MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET i henhold til EF-traktatens artikel 251, stk. 2, andet afsnit om den fælles holdning, som Rådet vedtog den 21.5.1999 med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv)

1. BAGGRUND

* Den 10. oktober 1997 vedtog Kommissionen et forslag til direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og ændring af direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF (fjerde motorkøretøjs forsikrings direktiv) [1]. Forslaget blev forelagt for Parlamentet og Rådet ved brev af 13. oktober 1997.

[1] EFT C 343 af 13.11.1997, s. 11.

* På sin 353. samling den 25. marts 1998 vedtog Det Økonomiske og Sociale Udvalg (enstemmigt) en positiv udtalelse [2] om direktivforslaget og foreslog visse ændringer.

[2] EFT C 157 af 25.05.1998, s. 6.

* På sit plenarmøde den 16. juli 1998 vedtog Parlamentet en lovgivningsmæssig beslutning indeholdende dets udtalelse [3] om Kommissionens direktivforslag.

[3] EFT C 292 af 21.09.1998, s. 123.

* Den 31. marts 1999 vedtog Kommissionen et ændret direktivforslag [4], hvori der tages hensyn til udtalelserne fra Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg.

[4] KOM(1999)0147 endelig udg.

* Den 21. maj 1999 vedtog Rådet på sin 2180. samling den fælles holdning, der er genstand for denne meddelelse.

2. FORMÅLET MED KOMMISSIONENS FORSLAG

* Hovedformålet med forslaget er at forbedre den nuværende situation, så personer, der under midlertidigt ophold i en anden medlemsstat end deres hjemland ("besøgende") har lidt skade eller tab i denne anden medlemsstat forårsaget af et motorkøretøj, der er indregistreret og forsikret i en anden medlemsstat end den pågældendes hjemland, får lettere ved at gøre krav om skadeserstatning gældende.

* Direktivet vil udfylde en lakune i de såkaldte motorkøretøjsforsikringsdirektiver (72/166/EØF [5], 84/5/EØF [6], 90/232/EØF [7] og 90/618/EØF [8] - henholdsvis første, andet og tredje motorkøretøjsforsikringsdirektiv og direktivet om "tjenesteydelser vedrørende motorkøretøjer"): disse direktiver tager ikke specielt højde for skadelidte, der under midlertidigt ophold i en anden medlemsstat lider tab eller skade forårsaget af et køretøj, der er registreret og som oftest også forsikret i den pågældende medlemsstat. Rent juridisk er sådanne skadelidte dækket af den nuværende ordning med det grønne kort, men i praksis er det meget vanskeligt for dem at opnå erstatning eller blot et begrundet svar på deres krav fra skadevolderens forsikringsselskab.

[5] Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse.

[6] Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer.

[7] Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer.

[8] Rådets direktiv 90/618/EØF af 8. november 1990 om ændring, navnlig med hensyn til ansvarsforsikring for motorkøretøjer, af direktiv 73/239/EØF og direktiv 88/357/EØF, som begge angår samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring.

3. BEMÆRKNINGER TIL DEN FÆLLES HOLDNING

3.1 Generelle bemærkninger

Den fælles holdning, som Rådet har fastlagt, viderefører essensen i Kommissionens oprindelige forslag. Kommissionen er enig i de ændringer, som Rådet har foretaget, og mener, at de vil højne lovtekstens kvalitet.

Den fælles holdning tager hensyn til en lang række ændringer, som Parlamentet foreslog under førstebehandlingen, og som Kommissionen har accepteret og inkorporeret i sit ændrede forslag. Den fælles holdning svarer derfor i hovedtrækkene til Kommissionens ændrede forslag.

