KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 13.05.1998 
KOM(1998) 316 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
FRA RETNINGSLINJER TIL HANDLING: DE NATIONALE 
HANDLINGSPLANER FOR BESKÆFTIGELSE 

^ • / / 
FRA RETNINGSLINJER TIL HANDLING: DE NATIONALE 
HANDLINGSPLANER FOR BESKÆFTIGELSE 
Meddelelse fra Kommissionen 
I. Luxembourg-processen: mod en mere effektiv og målrettet euro­
pæisk beskæftigelsesstrategi 
I overensstemmelse med den aftale, der blev indgået på topmødet i Amsterdam, og 
som skulle give visse bestemmelser i den nye traktat vedrørende beskæftigelse øjeblik­
kelig virkning, og i overensstemmelse med topmødet om beskæftigelse i Luxembourg i 
november 1997 vedtog Rådet den 15. december 1997 de første retningslinjer for be­
skæftigelsespolitik i 1998. En fælles struktur for de nationale handlingsplaner blev 
vedtaget i slutningen af januar, og medlemsstaterne vedtog at forelægge deres planer i 
midten af april. Som hjælp til medlemsstaterne under forberedelserne afholdtes i tids­
rummet fra januar til marts i år en række arbejdsmøder mellem Kommissionen og myn­
dighederne i hver af de 15 medlemslande. 
Formålet med denne meddelelse er at undersøge, hvad medlemsstaterne har forpligtet 
sig til at gøre i deres nationale handlingsplaner, og hvorvidt deres engagement stem­
mer overens med indhold og mål i retningslinjerne for beskæftigelse i 1998, samt at 
danne grundlag for drøftelser om de fremskridt, der sker, på topmødet i Cardiff. 
Efter Cardiff forventes det, at beskæftigelsessituationen i Fællesskabet vil blive taget 
op på Det Europæiske Råd i Wien i december 1998, ligesom man vil drøfte, hvad man 
kan lære af dette tiltag. Dette vil også give mulighed for at vurdere, på grundlag af 
informationer fra medlemstaterne, om de har opfyldt de forpligtelser, de indgik i de­
res handlingsplaner, ved at omsætte planerne til handling, om handlingen i tilstrækkelig 
grad imødekommer deres problemer og behov, og om der derfor er sket reel, synlig 
fremgang hen imod retningslinjernes mål. 
II. De nationale handlingsplaner for 1998: generel vurdering 
Alle 15 medlemsstater har på trods af den meget snævre tidsfrist på kun 5 måneder 
udarbejdet, vedtaget og afleveret de nationale handlingsplaner i slutningen af april, og 
dette i sig selv bør ses som en stor politisk præstation. 
A<L 
En opmuntrende positiv reaktion... 
Medlemsstaternes reaktioner, som de kommer til udtryk i de nationale handlingsplaner, 
viser en fælles interesse for at skabe fremgang på beskæftigelsesområdet. Alle med­
lemsstaterne har budt den nye impuls, som Luxembourg-processen gav til beskæftigel­
sespolitikkerne, velkommen, og gennemførelsen af processen er i gang, hvilket viser en 
fælles interesse for en mere gennemsigtig og politisk drevet implementering af de be­
skæftigelsespolitiske målsætninger, som er vedtaget i fællesskab. 
Denne fremgang kan ses i relation til både proces og indhold. Hvad processen angår, 
står det klart, at: 
> Tendensen går i retning af fremgangsmåder, der indebærer vidtspændende, fler­
årige programmer. Alle medlemsstater er gået ind i en omfattende og - i visse 
tilfælde, som f.eks. Det Forenede Kongerige og Nederlandene - kritisk bedøm­
melse af egne aktuelle problemer, behov og politikker på arbejdsmarkedet. De 
har i store træk tilpasset alle 19 retningslinjer til deres specielle nationale forhold 
og er begyndt at gribe tingene an ved hjælp af flerårige programmer. 
> Medlemsstaterne følger en vidtspændende strategi. Nøgleaktørerne på nationalt 
og i visse tilfælde regionalt plan har sammen med arbejdsmarkedets parter været 
inddraget i udarbejdelsen af de nationale handlingsplaner alt efter de forskellige 
landes forhold. Især samlede arbejdsmøderne mellem Kommissionen og landenes 
myndigheder repræsentanter fra alle de involverede ministerier, andre relevante 
instanser og i visse tilfælde repræsentanter for arbejdsmarkedets parter. 1 Det 
Forenede Kongerige, Portugal, Østrig og Irland har disse samråd med arbejds­
markedets parter ført til, at tekster er blevet inddraget i handlingsplanerne efter 
aftale med de relevante arbejdsmarkedsparter. 
> De nationale handlingsplaner er udtryk for en mere gennemsigtig og politisk mo­
tiveret politisk fremgangsmåde, som er fremlagt offentligt. De nationale hand­
lingsplaner er officielt vedtaget af de enkelte medlemsstaters regeringer og er i 
mange tilfælde behandlet i landenes parlamenter, hvilket har styrket deres politi­
ske status. De nationale handlingsplaner er fremlagt for offentligheden i de på­
gældende lande samt for de andre medlemsstater, hvilket øger den politiske an­
svarlighed for de forpligtelser, der indgås i disse. 
> De nationale handlingsplaner bygger på de eksisterende beskæftigelsespolitiske 
grundlag Samtidig med at handlingsplanerne er nyskabende på mange måder, er 
de naturligvis baseret på den samling arbejdsmarkedsforanstaltninger og -
politikker, der allerede eksisterer. Den nye politiske impuls ses i dækningsgraden, 
idet der inddrages problemer og politikker,som hidtil ikke har været behandlet, i 
intensiteten, idet de foranstaltninger og planer, der viser sig effektive, udbygges, 
og i partnerskab, med arbejdsmarkedets parters og andres tættere og mere aktive 
engagement i strategien. 
Kommissionen er af den opfattelse, at hovedkriteriet for bestemmelsen af et politisk 
initiativs relevans ikke er datoen for dets vedtagelse, men hvorvidt det viser sig i stand 
til at ni de mil, der er opstillet i retningslinjerne for beskæftigelse. Dette henleder op­
mærksomheden pi behovet for at finde den rette balance mellem bevarelsen af "vellyk­
kede" politikker og indførelsen af "nyskabende" foranstaltninger som led i en vedva­
rende proces. Erfaringen viser, at fremskridt i behandlingen af arbejdsløsheden afhæn­
ger af, at man bevarer en ensartet strategi i en irrække. Eksempler pi dette er Neder­
landene, Irland, Danmark og, i den senere tid, Spanien og Finland. 
