bemærker, at Danmark for første gang 
siden først i tresserne har overskud på betalingsbalan­
cens løbende poster. Prisen herfor har været en stærkt 
forringet vækst og beskæftigelse, og der er stadig lang 
vej igen, inden udlandsgælden, der er akkumuleret i 
årtier, er tilbagebetalt. De danske erfaringer bør være en 
advarsel for andre EF-medlemmer med hurtigt stigende 
udlandsgæld, der ikke skyldes kapitalimport til finans­
iering af erhvervsinvesteringer. 
2.6. Social og regional ligevægt 
En sammenhængende EF-politik for økonomisk udvi­
kling bør, i en situation med udsigt til vækst, omfatte 
en samtidig udvikling af befolkningens levestandard, 
såfremt Fællesaktens mål om en harmonisk udvikling i 
hele Fællesskabet skal realiseres. I denne forbindelse er 
det naturligvis en nødvendighed at bremse inflations-
tendenserne. I sine vurderinger vedrørende fleksibilitet i lønninger 
og i anvendelsen af arbejdskraft, som i de senere år er 
resulteret i et øget antal usikre arbejdspladser, antager 
Kommissionen, at denne fleksibilitet har udgjort en 
økonomisk vækstfaktor. Det står dog stadig tilbage at 
påvise, at denne antagelse er korrekt. 
Det er derfor vigtigt at korrigere Kommissionens ret­
ningslinjer og gøre opmærksom på kravet om større 
kohæsion i den økonomiske og sociale politik i Fælles­
skabet, medlemsstaterne og de forskellige regioner. 
Denne kohæsion er absolut påkrævet for at rette op på 
de skævheder, som 1980' ernes politik har skabt, og 
som har skærpet den usikre beskæftigelsessituation. 
Dette har endvidere påvirket den kollektive sociale si­
kring i visse EF-lande. 
Retningslinjerne for de kommende år må koncentreres 
om en harmonisk udvikling af alle Fællesskabets regio­
ner både gennem strukturfondene og gennem en politik, 
som tager behørigt hensyn til de faktiske konsekvenser, 
som de økonomiske og monetære valg får for levestan­
darden og udviklingen i hele Fællesskabet. 
3. ØSU's deltagelse i den makroøkonomiske dialog 
Fællesskabet er faktisk allerede slået ind på vejen mod 
konvergens i medlemsstaternes økonomiske politik, 
som bl. a. støtter sig på EF-omspændende samråds-og 
overvågelsesprocedurer. 
ØSU finder det af vital betydning, at arbejdsmarkedets 
parter fastholder deres rolle i den makroøkonomiske 
dialog om trends og politik på mellemlang sigt inden 
for den fremtidige EF-ramme. Denne dialog bidrager til 
den tilstræbte konvergens i den økonomiske udvikling i 
de tolv medlemsstater. 
ØSU går derfor ind for, at der skal være pligt til 
høring af ØSU i forbindelse med gennemgangen af den 
økonomiske situation og i forbindelse med formulerin­
gen af økonomisk-politiske retningslinjer for Fællesska­
bet samt i forbindelse med landerapporterne. 
Der bør gøres klart for deltagerne i regeringskonferen­
cen om reform af institutionerne og om Den økonomi-
Nr. C 102/42 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 4. 91 
ske og monetære Union, at en inddragelse af ØSU i den konvergenspolitikken i EF og til en forbedring af den 
makroøkonomiske dialog kan bidrage væsentligt til økonomiske og sociale samhørighed i EF. 
Bryssel, den 27. februar 1991. 
Francis STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets forordning (EØF) om vurdering af og kontrol 
med miljørisikoen ved eksisterende stoffer (*) 
(91/C 102/12) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 3. oktober 1990 under henvisning til 
EØF-Traktatens artikel 100 A at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse 
om det ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for miljø-, sundheds- og forbrugerspørgs­
mål, som udpegede Pedro Vidal til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. februar 
1991. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 284. plenarforsamling, mødet den 28. februar 
1991, enstemmigt følgende udtalelse. 
ØSU godkender generelt begrundelsen for at fremsætte 
det foreliggende forslag, dog med forbehold af følgende 
bemærkninger. 
1. Indledning 
1.1. Det foreliggende forslag, som er baseret på 
artikel 100 A, opstiller fremgangsmåder for en harmo­
niseret indsamling på EF-plan af oplysninger om eksis­
terende kemiske stoffer og for vurdering af og kontrol 
med miljø- og sundhedsrisikoen ved disse stoffer. 
1.2. Forslaget udspringer af det fjerde handlingspro­
gram på miljøområdet og imødekommer de ønsker, 
der er fremsat i ØSU's udtalelse herom(2). Forslaget 
stemmer ligeledes overens med de synspunkter, ØSU 
kraftigt fremhævede i udtalelsen om den sjette ændring 
til direktiv 67/548/EØF (3) vedrørende begrænsningerne 
i direktivets anvendelsesområde. 
0) EFT nr. C 276 af 5. 11. 1990, s. 1. 
(2) EFT nr. C 180 af 8. 7. 1987, pkt. 2.3.3. 
(3) EFT nr. C 114 af 11. 5. 1977, punkter 1.5 og 1.6. 1.3. I sidstnævnte udtalelse (punkter 1.5 og 1.6) be­
klagede ØSU, at direktivets anvendelsesområde var be­
grænset til anmeldelse af nye stoffer og opfordrede til, 
at man medtog alle farlige stoffer. 
1.4. Det foreliggende forslag dækker de cirka 
100 000 kemikalier, der er opført i EINECS-fortegnelsen 
(den europæiske fortegnelse over markedsførte stoffer), 
og som var på EF's marked den 18. september 1981. 
1.5. Da det, som Kommissionen anfører i indledning­
en, ville være umuligt at indsamle oplysninger om og 
vurdere risikoen ved alle eksisterende kemikalier på 
samme tid, anbefales en systematisk trinvis procedure, 
hvor man starter med stoffer, der produceres eller im­
porteres i en mængde på over 1 000 ton/år pr. 
producent/importør og ender med de stoffer, hvor tallet