Tilbage er der ét punkt, hvor den fælles holdning adskiller sig klart fra Parlamentets opfattelse. Det drejer sig om Parlamentets ændringsforslag 15, der ville betyde en væsentlig udvidelse af direktivets anvendelsesområde, idet det skulle gælde for færdselsulykker, der sker uden for den medlemsstat, hvor skadelidte har bopæl, og således også for ulykker i tredjelande. Dette ændringsforslag, som hverken Kommissionen eller Rådet har kunnet acceptere, ville have givet anledning til mange praktiske problemer, selv hvis alle de faktorer (skadelidtes hjemland, den medlemsstat, hvor uheldet sker, forsikringsselskabets hjemland), der styrer indgreb fra en af de mekanismer, der foreslås i direktivet (skadebehandlingsrepræsentant, informations kontor, erstatningsorgan), ligger i EU. Forslaget kan ikke accepteres, af følgende grunde:

- Der er for det første spørgsmålet om lovvalg. Da gældende lov i de fleste tilfælde vil være loven i den medlemsstat, hvor uheldet sker, ville indførelsen af Parlamentets ændringsforslag medføre, at det ikke ville være tilstrækkeligt for skadebehandlings repræsentanten at være bekendt med hovedprincipperne i lovgivningen om motorkøretøjsforsikring i de 15 medlemsstater, idet han - hver gang der opstod en sag vedrørende et tredjeland - måtte foretage yderligere undersøgelser for at sætte sig ind i det pågældende lands lovgivning. Det ville kræve yderligere infrastruktur og dermed betyde højere omkostninger for forsikringsbranchen og en noget langsommere behandling af skadelidtes krav.

- For det andet ville der kunne opstå problemer vedrørende retternes kompetence, specielt de nationale domstoles kompetence til at løse tvister i tilfælde, hvor der ikke har kunnet findes en udenretlig løsning.

Desuden har Rådet foretaget andre ændringer for at skabe større klarhed og sammenhæng i forslaget og for at eksplicitere visse aspekter, der kun lå implicit i det oprindelige forslag. I de fleste tilfælde er der tale om en tydeliggørelse af teksten eller mindre ændringer, der er i overensstemmelse med hovedlinjen i Parlamentets ændringsforslag og Kommissionens ændrede forslag. Kommissionen tilslutter sig alle de ændringer, som Rådet har foretaget.

Der vil nedenfor blive anført detaljerede bemærkninger til de vigtigste ændringer i den fælles holdning i forhold til det oprindelige forslag og det ændrede forslag. De ændringer, der svarer til Parlamentets ændringsforslag, analyseres i afsnit 3.2, de øvrige ændringer i afsnit 3.3.

3.2 Ændringer, der tager hensyn til Parlamentets ændringsforslag

Betragtning 5 og 6 i den fælles holdning

Rådet har i sin tekst inkorporeret Parlamentets ændringsforslag 1 og 2, der indeholder henvisninger til ordningen med det grønne kort og manglerne ved ordningen. Tilføjelsen af disse to betragtninger er med til at forklare, at selv om der allerede findes et system til afvikling af skadessager, er der stadig en række praktiske problemer at løse. Der er tale om nøjagtig den samme tekst som i det ændrede forslag.

Betragtning 7 i den fælles holdning

Teksten er blevet ændret for at tage højde for Parlamentets ændringsforslag 3 og ligger meget tæt op ad teksten i Kommissionens ændrede forslag.

Betragtning 8 i den fælles holdning

Formuleringen er blevet forbedret (i den engelske udgave er ordet "victim" erstattet af ordet "injured party" som foreslået i Parlamentets ændringsforslag 4 - dette ord er også erstattet i alle andre betragtninger og bestemmelser i direktivet (den danske udgave har på dette punkt uændret: "skadelidte"); anvendelse af begrebet "tab eller skade") for at sikre sammenhæng med tidligere direktiver (artikel 1, stk. 2, i direktiv 72/166/EØF).

Betragtning 9 i den fælles holdning

Teksten inkorporerer Parlamentets ændringsforslag 9. Det understreges udtrykkeligt, at der er behov for at indføre en ret til direkte sagsanlæg, så der skabes en retlig forbindelse mellem skadelidte og forsikringsselskabet.

Betragtning 10 og 11 i den fælles holdning

Teksten inkorporerer Parlamentets ændringsforslag 5 og 6; der henvises til princippet om og fordelene ved at afvikle skadessager via skadebehandlingsrepræsentanten. Der er tale om samme tekst som i det ændrede forslag, bortset fra en enkelt sproglig ændring: i den engelske udgave er ordet "insurer" erstattet af udtrykket "insurance undertaking" for at sikre overensstemmelse med andre direktiver på forsikringsområdet. Ordet er også erstattet i alle andre betragtninger og bestemmelser i direktivet (den danske udgave har uændret ordet "forsikringsselskab").