Hvad indholdet angir, kan følgende positive elementer også ses: 
> Alle medlemsstaterne erklærer deres politiske forpligtelse til en aktiv beskæfti­
gelsespolitik. Mange medlemsstater erklærer deres vilje til at indlede, eller vide­
reføre, reformer for at gøre det mere attraktivt at arbejde og værd at tage et job. 
Foranstaltningerne er rettet mod at forbedre incitamenterne, udvikle kvalifikati­
onsniveauerne og give jobmuligheder. En grundig fremgangsmåde synes at være 
af største betydning i alle strategier, hvor der tages fat på årsagerne til i stedet for 
blot følgerne af arbejdsløsheden. Nogle medlemsstater foretager en gennemgri­
bende undersøgelse af skatte- og understøttelsessystemerne for at sikre, at deres 
virkning er beskæftigelsesfremmende og befordrer iværksætterkultur, jobskabelse 
og aktiv deltagelse i arbejdslivet (Det Forenede Kongerige, Spanien, Danmark, 
Frankrig, Belgien). 
> Der er en klar anerkendelse af behovet for en stærkere lokal dimension i beskæf­
tigelsespolitikken. En udvikling hen imod decentralisering og mere selvstyre på 
lokalt plan anerkendes som en vigtig faktor, samtidig med at man bevarer en 
fælles national politisk ramme. I nogle tilfælde (Spanien og Italien) går reformer­
ne i retning af at give de regionale og lokale myndigheder samt arbejdsmarkedets 
parter større ansvar for, at de arbejdsløse og virksomhederne far en skræddersyet 
service. Disse reformer bygger på den positive erfaring, man har indsamlet i lan­
de med en lang forhistorie med uddelegering af arbejdsmarkedspolitikken til re­
gionalt og lokalt niveau (Østrig, Tyskland, Belgien, Danmark, Finland og Sveri­
ge) Desuden nævner flere af de nationale handlingsplaner (Italien, Grækenland, 
Portugal) landeaftalerne som middel til at inddrage alle aktører pi lokalt plan. 
V Man er atter blevet opmærksom pi behovet for at udvikle og modernisere den 
offentlige arbejdsformidling og pi denne måde bringe dens kapacitet og ressour­
cer i overensstemmelse med de nye udfordringer. De nationale handlingsplaner 
bekræfter, at de offentlige arbejdsformidlinger ses som en mekanisme af central 
betydning, nir en aktiv og forebyggende strategi skal føres ud i livet. Selv om de 
hovedsagelig nævnes i forbindelse med den hovedlinje, der vedrører evnen til in­
tegration pi arbejdsmarkedet, kan de offentlige arbejdsformidlinger, ofte i sam­
arbejde med andre aktører, spille en vigtig rolle i gennemførelsen af foranstalt­
ninger under de tre andre hovedlinjer. De nationale handlingsplaner nævner 
imidlertid ikke altid direkte, hvilke konkrete foranstaltninger man vil gennemføre 
for at styrke arbejdsformidlingerne. I mange medlemsstater vil dette indebære en 
grundigere gennemgang af arbejdsprocedurer, budget og personaleressourcer 
samt arbejdsformidlingernes ledelse. Nogle af de nationale handlingsplaner ud­
trykker vilje til at afsætte yderligere ressourcer til de offentlige arbejdsformidlin­
ger (Tyskland, Finland, Frankrig, Portugal, Spanien). 
-3-
> Alle medlemsstater erkender betydningen af at højne videns- og kvalifikationsni­
veauet. Mange af de nationale handlingsplaner nævner konkrete områder inden 
for viden og kvalifikationer, som man mener er af stor betydning for styrkelsen af 
erhvervsevnen og tilpasningsevnen, f.eks. grundlæggende læse- og regnefærdig­
heder, informations- og kommunikationsteknologisk kompetence og beherskelse 
af fremmedsprog. Mere generelt fremhæver de fleste af handlingsplanerne nød­
vendigheden af at knytte uddannelse og arbejdsliv tættere sammen. I denne sam­
menhæng synes elev- og lærlingeuddannelserne at spille en vigtig rolle. 
V Et af de større fremskridt/resultater har været den øgede inddragelse af arbejds­
markedets parter. De nationale handlingsplaner har givet arbejdsmarkedets parter 
mulighed for at bidrage til beskæftigelsespolitikken. De har i det store og hele 
vist sig villige til at overholde inden i retningslinjerne og er i nogle lande gået ind 
i åbne forhandlinger om konkrete emner. Endvidere bør man heller ikke under­
vurdere den kendsgerning, at processen med udarbejdelsen af de nationale hand­
lingsplaner har været brugt til at give arbejdsmarkedets parter lejlighed til at be­
rige dialogen i lande og på områder, hvor den har stået i stampe. 
... men der er også en del mangler 
En gennemgang af de nationale handlingsplaner afslører også en del mangler. Dette 
var, hvad man måtte forvente i en proces, som stadig befinder i den indledende fase. 
Disse mangler bør tog tages op, så der kan sættes endnu mere fart i Luxembourg­
processen. Der er følgende mangler: 
> Generelt fokuserer de nationale handlingsplaner mest på de to første hovedlinjer, 
"evnen til integration på arbejdsmarkedet" og "iværksætterkultur". Dette afspej­
ler muligvis nationale prioriteringer, men det afspejler også den kendsgerning, at 
hovedlinjen, "evnen til integration på arbejdsmarkedet" indeholder de tre opera­
tive mål på EU-plan, som kræver en mere detaljeret vurdering. Endvidere af­
spejler det den kendsgerning, at hovedlinjerne "tilpasningsevne" og "ligestillings­
politik" kræver enten en bred inddragelse af arbejdsmarkedets parter mil. eller 
en række politikker til at flankere, som det vil tage længere tid at udvikle. Ret­
ningslinjerne for beskæftigelse er dog baseret på et helhedssyn: beskæftigelses-
udfordringen kan ikke håndteres på længerevarende basis, hvis alle hovedlinjerne 
ikke behandles integreret, så de gensidigt støtter hinanden. 
> På nog! j områder er handlingsplanerne vage eller består udelukkende af en liste 
over initiativer. Når detaljerne mangler, er det svært at vurdere, om der ligger en 
helhedsstrategi til grund for rækken af foranstaltninger. Det er heller ikke altid let 
at fa et klart indtryk af prioriteringen af foranstaltningerne eller skelne mellem de 
foranstaltninger, der er gennemført med henblik på direkte virkninger, og de for­
anstaltninger, der skal virke på mellemlang sigt. Desuden er der en reel risiko for, 
at en hel del foranstaltninger ikke vil kunne nå den nødvendige "kritiske masse", 
ligesom man risikerer at sprede indsatsen for meget. 
