FÆLLES HOLDNING (EF) Nr. 37/97 fastlagt af Rådet den 24. juli 1997 med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv 97/. . ./EF om bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn (97/C 307/02)

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er knyttet til protokol (nr. 14) om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er knyttet til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 2, stk. 2,

under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg (2),

i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 189 C (3), og

ud fra følgende betragtninger:

(1) På grundlag af protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er knyttet til traktaten, har medlemsstaterne med undtagelse af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (i det følgende benævnt »medlemsstaterne«), som ønsker at gennemføre socialpagten af 1989, indgået en aftale om social- og arbejdsmarkedspolitikken;

(2) i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder erkendes det, at det er vigtigt at bekæmpe alle former for forskelsbehandling, herunder forskelsbehandling på grundlag af køn, hudfarve, race og religiøs, politisk eller anden overbevisning;

(3) ifølge punkt 16 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, som vedrører ligebehandling af mænd og kvinder, skal der blandt andet »gøres en større indsats for at sikre gennemførelse af ligebehandling af mænd og kvinder, navnlig med hensyn til adgang til beskæftigelse, aflønning, arbejdsvilkår, social beskyttelse, undervisning og erhvervsuddannelse samt karrieremuligheder«;

(4) Kommissionen har i overensstemmelse med artikel 3, stk. 2, i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken konsulteret arbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan om de mulige retningslinjer for en fællesskabsindsats for så vidt angår bevisbyrden i tilfælde af forskelsbehandling på grundlag af køn;

(5) Kommissionen mente efter denne konsultation, at en fællesskabsindsats var hensigtsmæssig og konsulterede på ny arbejdsmarkedets parter om indholdet af det påtænkte forslag i overensstemmelse med artikel 3, stk. 3, i den pågældende aftale; arbejdsmarkedets parter har afgivet en udtalelse til Kommissionen;

(6) efter den anden konsultation meddelte arbejdsmarkedets parter ikke Kommissionen, at de ønskede at indlede processen i artikel 4 i den pågældende aftale, som kunne føre til indgåelsen af en aftale;

(7) ifølge aftalens artikel 1 har Fællesskabet og medlemsstaterne bl.a. som mål at forbedre leve- og arbejdsvilkårene; den praktiske gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder bidrager til realiseringen af dette mål;

(8) princippet om ligebehandling omhandles i traktatens artikel 119 samt i Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder (4) og Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (5);

(9) Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (6), bidrager også til den faktiske gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder; direktiv 92/85/EØF må ikke skade de øvrige direktiver for så vidt angår ligebehandling, derfor bør de af direktiv 92/85/EØF omfattede kvindelige arbejdstagere under samme vilkår omfattes af ændringen af bevisbyrdereglerne;

(10) Rådets direktiv 96/34/EF af 3. juni 1996 om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS (7), er også baseret på princippet om ligebehandling af mænd og kvinder;

(11) henvisningerne til »domstolene« dækker mekanismer, hvorved tvister kan behandles og afgøres ved uafhængige instanser, som kan træffe afgørelser, der er bindende for parterne i de pågældende tvister;

(12) ved udtrykket »udenretlige ordninger« forstås især ordninger som forlig og mægling;

(13) det tilkommer de nationale domstole eller andre kompetente instanser at vurdere de faktiske omstændigheder, der giver anledning til at formode, at der er sket direkte eller indirekte forskelsbehandling, i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis;

(14) det overlades til medlemsstaterne på alle stadier af sagsbehandlingen at indføre bevisregler, som er gunstigere for klager;

(15) det er nødvendigt at tage hensyn til karakteristikaene ved visse medlemsstaters retssystemer f.eks. i de tilfælde, hvor det kan konkluderes, at forskelsbehandling har fundet sted, hvis indklagede ikke har været i stand til at give domstolen eller en anden kompetent myndighed tilstrækkeligt bevis for, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket;