Betragtning 12 i den fælles holdning

Teksten inkorporerer Parlamentets ændringsforslag 7, hvori det udtrykkeligt hedder, at indførelse af skadebehandlingsrepræsentanter ikke påvirker hverken reglerne om lovvalg eller spørgsmålet om retternes kompetence.

Betragtning 14 i den fælles holdning

Teksten er ændret for at tage hensyn til en del af de ændringer, der er indeholdt i ændringsforslag 10 (forenklet formulering af kravet om, at forsikringsselskaber, for at opnå tilladelse til at drive forsikringsvirksomhed, skal udpege skadebehandlings repræsentanter). Der er også sket nogle forbedringer af beskrivelsen af skade behandlingsrepræsentantens beføjelser. Bestemmelsen om, at skadebehandlings repræsentanten kan repræsentere selskabet ved domstolene, er bibeholdt i den ny tekst. Selv om de nugældende internationale retsregler for fastlæggelse af retternes kompetence ikke giver skadelidte mulighed for at rejse sag mod skadebehandlings repræsentanten i sit hjemland, kan det ikke udelukkes, at der fremover vil ske ændringer på dette område (dvs. en ændring af Bruxelles-konventionen).

Betragtning 17 og 18 i den fælles holdning

Teksten er blevet ændret for at afspejle ånden i ændringsforslag 26 og 27, der omhandler skærpede sanktioner, hvis forsikringsselskabet ikke afgiver begrundet svar inden en vis frist. Karakteren af sanktionerne specificeres. De skal være systematiske og effektive. Hvad angår indholdet af sanktionerne, er det i betragtning 17 tilføjet, at der kan være tale om både økonomiske og tilsvarende administrative sanktioner, og samme steds gives en lang række eksempler på sådanne administrative sanktioner. I betragtning 18 er der endvidere tilføjet en henvisning til yderligere civilretlige økonomiske sanktioner, dvs. morarenter. Betragtningen er tilpasset den reviderede udgave af artikel 4, stk. 4, i den fælles holdning. Samme fremgangsmåde er blevet fulgt i Kommissionens ændrede forslag (betragtning 10 og 10 a [ny]; artikel 3, stk. 6).

Betragtning 19, 20 og 21 i den fælles holdning

Som foreslået af Parlamentet (ændringsforslag 12) er formuleringen af betragtning 19 blevet forbedret. Betragtning 11 i Kommissionens oprindelige og ændrede forslag er blevet opdelt i to betragtninger (betragtning 19 og 20 i den fælles holdning) for at forbedre udformningen og lette forståelsen af teksten. Der er i betragtning 20 sket en tilføjelse, der til en vis grad afklarer spørgsmålet om indsamling af oplysninger om ophør af forsikringsmæssig dækning, der ikke nødvendigvis falder sammen med forsikringskontraktens oprindelige løbetid. Desuden er teksten i betragtning 21 suppleret med en henvisning til køretøjer (f.eks. offentlige køretøjer eller militærkøretøjer), der er fritaget fra forpligtelsen til at tegne ansvarsforsikring. Derved sikres overensstemmelse med den reviderede udgave af artikel 5, stk. 4, der indeholder en ny bestemmelse om sådanne køretøjer.

Betragtning 24, 25, 27, 29 og 30 i den fælles holdning

Disse betragtninger er for det første ændret for at tage hensyn til en del af ideerne i Parlamentets ændringsforslag 13. I ændringsforslag 13 hedder det, at hvis forsikrings selskabet ikke kan identificeres, kan skadessagen afvikles af erstatningsorganet i skadelidtes hjemland for at gøre det lettere for skadelidte, idet der således kun bliver ét kontaktpunkt. Denne nye ordning er imidlertid en supplerende mulighed, der gives skadelidte under besøg, og den bør derfor ikke stå i modsætning til eksisterende erstatningsordninger i forbindelse med uheld, der forårsages af uforsikrede eller uidentificerede køretøjer. Bestemmelsen er derfor suppleret med en klar henvisning til, at det eksisterende system af forsikringsdirektiver skal overholdes: uforsikrede og uidentificerede køretøjer behandles efter direktiv 84/5/EØF og falder ind under garantifondens kompetenceområde. Det betyder, at selv om erstatningsorganet træder til i første omgang, så er den endelige debitor altid garantifonden.