4-
> Der mangler informationer og klarhed med hensyn til de samlede ressource- og 
budgetvirkninger. Denne information ville gøre det muligt at vurdere budgetud­
gifterne og en eventuel beskæftigelseseffekt, så man kunne bedømme, om de en­
kelte foranstaltninger ville være effektive og var værd at bibeholde. Endvidere 
kan man ikke via de nationale handlingsplaner vurdere, om det nuværende gun­
stige økonomiske klima i Unionen bruges til at efterstræbe et reelt og varigt skift 
med hensyn til de offentlige midler, der afsættes til beskæftigelse, så der lægges 
mere vægt på aktiveringsforanstaltninger, der er forenelige med den fortsatte fi­
skale konsolidering. Dette ville være forståeligt, for så vidt som nærværende 
handlingsplaner er udarbejdet efter vedtagelsen af statsbudgetterne for 1998. 
> Det har vist sig at være vanskeligt at finde en balance mellem reintegration af de 
udstødte og forebyggelse af yderligere tilgang til langtidsledigheden. Hoved­
parten af foranstaltningerne i handlingsplanerne er tilsyneladende koncentreret 
om de personer, der har været arbejdsløse i lang tid (stammen) og mindre på til­
gangen til langtidsarbejdsløsheden. Ligesom nogle lande har en langt større re­
serve af langtidsledige end andre, er der også forskellige måder at gribe sagen an 
på for at få de høje arbejdsløshedstal til at dale. Selv om foranstaltninger rettet 
mod en hurtig nedgang i den faste arbejdsløshedspulje er nødvendige og velkom­
ne, risikerer man at gøre problemet permanent, hvis man udelukkende satser på 
disse. 
y I de fleste af de nationale handlingsplaner er forbindelsen mellem Den Europæi­
ske Socialfond og enkeltpolitikker og -programmer ikke tilstrækkeligt udviklet. 
Generelt set anerkendes ESF's indsats. De fleste medlemslande undlader imidler­
tid at fremlægge en systematisk analyse, både kvantitativt og kvalitativt set, af de 
ESF-støttede interventioner under hver af de 4 hovedlinjer, selv om lande som 
Frankrig, Italien, Grækenland, Irland og Finland giver nogle informationer her­
om. Hvis denne forbindelse blev gjort mere tydelig, ville ESF-støtten blive mere 
effektiv. 
y Manglen på brugbare indikatorer med hensyn til landenes beskæftigelses­
politikker er en af de mindst tilfredsstillende sider af de nationale handlingspla­
ner. Størstedelen af handlingsplanerne har ikke været i stand til at definere, sætte 
tal på eller præcisere politiske mål samt statistiske indikatorer, som vil under­
støtte evalueringen af fremskridt og resultater. Flere steder gives en løs definition 
af beskæftigelsesindikatorer, andre steder står de blot nævnt eller mangler helt. 
Dette pivirker for eksempel bestemmelsen af milgrupperne for de enkelte foran­
staltninger, mulige indikatorer, der kunne måle den politiske indsats (hvad angir 
finansielle ressourcer, personale og teknisk bistand), samt referencepunkter til 
sammenligning af de politiske resultater. Manglerne er især ubelejlige i forbindel­
se med de tre operative mål pi EU-plan. 
III. De nationale handlingsplaner for 1998: tematisk oversigt 
Den Europæiske Union er igen pi vej ind i en periode med en sund og varig økono­
misk vækst. I de nationale handlingsplaner har medlemsstaterne forpligtet sig ikke kun 
-5 
til al efterleve den makroøkonomiske strategi, som blev opstillet i de brede økonomi­
politiske retningslinjer, men ogsi til derudover at skride til effektiv handling for at for­
bedre markederne for varer, tjenesteydelser, kapital og arbejdskraft. Desuden bekræf­
ter medlemsstaterne, at strukturelle reformer og de politiske mil, som opstilles i deres 
handlingsplaner, er nødvendige, hvis den overordnede økonomiske strategi skal lykkes, 
og at de brede økonomipolitiske retningslinjer og retningslinjerne for beskæftigelses­
politikken stemmer overens og støtter hinanden indbyrdes. 
Selv om landene har fælles interesser, fremviser de nationale handlingsplaner forskelli­
ge politiske reaktioner, som afspejler forskelle i deres aktuelle økonomiske situation og 
deres nationale arbejdsmarkedsstruktur samt arbejdsmarkedernes særegenheder. Det 
nuværende optimistiske økonomiske klima ligger dog til grund for den optimistiske 
tone i handlingsplanerne og har skabt store forventninger med hensyn til forøgelse af 
arbejdspladser, som igen forklarer den vægt, der lægges pi foranstaltninger, som er 
rettet mod forsyningen af arbejdskraft. Medlemslandene har forskelligt udgangspunkt 
med hensyn til implementering af politikkerne, hvor nogle lande finder det nødvendigt 
at indlede større reformer pi visse områder, mens andre begrænser sig til at "finjustere" 
deres politikker for øge effektiviteten. 
Af den indledende undersøgelse af de nationale handlingsplaner fremgår det, at Frank­
rigs og Spaniens handlingsplaner kommer tættest på de normer for gennemsigtighed og 
sammenkædning, som kræves i dette tiltag, med hensyn til at definere problemstillin­
gen, sætte tal på indsatsen, finansiere og specificere prioriteterne, navnlig i forbindelse 
med de operative mål på EU-plan. Medlemslande som Luxembourg, Irland, Finland, 
Belgien og Det Forenede Kongerige har ganske vist ikke så mange konkrete tal i deres 
nationale handlingsplaner, men også her er der tydeligvis gjort en stor indsats for at 
specificere. 
De væsentligste resultater af gennemgangen af de nationale handlingsplaner er: 
1111 Evnen til integration på arbejdsmarkedet 
Dette handlingsmål opfordrer medlemsstaterne til at iværksætte konkrete handlinger med 
henblik på at nå følgende mål: 
• Gennemførelse af en forebyggende strategi med henblik på en væsentlig redukti­
on af unge og voksne arbejdsløses tilgang til langtidsarbejdsløsheden (retnings­
linje 1 og 2); 
• Flytte folk fra afhængighed af bistandssystemet til arbejde og uddannelse via en 
mere aktiv arbejdsmarkedspolitik (retningslinje 3); 
• Udvikle partnerskaber som en ramme for uddannelse og livslang uddannelse 
(retningslinje 4 og 5); 
• Lette overgangen fra skole til arbejdsliv (retningslinje 6 og 7). 