(16) medlemsstaterne kan undlade at anvende reglerne om bevisbyrde i sager, hvor det påhviler en domstol eller en anden kompetent instans at undersøge sagens faktiske omstændigheder; der menes herved sager, hvor klager er fritaget for at bevise de faktiske omstændigheder, som det påhviler domstolen eller den anden kompetente instans at undersøge;

(17) en klager kunne fratages den reelle mulighed for at få håndhævet ligebehandlingsprincippet ved de nationale domstole, hvis forelæggelsen af bevis for en tilsyneladende forskelsbehandling ikke havde til følge, at indklagede pålægges bevisbyrden for, at den pågældende praksis i virkeligheden ikke er diskriminerende;

(18) De Europæiske Fællesskabers Domstol har derfor afgjort, at bevisbyrdereglerne skal gælde omvendt, når der foreligger en tilsyneladende forskelsbehandling, og at en effektiv gennemførelse af ligebehandlingsprincippet i de tilfælde, hvor denne forskelsbehandling godtgøres, kræver, at bevisbyrden pålægges indklagede;

(19) forskelsbehandling er meget vanskeligere at bevise, når der er tale om indirekte forskelsbehandling; det er derfor vigtigt at definere indirekte forskelsbehandling;

(20) den tilstræbte omlægning af bevisbyrden er ikke gennemført i tilstrækkeligt omfang i alle medlemsstaterne, og dette mål må derfor i overensstemmelse med nærhedsprincippet i traktatens artikel 3 B og med proportionalitetsprincippet søges opnået på fællesskabsplan; dette direktiv indskrænker sig til at fastsætte minimumsforskrifter og går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

Artikel 1 Formål

Formålet med dette direktiv er at sikre større effektivitet i de foranstaltninger, medlemsstaterne træffer i henhold til ligebehandlingsprincippet for at give alle personer, der betragter sig som krænket, fordi ligebehandlingsprincippet ikke er anvendt for deres vedkommende, mulighed for at gøre deres ret gældende via domstolene efter eventuelt at have forelagt sagen for andre kompetente myndigheder.

Artikel 2 Definitioner

1. I dette direktiv forstås ved ligebehandlingsprincippet, at der hverken direkte eller indirekte finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn.

2. Ifølge det i stk. 1 omhandlede ligebehandlingsprincip er der tale om indirekte forskelsbehandling, når en bestemmelse, et kriterium eller en praksis, der tilsyneladende er neutral(t), stiller et væsentligt større antal personer af det ene køn ringere, medmindre denne bestemmelse, dette kriterium eller denne praksis er hensigtsmæssig(t) og nødvendig(t) og kan begrundes i objektive ikke-kønsrelaterede faktorer.

Artikel 3 Anvendelsesområde

1. Dette direktiv finder anvendelse på:

a) situationer, som er omhandlet i traktatens artikel 119 samt i direktiv 75/117/EØF, 76/207/EØF og, for så vidt der er tale om forskelsbehandling på grundlag af køn, direktiv 92/85/EØF og 96/34/EF

b) enhver civilretlig eller administrativ procedure inden for den offentlige eller private sektor, som indebærer klageadgang efter den nationale lovgivning til gennemførelse af de i litra a) omtalte foranstaltninger, med undtagelse af udenretlige ordninger, som er frivillige, eller som er fastsat i den nationale lovgivning.

2. Dette direktiv finder ikke anvendelse på straffesager, medmindre medlemsstaterne bestemmer andet.

Artikel 4 Bevisbyrde

1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale retssystemer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at når personer, der betragter sig som krænket, fordi ligebehandlingsprincippet ikke er anvendt over for dem, over for en domstol eller en anden kompetent myndighed fremfører faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der har været tale om direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler det indklagede at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket.

2. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler for bevisførelse, der er gunstigere for klager.

3. Medlemsstaterne kan undlade at anvende stk. 1 i sager, hvor det påhviler en domstol eller den kompetente instans at undersøge sagens faktiske omstændigheder.