Med samme begrundelse, nemlig at sikre overensstemmelse med direktiv 84/5/EØF, der også omhandler uforsikrede og uidentificerede køretøjer, åbnes der mulighed for, at en skadessag kan afvikles af erstatningsorganet i skadelidtes hjemland, hvis ulykken er forårsaget af et uidentificeret køretøj. Også på dette punkt hedder det udtrykkeligt i betragtning 30, at det er garantifondene, der har det endelige ansvar som fastsat i artikel 1, stk. 4, i direktiv 84/5/EØF. For det andet er der i betragtning 29 tilføjet en henvisning til, at der mellem erstatningsorganerne skal indgås en aftale om refusionsbestemmelser svarende til bestemmelsen i artikel 6, stk. 2.

Artikel 1 i den fælles holdning

Ordlyden er ændret for at tage hensyn til i hvert fald en del af Parlamentets ændringsforslag 15 og for at tydeliggøre, hvad der forstås ved ordet "victim" (i den engelske udgave), og dermed sikre overensstemmelsen med tidligere direktiver om motorkøretøjsforsikring.

Artikel 4, stk. 1, i den fælles holdning - artikel 3, stk. 1, i det ændrede forslag

Der er sket en række forbedringer af formuleringen for at tage hensyn til en del af ideerne i Parlamentets ændringsforslag 17. Den fælles holdning indeholder en bestemmelse om, at et forsikringsselskab i alle andre medlemsstater end den, hvor det har opnået tilladelse til at drive forsikringsvirksomhed, udpeger en skadebehandlings repræsentant. Formuleringen af bestemmelserne om, at skadebehandlings repræsentanten kan behandle og afvikle skadessager, fremtræder dog i en let ændret form.

Artikel 4, stk. 2, i den fælles holdning - artikel 3, stk. 3, i det ændrede forslag

Listen over personer, som skadelidte kan rejse krav mod og derfor kunne ønske at anlægge sag mod, er blevet udvidet for at tage højde for forskellige retlige muligheder afhængigt af de regler, der gælder i de forskellige medlemsstater. Sidste punktum i dette stykke er baseret på Parlamentets ændringsforslag 25.

Artikel 4, stk. 3, i den fælles holdning

Teksten er ændret i overensstemmelse med Parlamentets ændringsforslag 21. Forsikringsselskabet skal være ansvarlig for valget af repræsentant og tage stilling til, om vedkommende er egnet til opgaven. Der er til en vis grad taget hensyn til Parlamentets ændringsforslag 18, der drejer sig om, at skadebehandlingsrepræsentanten skal være i stand til at kommunikere med skadelidte på dennes eget sprog. Denne idé kom også til udtryk i artikel 3, stk. 1, sidste punktum, i det ændrede forslag. Endelig er bestemmelserne om skadebehandlingsrepræsentantens beføjelse til at repræsentere forsikringsselskabet blevet betydelig forenklet. Den nye formulering giver skadebehandlings repræsentanten beføjelse til at foretage alle de skridt, der er nødvendige for at få kravet opfyldt fuldt ud, så denne ikke blot kan repræsentere forsikringsselskabet over for de administrative, men også over for de retlige myndigheder i medlemsstaten. Desuden vil man på denne måde kunne undgå enhver diskussion om, hvorvidt Bruxelles-konventionen finder anvendelse.

Skønt teksten i den fælles holdning ikke inkorporerer første del af ændringsforslag 18 eller ændringsforslag 19, ligger det implicit i direktivforslaget, at forsikringsselskabet frit kan vælge, hvem det ønsker at udpege til skadebehandlingsrepræsentant, og at denne kan handle på vegne af ét eller flere forsikrings selskaber.