Selv om alle medlemslande har tilsluttet sig de væsentligste politiske mål under 
denne hovedlinje mere eller mindre konsekvent fremlægger en række aktioner, 
der skal lede hen imod disse, er der forskelle med hensyn til, hvor meget landene 
vil forpligte sig til at ændre på deres indenrigspolitik for at forfølge navnlig de tre 
operative mål på EU-plan. Generelt ser det ud, som om hovedparten af de natio­
nale handlingsplaner er skrevet som dokumenter, der formulerer generelle politi­
ske retninger snarere end som operative redskaber. Pi flere nøgleomrider, sisom 
tidshorisont, ressourcer, kontrolindikatorer og sammenkædning af eksisterende 
og planlagte foranstaltninger, er informationerne utilstrækkelige. Dette efterlader 
stor usikkerhed med hensyn til, hvorvidt de politiske mil vil kunne nis inden for 
den vedtagne femårsperiode. Selv om der er sket væsentlige fremskridt, hvis man 
sammenligner med de "flerårige programmer", der blev indført under Essen-
processen, er der stadig behov for en forbedring, med tilføjelse af flere detaljer, 
af de nationale handlingsplaner som operative redskaber, si hele processens tro­
værdighed og effektivitet kan øges. 
Der mangler stadig fremskridt med hensyn til forebyggelse af langtidsledighed, 
for at retningslinjerne kan efterleves. De fleste medlemsstater forpligtede sig, 
især via de to første retningslinjer, til at gi ind i et fælles europæisk forebyggende 
tiltag. Dette kræver, at man i en femårig periode imødegir tilstrømningen til 
langtidsledigheden ved at sammensætte politikker siledes, at jobsøgerne ikke 
tvinges til at vente, til deres kvalifikationer ikke længere kan bruges, og de ude­
lukkes fra arbejdsmarkedet. Et sidant forebyggende tiltag vil pi mellemlang sigt 
give et mere holdbart og omkostningseffektivt fald i arbejdsløshedstallene, end 
hvis man udelukkende satser på at reintegrere de arbejdstagere, der allerede er 
udelukket. Fire medlemsstater (Frankrig, Spanien, Luxembourg, Det Forenede 
Kongerige) har bebudet et klart politisk skift i denne retning, understøttet af 
konkretiserede mål og en beskrivelse af foranstaltningerne, mens fem andre lande 
(Irland, Finland, Belgien, Tyskland, Nederlandene) bevæger sig i den samme ret­
ning, men har undladt at give så detaljerede og konkrete informationer. Lande, 
-7 
der traditionelt lægger vægt pi en forebyggende strategi (Danmark, Sverige) gav 
endnu en gang udtryk for deres støtte til det overordnede politiske mil, men 
uden at nævne, hvordan de vil ni fremtidige mål. Det bør bemærkes, at Sverige 
forfølger mål, som er strengere end de operative mål på EU-plan. Og mens en 
række lande bebuder særlige foranstaltninger for jobsøgende, som skal træde i 
kraft, når de har været arbejdsløse i 6 måneder for unges vedkommende og 12 
måneder for voksnes eller umiddelbart herefter, når disse foranstaltninger ikke 
den standard, der er sat i beskæftigelsesretningslinierne. 
O Indførelsen af en individuel handlingsplan ser ud til at være udgangspunktet for 
en forebyggende arbejdsmarkedsstrategi for en stor del af medlemslandene. Som 
det første skridt for at imødegå tilstrømningen af nye arbejdsløse har en række 
lande gjort den individuelle handlingsplan til en hovedhjørnesten i deres forebyg­
gende strategi. Dette betegner en bevægelse hen imod en personlig sagsbehand­
ling, en skræddersyet fremgangsmåde, der gør det muligt at påvise personer i fa­
rezonen på et tidligere tidspunkt, og ligeledes giver en mere holdbar tilgang til 
arbejdspladserne, eftersom denne metode kan baseres på både individets og ar­
bejdsmarkedets behov. Med denne fremgangsmåde kan man også undgå, at de 
sparsomme midler bruges på arbejdsløse, som selv finder arbejde. Individuelle 
handlingsplaner er nødvendige, men ikke tilstrækkelige. De kræver, at man styr­
ker de offentlige arbejdsformidlinger, samt at man finder frem til den konkrete 
aktion, der vil kunne have en målbar effekt på reintegrationen af de arbejdsløse 
jobsøgende. Dette aspekt dækkes ikke altid tilstrækkeligt. 
O Der er bred enighed blandt medlemsstaterne om nødvendigheden af at styrke 
aktive politikker, men også en utilstrækkelig konkretisering af det arbejde, der 
skal gøres for at nå målene på EU-plan. Alle medlemslande tilslutter sig målet om 
at styrke uddannelsen og andre aktive foranstaltninger for de langtidsledige for at 
forsyne dem med de nødvendige kvalifikationer og motiver til at komme i arbejde 
igen. Imidlertid havde ikke mange lande fastlagt deres eget udgangspunktet i for­
hold til den europæiske standard på 20% ledsaget af en vurdering af den politiske 
indsats, der er påkrævet for at nå denne. Seks medlemslande (Østrig, Frankrig, 
Finland, Luxembourg, Spanien og Portugal) opstiller mål i overensstemmelse 
med målsætningen om at fa mindst 20% til at deltage i uddannelse og aktive for­
anstaltninger. Fem lande (Danmark, Finland, Tyskland, Sverige og Det Forenede 
Kongerige)meddeler, at de allerede har nået dette mål. Andre igen erklærer, at de 
agter at øge antallet af deltagere i aktive foranstaltninger væsentligt. I nogle til­
fælde vil det dog være nødvendigt med en yderligere præcisering både af, hvilke 
typer foranstaltninger der medregnes, og af målgruppen for at sikre overens­
stemmelse mellem medlemsstaternes indfaldsvinkler. 
^ Et skift fra passive til aktive politikker indebærer også en grundig revision af 
skatte- og understøttelsesordninger. I de nationale handlingsplaner fremgår det, 
at medlemsstaterne har indset, at understøttelse alene ikke er tilstrækkeligt til at 
håndtere arbejdsløshedsproblemet og den sociale udstødelse. Nødvendigheden af 
at give arbejdsløse incitamenter og muligheder for at styrke deres evne til inte­
gration på arbejdsmarkedet fremhæves flere gange. De fleste af de nationale 
handlingsplaner viser imidlertid også, hvor vanskeligt det, af politiske og økono­
miske årsager, er at foretage et skift fra passive til aktive politikker, når det dre-
jer sig om offentlige udgifter. Der er kun sket en langsom fremgang i denne ret­
ning, og en ekstra indsats vil være nødvendig. Mange af de nationale handlings­
planer afslører ogsi, at man bekymrer sig om omfanget af afhængigheden af bi­
standshjælp og bebuder, at man vil arbejde for at flytte bistandsmodtagere fra 
passivitet til arbejde, der svarer til deres evner, samt for at sikre, at flere ældre 
arbejdstagere bevarer forbindelsen til arbejdsmarkedet indtil den lovbestemte 
pensionsalder. Ydermere er det nødvendigt at sikre en bedre koordinering af ud­
buddet af aktive foranstaltninger og de sociale sikringssystemer, si flere bi­
standsklienter anspores til at komme i arbejde igen eller deltage i uddannelse. 