Artikel 5 Oplysning

Medlemsstaterne sørger for, at de foranstaltninger, der træffes i medfør af dette direktiv, samt de allerede gældende bestemmelser på området bringes til alle berørte personers kendskab på enhver egnet måde.

Artikel 6 Bevaring af beskyttelsesniveauet

Gennemførelsen af bestemmelserne i dette direktiv er under ingen omstændigheder tilstrækkelig grund til at berettige en nedsættelse af det generelle niveau for arbejdstagerbeskyttelsen på det område, der er dækket af direktivet, uden at dette dog indskrænker medlemsstaternes ret til under hensyn til situationens udvikling at indføre love og administrative bestemmelser, som er forskellige fra dem, der gælder på tidspunktet for direktivets meddelelse, forudsat at direktivets minimumskrav overholdes.

Artikel 7 Gennemførelse

Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 1. januar 2001. De underretter straks Kommissionen herom.

Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.

Medlemsstaterne sender senest to år efter iværksættelsen af dette direktiv Kommissionen alle nødvendige oplysninger, således at Kommissionen kan udarbejde en beretning, der skal forelægges Europa-Parlamentet og Rådet, om gennemførelsen af dette direktiv.

Artikel 8

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

Udfærdiget i . . ., den

På Rådets vegne

Formand

(1) EFT C 332 af 7. 11. 1996, s. 11, og EFT C 185 af 18. 6. 1997, s. 21.

(2) EFT C 133 af 28. 4. 1997, s. 34.

(3) Europa-Parlamentets udtalelse af 10. april 1997 (endnu ikke offentliggjort i Tidende), Rådets fælles holdning af 24. juli 1997 (endnu ikke offentliggjort i Tidende) og Europa-Parlamentets afgørelse af . . . (endnu ikke offentliggjort i Tidende).

(4) EFT L 45 af 19. 2. 1975, s. 19.

(5) EFT L 39 af 14. 2. 1976, s. 40.

(6) EFT L 348 af 28. 11. 1992, s. 1.

(7) EFT L 145 af 19. 6. 1996, s. 4.

RÅDETS BEGRUNDELSE

I. INDLEDNING

1. Efter at have konsulteret arbejdsmarkedets parter i medfør af procedurerne i artikel 3, stk. 2 og 3, i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er knyttet til EF-traktatens protokol nr. 14, forelagde Kommissionen på grundlag af artikel 2, stk. 2, i denne aftale den 20. september 1996 Rådet et forslag til direktiv om bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn.

2. Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg afgav udtalelse henholdsvis den 10. april 1997 og den 27. februar 1997.

3. I henhold til EF-traktatens artikel 189 A, stk. 2, forelagde Kommissionen ved skrivelse af 15. maj 1997 Rådet er ændret forslag, der tager hensyn til Europa-Parlamentets ændringsforslag.

4. I overensstemmelse med EF-traktatens artikel 189 C fastlagde Rådet en fælles holdning den 24. juli 1997.

II. MÅL

Dette direktiv har som sit vigtigste mål at ændre bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn. Det betyder, at det ikke længere vil være klager (arbejdstageren), der skal bevise, at der er sket forskelsbehandling, men derimod indklagede (arbejdsgiveren), der skal begrunde den tilsyneladende forskelsbehandling.

Direktivet, der skal muliggøre en ensartet anvendelse i medlemsstaterne af Domstolens retspraksis, overholder proportionalitetsprincippet, eftersom det indfører minimumsforskrifter og giver medlemsstaterne et vist spillerum for fastsættelsen af de nærmere detaljer for gennemførelsen af princippet om en ændret bevisbyrde.