Artikel 4, stk. 4, i den fælles holdning - artikel 3, stk. 6, i det ændrede forslag

Teksten er ændret for i hvert fald at afspejle ånden i Parlamentets ændringsforslag 26 og 27, hvor der fastsættes strengere sanktioner, der skal sikre, at skadelidte modtager et begrundet erstatningstilbud inden for en kort frist. Sanktionernes art er angivet. De skal være systematiske og effektive. Det betyder, at de nationale myndigheder har ubetinget pligt til at håndhæve sanktionerne og ikke har mulighed for at fravige dette princip. De vil ganske vist bevare en vis skønsmargen med hensyn til sanktionernes strenghed, idet denne kan variere efter omstændighederne. Hvad angår indholdet af sanktionerne, er der tilføjet en klar henvisning til både økonomiske og tilsvarende administrative sanktioner. I betragtning 17 er indføjet en lang række eksempler på sådanne administrative sanktioner for at eksplicitere, hvad der ligger i udtrykket "tilsvarende ...sanktioner".

Der er en forskel mellem på den ene side økonomiske sanktioner i henhold til første afsnit i stykke 4 i denne artikel, der alt efter de juridiske traditioner i de enkelte medlemsstater kan være administrative bøder, eller - i sjældnere tilfælde - specifikke civilretlige sanktioner, og på den anden side morarenter, som forfalder ved for sen betaling og i de fleste medlemsstater indgår i de generelle civilretlige regler. I teksten defineres således sanktionerne for at gøre direktivets bestemmelser mere effektive, men der står intet om, hvordan de skal håndhæves. Dette spørgsmål vil i overensstemmelse med nærhedsprincippet blive afgjort af de administrative og civilretlige myndigheder i medlemsstaterne. Der er endvidere tilføjet en klar henvisning til morarenter i artikel 4, stk. 4, sidste afsnit.

I artikel 4, stk. 4, første afsnit, første led, siges det klart, at forsikringsselskabets erstatningstilbud skal være begrundet. I andet led (i den engelske udgave) er ordet "appropriate" ligeledes erstattet af ordet "reasoned". Den danske udgave har uændret: "begrundet". Dette ord afspejler bedre direktivets intention, der er at forpligte forsikringsselskabet til at give begrundede svar med hensyn til dets intervention eller afvisning af at yde erstatning til skadelidte.

I forbindelse med ovennævnte emner er samme fremgangsmåde blevet fulgt i artikel 3, stk. 6, i Kommissionens ændrede forslag.

Artikel 5, stk. 1, i den fælles holdning

Indholdsmæssigt svarer teksten til artikel 4, stk. 1, i det ændrede forslag. Men formuleringen er forbedret. Der er tilføjet en henvisning til forsikringsdækningens ophør - der i mange tilfælde ikke nødvendigvis falder sammen med policens udløbstidspunkt - for at tage hensyn til i hvert fald ånden i Parlamentets ændringsforslag 29. Teksten er også ændret i overensstemmelse med Parlamentets ændringsforslag 28, så der er tilføjet en henvisning til køretøjer, der er undtaget fra pligten til at være dækket af en ansvarsforsikring, som f.eks. militærkøretøjer og offentlige køretøjer. Nr. 4) og 5) er tilføjet for at tage højde for alle variationer og fravigelser fra pligten til at være dækket af en ansvarsforsikring som omhandlet i direktiv 72/166/EØF.

Artikel 5, stk. 3 og 4 [ny], i den fælles holdning - artikel 4, stk. 3 og [4], i det ændrede forslag

Udformningen af teksten i stk. 3 er forbedret i overensstemmelse med ånden i Parlamentets ændringsforslag 30. Parlamentets ændringsforslag 31, der forpligter medlemsstaterne til at sikre, at informationskontorerne ufortøvet besvarer anmodninger fra skadelidte, er ikke inkorporeret i dette stykke, sådan som det er tilfældet i Kommissionens ændrede forslag. Kommissionen erkender nu, at forpligtelsen var for vagt formuleret i det ændrede forslag, da der ikke var angivet nogen præcis frist for, hvornår informationscentret skulle svare.

Artikel 6, stk. 1, 2 og 3, i den fælles holdning - artikel 5, stk. 1, 2 og 3, i det ændrede forslag

Udformningen af teksten er forbedret. Parlamentets ændringsforlag 33 er delvis accepteret med hensyn til følgende punkter:

- I stk. 1 fastsættes det udtrykkeligt, at erstatningsorganet ikke kan gribe ind, når en tvist angående erstatningens størrelse verserer for domstolene. Erstatningsorganet har ingen retlige beføjelser.