Den bedste måde at forebygge arbejdsløshed på er ved at forbedre uddannelses­
systemerne og forsyne arbejdstagerne med kvalifikationer, der er relevante for 
arbejdsmarkedet og dets behov. De nationale handlingsplaner viser, at landene 
nærer en fælles bekymring for den almene uddannelses og erhvervsuddannelsens 
kvalitet, der ses som en afgørende faktor, som kan sikre unge adgangen til ar­
bejdslivet. De fleste medlemsstater rapporterer om igangværende reformer, der 
skal forbedre kvaliteten af landenes uddannelsessystemer og/eller udvide deres 
kapacitet. Denne overordnede bekymring afspejles også i den vægt, der lægges 
på en højnelse af det generelle uddannelseskvalifikationsniveau, når man taler om 
frafaldsproblemet, selv om definitionen af den pågældende målgruppe ser ud til at 
variere i overensstemmelse med nationale omstændigheder. 
III.2 Iværksætterkultur 
Dette handlingsmål opfordrer medlemsstaterne til at iværksætte konkrete hand­
linger med henblik på at ni følgende mål: 
Nedsætte erhvervslivets faste omkostninger og administrative byrder (retnings­
linje 8); 
Tilskynde til udvikling af selvstændig virksomhed (retningslinje 9); 
Fremme jobskabelse inden for det sociale område og på lokalt plan (retningslinje 
10); 
Nedbringe skattetrykket på arbejde (retningslinje 11); 
Undersøge muligheder for at nedsætte momssatserne inden for visse arbejdsin­
tensive brancher (retningslinje 12). 
En inddragelse af politiske målsætninger vedrørende udvikling af gunstige vilkår 
for erhvervslivet ses som et positivt skridt hen imod et tættere samspil mellem 
beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitik. De nationale handlingsplaner fremviser 
et bredt udvalg af iværksatte eller planlagte politiske foranstaltninger, hvoraf en 
del er i overensstemmelse med de forslag, som Kommissionen fremsatte for nylig 
-9-
i meddelelsen om "Udvikling af en iværksætterkultur" i. Der lader til at være inte­
ressante muligheder for udveksling af erfaringer omkring nogle af de mest 
nyskabende tiltag. I den sammenhæng kan nævnes forslagene om indførelse af en 
folies registreringsformular (Finland), en en-dags procedure ved registrering af 
nye virksomheder (Frankrig), indførelsen af iværksætterkurser i uddannelsesfor­
løb (Danmark), skattemæssige incitamenter i forbindelse med ansættelse af den 
første medarbejder (Spanien, Belgien) og HErhvervsengle" (Østrig, Tyskland). 
Bedre betingelser for jobskabelse vil for nogle medlemsstater sige gunstige be­
tingelser for effektiv konkurrence, adgang til risikovillig kapital, strukturændrin­
ger og en liberalisering af markedet for varer og tjenesteydelser, medens andre 
lægger vægt på betydningen af at fremme højteknologiske, fremtidsorienterede 
erhvervssektorer, såsom IT-branchen eller miljøvenlige virksomheder, hvor der 
stadig ligger et stort uudnyttet potentiale for jobskabelse. 
>=> Medlemsstaterne anerkender i stadigt stigende grad de muligheder for jobskabel­
se, som ligger inden for det sociale område og i aktiviteter på lokalt plan, samt 
betydningen af nye aktiviteter, som kan dække uopfyldte samfundsbehov. Mange 
medlemsstater har erklæret deres vilje til at udvikle aktiviteter inden for disse 
områder, men kun få kan fremvise konkrete og relevante eksempler på foran­
staltninger og pilotprojekter. I den forbindelse bør det franske program for jobs­
kabelse for unge fremhæves. Indsatsen inden for det sociale område har for de 
fleste nationale handlingsplaners vedkommende en tendens til at fokusere på re­
integration af defàvoriserede grupper, hvorimod områdets rolle i forbindelse med 
jobskabelse og støtte til nye former for tjenesteydelser ikke far tilstrækkelig op­
mærksomhed. Kooperativers og gensidige selskabers særlige betydning anerken­
des i de nationale handlingsplaner i Belgien, Spanien, Italien, Finland, Sverige og 
Tyskland. I visse tilfælde opfordres den offentlige sektor direkte til at spille en 
aktiv rolle; i andre er der tale om mere indirekte støtte i form af skattemæssige 
og administrative incitamenter. Der er brug for en indsats, som kan synliggøre 
mulighederne for bæredygtig beskæftigelse på det sociale område og opmuntre 
til jobskabelse for at imødegå nye behov. 
<=> De fleste medlemsstater har valgt ikke at opstille skattemæssige målsætninger, 
men nogle stater arbejder hen imod væsentlige skattereformer. Med nogle få 
undtagelser (Nederlandene, Danmark, Irland) har medlemsstaterne ikke opstillet 
konkrete mål for nedbringelse hverken af det samlede skattetryk eller af skatte­
trykket på arbejde. Forklaringen på den tilsyneladende mangel på ambitioner på 
dette område ligger i, at der allerede var truffet beslutning om budgetterne for 
1998, da de nationale handlingsplaner blev udarbejdet. Også den aktuelle bud-
getkonsolideringspolitik og problemerne med at finde alternative stabile finansie­
ringskilder til de sociale sikringssystemer er en del af forklaringen. I de senere år 
har flere medlemsstater imidlertid taget vigtige skridt hen imod en nedsættelse af 
de indirekte lønomkostninger, især hvad angår de lavtlønnede. Lavere indirekte 
lønomkostninger i den lave ende af lønskalaen kan befordre en betydelig jobska­
belse især inden for sektorer med lav produktivitet. Desuden har nogle medlems­
stater gennemført skattereformer, der nedsatte marginalindkomstskatterne og 
indførte skattefradrag, hvilket bør have en positiv effekt, idet det fjerner de om-
COM(98)222. 
- 10-
stændigheder, som afholder folk fra at tage lavtlønnede jobs, og dermed hindrer 
fattigdomsfælder. 