III. ANALYSE AF DEN FÆLLES HOLDNING

1. Generelle bemærkninger

1. I EF-traktatens artikel 119 fastslås princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde, og denne artikel har gjort det muligt at udvikle en politik på fællesskabsplan til fremme af lige muligheder for begge køn, idet der er vedtaget en række vigtige direktiver, der skal sikre, at dette princip overholdes. Til trods for vedtagelsen af disse tekster findes der dog fortsat situationer, hvor der sker forskelsbehandling på grundlag af køn, i vid udstrækning fordi det er vanskeligt for den person, der mener sig krænket, at bevise over for en ret, at der har fundet en sådan forskelsbehandling sted. Siden 1989 har Domstolen udviklet en konstant og sammenhængende retspraksis, der forsøger at rette op på denne situation. Det er i den sammenhæng, direktivet om ændring af bevisbyrden skal ses.

Rådet tilslutter sig formålet med direktivforslaget, idet det gør det muligt at konsolidere Domstolens retspraksis i dens anvendelse i medlemsstaterne. Det er i den ånd, Rådet har gennemgået det forslag og det ændrede forslag, som Kommissionen har forelagt det. Rådet har dog fundet det nødvendigt at afvige fra Kommissionens forslag på visse punkter. Neden for redegøres der i hvert enkelt tilfælde for årsagerne hertil.

2. På Det Europæiske Råd i Amsterdam (den 16.-17. juni 1997) meddelte Det Forenede Kongerige, at det agter at tilslutte sig de sociale bestemmelser i den nye traktat og at acceptere de direktiver, der allerede er vedtaget eller eventuelt vil blive det, før den nye traktat træder i kraft, i henhold til aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken. Da Det Forenede Kongerige derfor nu opfordres til at give udtryk for sine synspunkter ved drøftelser om sådanne retsakter, har Det Europæiske Råd, formandskabet og medlemsstaterne gjort alt for at nå frem til en løsning, der tager hensyn til Det Forenede Kongeriges holdning til direktivforslaget under fuld overholdelse af bestemmelserne i protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken samt i Rådets forretningsorden.

2. Rådets ændringer i Kommissionens ændrede forslag

(Medmindre andet er angivet, er de artikler, der henvises til, artiklerne i den fælles holdning)

2.1. Præambel (betragtning 15 og 20)

1. På samlingen den 17. april 1997 besluttede Rådet at tilføje en betragtning, der understreger, at det er nødvendigt at tage hensyn til de særlige forhold i visse medlemsstaters retssystemer i forbindelse med artikel 4, stk. 3, som i visse tilfælde giver mulighed for en fravigelse af princippet i stk. 1.

Rådet supplerede endvidere denne betragtning med en henvisning til den situation, hvor det kan konkluderes, at der foreligger forskelsbehandling, hvis indklagede ikke er i stand til at overbevise retten eller den kompetente myndighed om, at der ikke er sket en krænkelse af ligebehandlingsprincippet.

2. Da den lidt ændrede formulering af den sidste betragtning, der blev foreslået af Kommissionen, ikke indebærer nogen substansændring, besluttede Rådet ikke at acceptere den.

2.2. Henvisning til ægteskabelig eller familiemæssig stilling (artikel 2, stk. 1)

Rådet kunne tilslutte sig Kommissionens ønske om også at bekæmpe forskelsbehandling på grundlag af ægteskabelig eller familiemæssig stilling, men fandt det ikke hensigtsmæssigt, at man i direktivet som led i definitionen af princippet specifikt kun nævner - og altså begrænser sig til - disse to eksempler på forskelsbehandling på grundlag af køn.

2.3. Definitionen af indirekte forskelsbehandling (artikel 2, stk. 2)

Rådets definition af begrebet »indirekte forskelsbehandling« er kun forskellig fra Kommissionens på den måde, at Rådet ikke har medtaget den formulering i sin helhed, der er anvendt af Domstolen i dens domme på ligebehandlingsområdet. Rådet understreger dog, at alle de væsentlige elementer i definitionen af begrebet i Kommissionens oprindelige forslag er medtaget i den tekst, Rådet har vedtaget, dvs. et kriterium eller en praksis, der tilsyneladende er neutral, men som berører et betydeligt større antal personer af det ene køn end af det andet, medmindre dette kriterium eller denne praksis er hensigtsmæssig og nødvendig og kan begrundes med objektive faktorer.