- Forslaget om, at erstatningsorganerne skal kunne vælge at indgå en aftale om, hvordan refusion finder sted, er også blevet accepteret.

Endvidere er listen over personer, der skal underrettes om, at erstatningsorganet i skadelidtes hjemland påtænker at gribe ind, blevet udvidet til også at omfatte dels skadevolderen - hvilket kan lægge pres på forsikringsselskabet - dels erstatningsorganet i forsikringsselskabets hjemland, da dette organ vil blive inddraget i arbejdet med at opnå refusion fra forsikringsselskabet.

Der er desuden tilføjet en præcisering af, i hvilken medlemsstat forsikringsselskabets betaling af refusion finder sted. For at lægge øget pres på et forsikringsselskab, der ikke har opfyldt sine forpligtelser, er det vigtigt at kræve refusion af det selskab, der helt konkret har udstedt kontrakten, hvilket ikke nødvendigvis er hovedkontoret.

Endelig bør Kommissionen i analogi med artikel 2, stk. 2, i direktiv 72/166/EØF træffe afgørelse om, hvornår aftalen mellem de nationale erstatningsorganer skal træde i kraft. En sådan retsakt er påkrævet for at gøre det muligt at håndhæve en privat aftale af denne art i hele EU.

Samtlige disse ændringer indgik også i Kommissionens ændrede forslag.

Artikel 7 i den fælles holdning

Hvad angår sager, hvor forsikringsselskabet ikke kan identificeres, er Europa-Parlamentets idé i ændringsforslag 33 blevet inkorporeret i teksten, dvs. at der gives skadelidte mulighed for at benytte erstatningsorganerne, forudsat at det nuværende system af forsikringsdirektiver respekteres, hvilket betyder, at uforsikrede eller uidentificerede køretøjer behandles i henhold til direktiv 84/5/EØF og falder ind under garantifondenes kompetenceområde. For at gøre det lettere for skadelidte, idet der tilbydes et enkelt kontaktpunkt, er det blevet accepteret, at erstatningsorganet kan gribe ind, men det endelige ansvar påhviler garantifondene, jf. artikel 1, stk. 4, i direktiv 84/5/EØF.

I modsætning til ændringsforslag 34 bevares derfor i teksten den konkrete henvisning til ordningen i artikel 1, stk. 4, i direktiv 84/5/EØF for at gøre det klart, at når det drejer sig om uidentificerede eller uforsikrede køretøjer, påhviler ansvaret for erstatning til skadelidte garantifondene og ikke de erstatningsorganer, der indføres ved dette direktiv. Dette er helt på linje med Kommissionens ændrede forslag.

Artikel 8 a [ny] i det ændrede forslag

Denne artikel er forkastet i den fælles holdning. Kommissionen havde i sit ændrede forslag delvis taget hensyn til Parlamentets ændringsforslag 4. Selv om det ikke betød en udvidelse af direktivets anvendelsesområde til generelt at omfatte uheld i tredjelande, havde Kommissionen indvilliget i at undersøge mulighederne for via en international aftale at udvide ordningerne i dette direktiv til også at omfatte det tilfælde, at en EU-borger bliver impliceret i et uheld, der finder sted i et tredjeland, men som er forårsaget af et køretøj, der er forsikret og normalt hjemmehørende i en anden medlemsstat end den pågældendes hjemland.

Forslaget indebar imidlertid ikke nogen klar forpligtelse for Kommissionen til at foretage bestemte handlinger. Forpligtelsen til blot at forelægge en rapport, men ikke til at følge den op med konkrete initiativer, udgør ikke en juridisk bindende forpligtelse, som det er hensigtsmæssigt at indføje i et direktiv. Under alle omstændigheder står det Kommissionen frit for at udarbejde en sådan rapport og frem for alt at tage højde for Europa-Parlamentets forslag i forbindelse med fremtidige lovgivningsinitiativer.