III 3. Tilpasningsevne 
Dette handlingsmål opfordrer medlemsstaterne til at iværksætte konkrete handlinger med 
henblik på at nå følgende mål: 
• Arbejdsmarkedets parter anmodes om at forhandle sig frem til aftaler om moder­
nisering af arbejdets tilrettelæggelse. Disse kan handle om forskellige former for 
arbejdstid og arbejde. Der bør være ligevægt mellem fleksibilitet og tryghed i dis­
se aftaler (retningslinje 13). 
• For at imødekomme det stigende antal af forskelligartede former for beskæftigel­
se vil medlemsstaterne søge at indføre mere smidige arbejdskontrakter, samtidig 
med at man sikrer et passende niveau af tryghed (retningslinje 14). 
• Medlemsstaterne vil tilskynde til udvikling af intern uddannelse og investering i 
menneskelige ressourcer (retningslinje IS). 
Arbejdsmarkedets parter må påtage sig deres del af ansvaret for at støtte ret­
ningslinjerne for beskæftigelsen. Dette vil kræve en vidtspændende strategi, som 
integrerer alle de nødvendige former for tilpasning: modernisering af de lovgiv­
ningsmæssige rammer, ajourføring af kollektive aftaler og overenskomster, nye 
former for arbejdstilrettelæggelse og arbejdstidsstyring. Den begrænsede tid har 
sammen med den kendsgerning, at tilpasningsevne er et omfattende begreb, be­
virket, at dette mål ikke har fået den nødvendige plads i hovedparten af bidrage­
ne. Formaliserede aftaler (på nationalt plan), der vedrører spørgsmål med relation 
til tilpasningsevne, har været sjældne. Imidlertid sås nogle få initiativer selv med 
den korte tid, der har været til udarbejdelse af planerne. I Luxembourg deltog 
parterne direkte i fastlæggelsen af de nationale handlingsplaner. I andre lande, 
som Belgien og Portugal, blev der givet nye impulser, som måske vil bære frugt 
ved senere forhandlinger. 
Dynamikken i udviklingen af de nationale handlingsplaner har skabt bevidsthed 
om behovet for en integreret og vidtspændende strategi, når reorganiseringen 
skal tilpasses de strukturelle ændringer. Der er dog ikke i de nationale handlings­
planer nogen klar angivelse af konkrete foranstaltninger, som støtter nye former 
for arbejdstilrettelæggelse. Der kunne spores nogle få initiativer - arbejdsmar­
kedsparterne i Portugal, Irland, Østrig og Det Forenede Kongerige har under­
skrevet fælles erklæringer, som tager sigte på en modernisering af arbejdets til­
rettelæggelse. Moderniseringen af de kontraktmæssige rammer, især for deltids­
arbejde, skrider fremad, men effekten af helt nye arbejdsformer, f.eks. distance­
arbejde, er stadig under overvejelse. 
- il 
•=> Metoder til reorganisering af arbejdstiden afspejler forskellen mellem de roller, 
som staten og arbejdsmarkedets parter spiller. I en del medlemsstater (Frankrig, 
Italien, Belgien, Luxembourg) er moderniseringen af arbejdets tilrettelæggelse 
kædet sammen med bredere arbejdsmarkedspolitikker vedrørende nedsættel­
se/omfordeling af arbejdstid, livslang uddannelse og det sociale sikringssystem. I 
disse lande har man opfordret til en integreret strategi for lovændringer og ofte 
overladt det til arbejdsmarkedets parter at forhandle om visse aspekter ved gen­
nemførelsen. Andre lande (Irland, Det Forenede Kongerige) mener, at statens 
rolle er at fastlægge rimelige mindstenormer for derefter at overlade det til ar­
bejdsmarkedets parter selv at blive enige om fleksible jobordninger. I de lande, 
som har en fast, veletableret tradition for trepartsforhandlinger (Danmark, Fin­
land, Østrig, Nederlandene, Sverige) forhandles de forskellige aspekter af begre­
bet tilpasningsevne gennem de allerede etablerede organer. 
«=> Uddannelse betragtes generelt som en betydningsfuld faktor, når det drejer sig 
om tilpasning til forandringer. Generelt for alle planerne er, at de indeholder po­
litikker, som forbinder aspekter af undervisning, uddannelse, beskatning og lov­
reformer med målet om at forbedre arbejdsstyrkens kvalifikationer. I alle med­
lemsstater eksisterer der skattemæssige incitamenter til uddannelse, enten på in­
dividuelt plan eller på virksomhedsniveau. I nogle tilfælde (Det Forenede Konge­
rige, Irland, Danmark, Frankrig) bebudes der nye, specielle, målrettede foran­
staltninger med henblik på at fremme investering i uddannelse. ESFs indsats (mål 
4 og ADAPT) for at fremme virksomheders og ansattes tilpasningsevne anerken­
des generelt ikke. 
III 4 Ligestilling 
Dette handlingsmål opfordrer medlemsstaterne til at iværksætte konkrete handlinger med 
henblik på at nå følgende mål: 
• Bekæmpelse af uligheder mellem mænd og kvinder i beskæftigelse og i arbejds­
løshed (retningslinje 16); 
• Gøre det muligt at kombinere arbejde og familieliv (retningslinje 17); 
• Gøre det lettere at vende tilbage til arbejdsmarkedet (retningslinje 18); 
• Fremme handicappedes integration i arbejdslivet (retningslinie 19). 
Arbejdet med udarbejdelsen af de nationale handlingsplaner har skabt forståelse 
for betydningen af en ligestillingspolitik, både hvad angår køn og handicappede. 
Alle medlemsstater har taget dette emne med i deres nationale handlingsplaner 
og har til hensigt at træffe nye forholdsregler eller har allerede foreslået nye poli­
tiske tiltag. Der er blevet taget konkrete skridt inden for børnepasningsområdet, 
hvilket vil bidrage til det generelle mål om vækst i beskæftigelsen ved at øge ud­
buddet af arbejdskraft. 
12 
Den del af de nationale handlingsplaner, der behandler problemet omkring lige­
stilling mellem kvinder og mænd, synes beskeden og ikke tilstrækkeligt detalje­
ret. En styrkelse af ligestillingen er stadig et relativt nyt element i den europæiske 
beskæftigelsesstrategi. Dette er sandsynligvis en afgrundene til, at holdningen til 
politikker, som integrerer ligestillingsproblematikken, i mange nationale hand­
lingsplaner er mindre udviklet, end den er på andre politiske områder. Dette af­
spejles i det relativt begrænsede antal forslag til nye foranstaltninger, de små 
budgetter på området (hvis de overhovedet nævnes) og det begrænsede antal op­
stillede mål udtrykt i tal. Uden konkrete mål udtrykt i tal er det vanskeligt at 
foretage en vurdering af de politiske initiativer, som indgår i de nationale hand­
lingsplaner. Handlingsplanernes interne sammenhæng kunne ligeledes forbedres 
ved at integrere ligestillingsmålsætningen i de andre hovedlinjer (mainstreaming). 