2.4. Anvendelsesområde: Henvisning til specifikke direktiver (artikel 3, stk. 1, litra a))

Henvisningen til direktiv 96/34/EF om forældreorlov er tilføjet i overensstemmelse med Kommissionens ændrede forslag, men teksten omfatter ingen henvisninger til direktiv 79/7/EØF, 86/378/EØF og 86/613/EØF på grund af mange delegationers modvilje mod på dette stadium at lade området social sikring indgå i direktivets anvendelsesområde.

Direktiv 92/85/EØF og 96/34/EF drejer sig ikke om ligebehandling i egentlig forstand, idet det første vedrører gennemførelse af foranstaltninger, der tager sigte på at fremme en forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, og det andet vedrører forældreorlov; det var derfor hensigtsmæssigt at præcisere, at de kun er omfattet af anvendelssesområdet for dette direktiv i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn.

2.5. Fremtidige fællesskabsbestemmelser (arikel 3, stk. 1, litra b), i Kommissionens forslag)

Rådet har ikke accepteret Kommissionens forslag om at medtage situationer omfattet af bestemmelser, der eventuelt vedtages senere i forbindelse med ligebehandlingsprincippet, da det mener, at det i hvert enkelt tilfælde må vurderes, om det er hensigtsmæssigt at henvise til bestemmelserne i direktivet om bevisbyrde.

2.6. Indirekte forskelsbehandling (artikel 4, stk. 1)

Rådet fandt det ikke hensigtsmæssigt at medtage ordene »som defineret i artikel 2« i forbindelse med ligebehandlingsprincippet, da henvisningen til dette princip ligger implicit i teksten til artikel 4.

Med hensyn til det eller de faktiske forhold, der bør tages hensyn til, fortolker Domstolens retspraksis allerede udtrykket »faktiske forhold« som noget, der kan omfatte ét enkelt forhold af en vis betydning.

Direktivets artikel 2 nævner detaljeret indirekte forskelsbehandling. Når den i artikel 4, stk. 1, omhandlede type forskelsbehandling ikke er præciseret, er det derfor klart, at der er tale om såvel indirekte som direkte forskelsbehandling.

2.7. Tvivl (artikel 4, stk. 1)

Rådet har ikke ønsket at præcisere, at enhver tvivl skal komme klager til gode. Størstedelen af delegationerne mente, at der først og fremmest er tale om et strafferetligt begreb, og at det ikke bør medtages, fordi straffesager udtrykkeligt ikke er omfattet af direktivet; tvivlen kommer almindeligvis indklagede til gode, medens den i denne sammenhæng burde komme klager til gode.

Endelig kunne en sådan bestemmelse komme til at gribe ind i dommerens beføjelser. Det er den dommer, som sagen er indbragt for, og denne alene, der skal tage stilling til, om de beviselementer, der forelægges, er relevante. Hvis dommeren mener, at disse elementer ikke er tilstrækkelige til at udgøre et bevis, har denne beføjelse til at afgøre, om en eventuel tvivl skal komme klager til gode.

2.8. Tilfælde af ikke-anvendelse af omvendt bevisbyrde (artikel 4, stk. 3)

Den part, der mener sig krænket, er - ifølge visse administrative procedurer i nogle medlemsstater - efter at have indgivet en klage ikke forpligtet til at bevise forholdene, eftersom bevisførelsen så påhviler den retsinstans, som sagen er indbragt for. Rådet har derfor i et ønske om sammenhæng tilføjet dette stk. 3, da bevisførelsen for forskelsbehandlingen i denne type procedurer ikke mere påhviler parterne.

Under alle omstændigheder er der tale om begrænsede tilfælde, der omfatter sager, der er specifikke for visse medlemsstaters retssystemer.