3.3 Andre ændringer

Betragtning 13 i den fælles holdning og betragtning 9 i Kommissionens oprindelige forslag

Betragtning 13 erstatter betragtning 9 i Kommissionens oprindelige forslag. Teksten er ændret for at tydeliggøre, at skadebehandlingsrepræsentanten har en supplerende funktion i forhold til retten til direkte sagsanlæg, og for at forebygge den fejlfortolkning, at skadebehandlingsrepræsentantens virksomhed i sig selv giver domstolene i skadelidtes hjemland kompetence. Dette er nemlig kun tilfældet, hvis det er fastsat i Bruxelles-konventionen [9] - og dette er ikke tilfældet i øjeblikket - eller i en anden international aftale om retternes kompetence.

[9] Konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager.

Betragtning 15 i den fælles holdning

Af denne betragtning fremgår det klart, at skadebehandlingsrepræsentantens virksomhed ikke er tilstrækkeligt til at give domstolene i skadelidtes hjemland kompetence og ikke medfører, at lovgivningen i det land finder anvendelse ved behandlingen af det pågældende krav. Samme idé var indarbejdet i Kommissionens ændrede forslag, men her indgik det i betragtning 12.

Betragtning 16 i den fælles holdning

Der er foretaget en rettelse i teksten for at sikre overensstemmelse med andre forsikringsdirektiver: den form for forsikringsvirksomhed, der kræver udnævnelse af en skadebehandlingsrepræsentant, er den, der er nævnt i "klasse 10 under punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF, bortset fra fragtførerens ansvar".

Betragtning 22 og 23 i den fælles holdning

Begrundelsen for, at der skal forelægges oplysninger om den person, der er i besiddelse af køretøjet, er formuleret klarere. Både i betragtning 22 og artikel 5, stk. 4, indføres begrebet berettiget interesse, et princip, som anerkendes i de fleste medlemsstaters lovgivning. En henvisning til direktiv 95/46/EØF om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger [10] er tilføjet i betragtning 23. Henvisningen sikrer den nødvendige overensstemmelse med bestemmelserne om databeskyttelse og Kommissionens generelle politik på dette område, fordi behandling af personoplysninger, især navn og adresse på ejeren eller den sædvanlige fører af køretøjet, der hører til denne type oplysninger, skal meddeles, når der er tale om et uforsikret eller utilstrækkeligt forsikret køretøj. Artikel 5 er udvidet i overensstemmelse hermed (tilføjelse af et nyt stk. 5). Samme idé kommer til udtryk i Kommissionens ændrede forslag (betragtning 11 b [ny] og 11 c [ny].

[10] EFT L 281 af 23.11.1995, s. 31.

Betragtning 26 i den fælles holdning

Denne betragtning er tilføjet for at gøre opmærksom på, at formålet med at oprette et "netværk" af erstatningsorganer er at skabe et nyt retsmiddel for at styrke beskyttelsen af skadelidte og ikke at ændre de civilretlige bestemmelser, der kan variere fra medlemsstat til medlemsstat. Dette behov for at skabe et "sikkerhedsnet" er ikke til stede, hvis skadelidte allerede har opnået erstatning og andre, juridiske personer - der ikke har de samme praktiske problemer som fysiske enkeltpersoner - ved subrogation er indtrådt i skadelidtes rettigheder.

Betragtning 28 i den fælles holdning

Hvis der i henhold til en medlemsstats nationale lovgivning allerede findes andre retsmidler til at opnå erstatning, som giver landets borgere en yderligere beskyttelse i tilfælde af, at der sker en ulykke uden for hjemlandet, vil skadelidte i praksis kunne vælge mellem denne mulighed og erstatningsorganet. Men det skal være helt op til skadelidte selv at vælge den ene eller den anden ordning, idet de nationale bestemmelser ellers ville kunne neutralisere erstatningsorganets rolle. Ved at tilføje denne betragtning udelukkes enhver fortolkning af direktivet gående i retning af at reducere den yderligere beskyttelse, der skabes gennem systemet af erstatningsorganer.

Artikel 1 i den fælles holdning

Hvad angår direktivets anvendelsesområde (artikel 1) er der sket en vigtig ændring af forslaget, der øger effektiviteten af de heri fastlagte ordninger. Det drejer sig om sondringen mellem anvendelsesområdet for artikel 3 og anvendelsesområdet for artikel 4-6 i forslaget.