Skønt et stigende antal af medlemsstaterne (Grækenland, Frankrig, Italien, Spa­
nien, Østrig, Det Forenede Kongerige, Sverige) nævner denne model, er der sta­
dig meget Bi eksempler på konkret anvendelse af den. 
Flere muligheder for handicappede er nu en fuldt indarbejdet bestanddel af be­
skæftigelsesstrategien. Medlemsstaterne er stærkt engageret i at Hi flere handi­
cappede i arbejde, og politiske tiltag viser, at der er interesse for at integrere 
dette emne i andre politikker, især vedrørende integration på arbejdsmarkedet. 
Nogle medlemsstater gør opmærksom på de specielle problemer, der eksisterer 
med integration af andre defavoriserede grupper på arbejdsmarkedet, som for ek­
sempel etniske minoriteter. 
13-
IV. Fra Cardiff til Wien: en kortlægning af vejen frem 
Den første gennemgang af de nationale handlingsplaner har afsløret mange lyspunkter 
og en del skyggesider. Den har også vist, at det er muligt at arbejde videre hen imod en 
konsolidering af Luxembourg-processen. 
Denne meddelelse vil danne grundlag for drøftelser på topmødet i Cardiff, og konklu­
sionerne på dette topmøde vil være en ekstra tilskyndelse til det arbejde, der allerede er 
i gang i medlemsstaterne, og til, sammen med arbejdsmarkedets parter, at få aktionerne 
i de nationale handlingsplaner gennemført. 
Den folies rapport om beskæftigelsen fra Kommissionen og Rådet vil spille en vigtig 
rolle i opfølgningsprocessen på unionsplan. Kommissionen er allerede i gang med for­
beredelserne til denne rapport, som forelægges i oktober. Fra juli til september vil 
Kommissionen indlede bilaterale drøftelser med de enkelte medlemsstater med henblik 
på en tilbundsgående drøftelse af gennemførelsesforanstaltninger og -procedurer og for 
at indsamle detaljerede oplysninger om udvikling af politikker, fastsættelse af indikato­
rer og planlagte tidshorisonter samt bevilling af finansielle og tekniske midler. 
Disse drøftelser vil danne grundlag for en undersøgelse af de aktioner, medlemsstaterne 
iværksætter til gennemførelse af deres handlingsplan, de vil give mulighed for at tilve­
jebringe manglende informationer vedrørende planlagte foranstaltninger samt gøre det 
muligt at identificere de nyskabende foranstaltninger og den bedste praksis under hver 
enkelt hovedlinje, som er mest lovende for en yderligere udvikling af den europæiske 
beskæftigelsesstrategi. 
I forbindelse med disse drøftelser med medlemsstaterne vil de erfaringer, man har hø­
stet indtil dato, vise sig at være nyttige ved behandlingen af de mangler, som er blevet 
påvist i de nuværende retningslinjer for beskæftigelsen. 
Den nuværende struktur med fire hovedlinjer har vist sig at være en værdifuld og vidt­
spændende ramme, som giver plads for udfoldelse og udvikling af den europæiske be­
skæftigelsesstrategi. Adskillige medlemsstater har imidlertid under udarbejdelsen af 
deres nationale handlingsplan indkredset en række politiske spørgsmål, som de mener, 
der bør tages fat på, for at de kan leve op til målsætningerne i deres beskæftigelses­
strategier, men som hidtil har været utilstrækkeligt behandlet. Disse spørgsmål omfat­
ter: 
- En styrkeH af overgangen fra sociale ydelser til arbejde, hvor medlemsstaterne har 
forpligtet sig til at reformere skattesystemer og understøttelsesordninger for at 
fremme iværksætterkultur, jobskabelse, aktiv deltagelse i arbejdslivet og forhindre 
social udstødelse; denne overgang bør ledsages af forbedringer inden for undervis­
nings- og uddannelsessystemer samt forbedring af arbejdsformidlingerne; 
- Integrering af ligestillingsproblematikken i den fremtidige udvikling af beskæftigel­
sesstrategien, for eksempel hvad angår pasning af børn og andre, der skal forsørges. 
Dertil kommer, at ligestillingsproblematikken ikke tydeligt nok tager fat på visse 
områder, hvor der diskrimineres på arbejdsmarkedet, især på grund af race eller et­
nisk oprindelse; 
-14 
- Forbedring af beskæftigelsesmulighederne for handicappede som et nøgleelement i 
bekæmpelsen af langtidsledighed til trods for medlemsstaternes store indsats på 
dette område; 
- Styrkelse af den lokale dimension i beskæftigelsesstrategien, hvor medlemsstaterne 
skal integrere lokale initiativer og nye jobmuligheder på det sociale område i en 
samlet udviklingsstrategi og ved hjælp af lokale aktører på lokalt plan udarbejde in­
tegrerede langsigtede udviklingsstrategier, 
- Håndtering af den udfordring, som befolkningens aldring udgør for arbejdsmarkeds­
politikken, finde løsninger på problemer, der opstår i forbindelse med tidlig pensio­
nering, fremkomsten af flaskehalse for forsyningen af arbejdskraft, samt sikre bære­
dygtige pensions- og sundhedssystemer. 
Kommissionen vil derfor sammen med medlemsstaterne udføre det forberedende arbej­
de med at understøtte en videre politisk udvikling, som vil gøre det muligt at indarbej­
de mangfoldigheden af de udfordringer, som medlemsstaterne står overfor, i retnings­
linjerne for beskæftigelsen. 
En vellykket fortsættelse af Luxembourg-processen afhænger ligeledes af, at der ufor­
trødent tages afgørende skridt inden for følgende områder, hvilket vil kræve folies en­
gagement og samarbejde fra medlemsstaternes, Kommissionens, arbejdsmarkedets 
parters og andre involverede aktørers side: 
Qmsætning fif flet poliske engagement ti» budgetmæssigt engagement« Gennem-
førelsen af de nationale handlingsplaner vil kræve budgetmæssige og personalemæssige 
dispositioner, reformer af institutioner og organer samt mere effektiv undervisning og 
uddannelse. Dette vil være en vigtig udfordring, som vil kræve omlægning af de of­
fentlige beskæftigelsesrelaterede udgifter i retning af aktivering og forebyggelse. Det 
nuværende gunstige økonomiske klima udgør en udfordring og en mulighed. Medlems­
staterne bør undersøge, om og hvordan de nuværende gode økonomiske udsigter åbner 
mulighed for, inden for rammerne af den budgetmæssige konsolidering, at foretage en 
afgørende overførsel af ressourcer til gennemførelse af målene i retningslinjerne for 
beskæftigelsen i overensstemmelse med konklusionerne fra topmødet i Firenze i 1996. 