2.9. Procedurer (artikel 5 i Kommissionens forslag)

Efter Rådets opfattelse er de af Kommissionen foreslåede bestemmelser vedrørende oplysninger til parterne i en sag overflødige; eftersom bevisbyrden nu påhviler arbejdsgiveren, følger det nemlig heraf, at denne under alle omstændigheder skal give dommeren alle relevante aktstykker, der kan godtgøre, at han ikke har overtrådt ligebehandlingsprincippet.

2.10. Positive særbehandlingsforanstaltninger (artikel 6)

Rådet mener, at den specifikke omtale af positive særbehandlingsforanstaltninger, der var i Kommissionens ændrede forslag, ikke har deres plads i denne sammenhæng, så meget desto mere som dette spørgsmål er knyttet til det forslag, Kommissionen har fremsat for Rådet som en opfølgning af Domstolens dom i Kalanke-sagen.

2.11. Gennemførelsesdato (artikel 7, stk. 1)

For visse medlemsstater er den oprindeligt foreslåede frist (1. januar 2000) for kort og kan derfor ikke anvendes. De interne procedurer, der er nødvendige for gennemførelsen af denne type direktiv, er undertiden komplekse, især fordi de kræver mange høringer; der må derfor være en tilstrækkelig tidsfrist for gennemførelsen.

2.12. Beretning om gennemførelsen (artikel 7, stk. 3)

Bestemmelserne om gennemførelsen af direktivet er ændret i den retning, Kommissionen foreslår i sit ændrede forslag, idet Kommissionen to år efter direktivets gennemførelse skal forelægge Rådet og Europa-Parlamentet en beretning om dets gennemførelse. Rådet finder det dog ikke nødvendigt, at der systematisk udarbejdes en sådan beretning hvert tredje år. Teksten til Rådets fælles holdning afspejler i øvrigt på dette punkt den tekst, der allerede findes i direktiv 86/378/EØF (EFT L 225 af 12. 8. 1986, s. 40), artikel 12, stk. 2.

3. Europa-Parlamentets ændringsforslag

3.1. Ændringsforslag fra Europa-Parlamentet, der blev accepteret af Kommissionen

Kommissionen har i sit ændrede forslag ordret eller i en lidt ændret form medtaget ændringsforslag nr. 4, 6, 7, 8, 9, 12, 14, 17, 19 og 20.

Rådet har for sin del accepteret følgende ændringsforslag:

- ændringsforslag nr. 4 i form af en selvstændig betragtning (betragtning 10)

- ændringsforslag nr. 9 (se punkt III.2.4 i denne begrundelse)

- ændringsforslag nr. 12, delvis (se punkt III.2.6 i denne begrundelse)

- ændringsforslag nr. 14

- ændringsforslag nr. 20, delvis (se punkt III.2.12 i denne begrundelse).

Rådet har derimod ikke accepteret følgende ændringsforslag:

- ændringsforslag nr. 6 (se punkt III.2.1.2 i denne begrundelse)

- ændringsforslag nr. 7 (se punkt III.2.2 i denne begrundelse)

- ændringsforslag nr. 8 (se pukt III.2.3 i denne begrundelse)

- ændringsforslag nr. 17 (se punkt III.2.10 i denne begrundelse)

- ændringsforslag nr. 19 (se punkt III.2.11 i denne begrundelse).

3.2. Ændringsforslag fra Europa-Parlamentet, der ikke blev accepteret af Kommissionen

Kommissionen accepterede ikke i sit ændrede forslag ændringsforslag nr. 2, 3, 5, 10, 11, 13, 15, 16 og 18.

IV. YDERLIGERE SPØRGSMÅL I TILKNYTNING TIL DEN FÆLLES HOLDNING

Da Rådet fastlagde sin fælles holdning, anmodede det om, at Kommissionen i den beretning, den skal udarbejde i henhold til artikel 7, ligeledes undersøger spørgsmålet om direktivets anvendelsesområde. Rådet anmodede endvidere om, at der i den sammenhæng tages behørigt hensyn til Domstolens retspraksis på alle relevante områder af social- og arbejdsmarkedspolitikken, hvor det generelle princip om ikke-forskelsbehandling finder anvendelse.