Eftersom de fleste nationale handlingsplaner blev udarbejdet efter vedtagelsen af de 
nationale budgetter for 1998, forventes det af medlemsstaterne, at de forpligtelser, de 
indgår i de nationale handlingsplaner, bliver mere indarbejdet i landenes budgetforslag 
for 1999. Regeringerne bør benytte lejligheden ved den næste budgetrunde til at gøre 
de nationale handlingsplaner mere funktionsdygtige og konkrete på de punkter, hvor 
planerne mangler en klar retningsangivelse. 
Opmuntring af arbejdsmarkedets parter til at forstærke, gennemføre og evaluere 
virkningerne af deres bidrag. På trods af deres velvillighed til at reagere på retnings­
linjerne og på trods af deres positive bidrag ved udarbejdelsen af mange af de nationale 
handlingsplaner, er der brug for at styrke deres indsats både på nationalt og på euro­
pæisk plan og for en behørig evaluering af dennes indvirkning på beskæftigelsen. Selv 
om der allerede er truffet en del aftaler, for eksempel hvad angår arbejdsmuligheder for 
de unge og andre målgrupper, mangler man stadig at få gang i forhandlinger på områ-
-15-
der som fleksibilitet i arbejdslivet, arbejdets tilrettelæggelse og arbejdstid. Arbejdsmar­
kedets parter har et stort ansvar, både på nationalt og på europæisk plan, som der også 
kræves i retningslinjerne, og de bør øge deres bestræbelser på at bidrage til modemise-
ringen af de kontraktmæssige og institutionelle rammer med henblik på at forene flek­
sibilitet og tryghed, til indførelsen af ordninger for livslang uddannelse og fremme af 
nye former for arbejdstilrettelæggelse og beskæftigelsesmønstre som f eks. rotations­
ordninger. Inden for et så omfattende tiltag bør arbejdsmarkedets parter derfor komme 
med et selvstændigt og proaktivt bidrag til beskæftigelsesstrategien. 
fodr* integration uf den Europæiske gocpajfond j tfc generelle arbejdsmarkeds­
politikker. Den Europæiske Socialfond spiller en vigtig rolle med sin støtte til natio­
nale arbejdsmarkedspolitikker og står for mellem 1 - 2% og over 50% af de samlede 
udgifter til beskæftigelsespolitik. ESFs rolle kan være af stor betydning i lande, hvor 
regionerne har særlige beføjelser i forbindelse med gennemførelse af politikker (Tysk­
land, Italien), og i landene under Samhørighedsfonden (Spanien, Portugal, Irland og 
Grækenland). Kun nogle få af de nationale handlingsplaner (Frankrig, Grækenland, 
Irland, Italien, Finland) indeholder oplysninger om en grupperingen af ESF-støttede 
interventioner under de enkelte retningslinjer, om deres effekt med hensyn til forebyg­
gelsen af ungdomsarbejdsløshed og langtidsledighed og om deres rolle som støtte for 
arbejdsmarkedspolitikken. Ud over den kvantitative effekt har man i de fleste lande 
erfaring med ESF som et instrument til udvikling af bestemte politikker og strategier. 
Herunder "pathways^-strategien til integration på arbejdsmarkedet, oprettelse af nye 
rådgivningstjenester, indførelse af omsorgstjenester og fremme af lokal udvikling. 
Derfor bør medlemsstaterne tage yderligere skridt til at redegøre mere systematisk og 
omhyggeligt for den rolle, ESF spiller med hensyn til at understøtte de nationale hand­
lingsplaner. Socialfonden kan yde støtte både til nyskabende aktioner og til gennemfø­
relse af politiske foranstaltninger under hver af de fire hovedlinjer. Et vigtigt spørgsmål 
vil være styrkelsen af strategien for forebyggelse af langtidsledighed i ESF-
programmerne. 
Der bør straks tages fat på udviklingen af sammenlignelige beskæftigelsesindika-
torer. Uden præcise og sammenlignelige indikatorer bliver det vanskeligt at konstatere 
fremgang på nationalt plan, og det multilaterale ensartede overblik risikerer at miste 
meget af sin virkning og politiske slagkraft. Det kræver navnlig enighed om en række 
basisindikatorer for beskæftigelsesindsatsen og især omkring de politiske indikatorer, 
som er knyttet til de tre operative mål på EU-plan. Sådanne indikatorer skal være det 
foreløbige grundlag for en overvågning af, om medlemsstaterne gennemfører deres 
nationale handlingsplaner i overensstemmelse med retningslinjerne. Hvad angår de po­
litiske indikatorer, som måler den indsats, der kræves for at nå de forventede resultater 
på beskæftigelsesområdet, må gennemsigtighed og almindelig forståelse af nationale 
indikatorer og metodik garantere, at der sker en hensigtsmæssig bestemmelse af ud­
gangspunktet og retningsværdierne. Udviklingen af et komplet sæt af sådanne sam­
menlignelige indikatorer er mere ambitiøst og vil være resultat af en mellemlang pro­
ces. Hvad angår evalueringen af den politiske indsats, er der allerede gang i de indle­
dende drøftelser, og Kommissionen har opfordret de nationale myndigheder til at for­
stærke deres bestræbelser, hvad angår det nødvendige fælles tekniske arbejde. 
************** 
16 
Som konklusion må det erkendes, at de nationale handlingsplaner udgør et be­
tydningsfuldt skridt fremad i Luxembourg-processen, og medlemsstaterne må nu 
gå videre til gennemførelsesfasen. Det er vigtigt at konsolidere den fremgang, der 
allerede er opnået, ligesom det er vigtigt, under overholdelse af subsidiaritetsprincip­
pet, at bevare den politiske fremdrift i gennemførelsen af beskæftigelsesstrategien og 
de nationale målsætninger, som er angivet i de nationale handlingsplaner. Dette vil ikke 
være uden problemer og vil heller ikke give øjeblikkelige resultater på alle områder. 
Kommissionen opfordrer medlemsstaterne til fortsat at præcisere og tydeliggøre deres 
hensigter, til at foretage de nødvendige politiske omstillinger som bebudet og til at 
udfylde de huller, der stadig er i deres planer. Kommissionen er forpligtet til at fort­
sætte sine bestræbelser på at støtte og lette denne proces. 
*************** 
17 
ISSN 0254-1459 
KOM(98) 316 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 04 01 05 10 
Katalognummer : CB-CO-98-325-DA-C 
ISBN 92-78-36316-2 
Konlorel for De luuopæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-29K5 Luxembourg