De to kumulative betingelser (tegning af en motorkøretøjsforsikring plus registrering af køretøjet uden for skadelidtes hjemland), der fandtes i det oprindelige forslag, er bibeholdt i definitionen af anvendelsesområdet for artikel 4-6.

Hvad angår den første betingelse, er det indlysende, at hvis det forretningssted, der har udstedt policen, ligger i skadelidtes hjemland, bortfalder begrundelsen for dette forslag, idet skadelidtes praktiske vanskeligheder med at komme i kontakt med forsikrings selskabet med henblik på at opnå erstatning da ikke længere eksisterer. Det er klart, at hvis skadelidte ikke kan få oplysning om forsikringsselskabets identitet, kan han stadig henvende sig til informationscentrene (artikel 5) for at få det oplyst; men derefter vil der ikke være nogen grund til at benytte sig af de andre strukturer (skadebehandlings repræsentant, erstatningsorgan), der omhandles i direktivet.

Hvad angår den anden betingelse, er de eksisterende mekanismer på grundlag af direktiv 90/618/EØF ("tjenesteydelsesrepræsentant") tilstrækkelige til at regulere en situation, hvor det forsikringsselskab, der forsikrede det skadevoldende køretøj, er etableret uden for skadelidtes hjemland, men hvor køretøjet er registreret i skadelidtes hjemland. I dette tilfælde er der nemlig ikke nogen lovgivningsmæssig lakune (manglende direkte kontakt mellem skadelidte og skadevolderens forsikringsselskab), idet tjenesteydelses repræsentanten er en passende kontaktperson mellem skadelidte og forsikringsselskabet.

Artikel 6 er udtryk for samme tankegang, da formålet med at oprette erstatningsorganer er at afhjælpe manglerne ved artikel 4's funktion. Den hyppighed, hvormed erstatnings organerne benyttes, afhænger derfor af, hvor effektiv ordningen med skadebehandlings repræsentanter er.

Hvad angår retten til direkte sagsanlæg (artikel 3), må denne nødvendigvis gælde for alle personer, der har lidt tab uden for deres hjemland, uanset i hvilken medlemsstat forsikringsselskabet eller det skadevoldende køretøj er hjemmehørende. Dette ville give anledning til betydelig forskelsbehandling mellem skadelidte, der under besøg i en anden medlemsstat har lidt sammenlignelige tab, men under lidt forskellige omstændigheder, det ville - uden nogen særlig grund - begrænse direktivets anvendelsesområde, og endelig ville der stadig være en lakune for så vidt angår de tilfælde, der er dækket af direktiv 90/618/EØF, da skadelidte kun ville få mulighed for at opnå kontakt med forsikringsselskabet, men ikke retlige muligheder for at opnå erstatning direkte fra forsikringsselskabet.

Anvendelsesområdet for artikel 7 er bredere, idet der skal sikres overensstemmelse med artikel 6 og 7 i direktiv 72/166/EØF. I henhold til sidstnævnte bestemmelser skal medlemsstaterne ved indrejse i Unionen kontrollere, at køretøjer fra tredjelande er forsynet enten med et gyldigt grønt kort eller bevis for, at der er tegnet en grænseforsikring. Formuleringen af dette afsnit er identisk med ordlyden i det ændrede forslag.

Artikel 2 i den fælles holdning

De definitioner, der er indføjet i denne artikel, er begrænset til et minimum, nemlig hvad der er absolut nødvendigt for at forstå direktivets bestemmelser. De er desuden baseret på definitioner, der allerede findes i tidligere direktiver for ikke at forstyrre den etablerede fællesskabsret på området.

Artikel 3 i den fælles holdning

Gruppen af personer, der er omfattet af denne ret til direkte sagsanlæg, svarer til den, der er defineret i artikel 1 (anvendelsesområde) i den fælles holdning.

Artikel 4, stk. 1, i den fælles holdning - artikel 3, stk. 1, i det ændrede forslag

Der er sket en vis forenkling ved at undlade henvisningen til bestemmelserne om tilladelsesordningen, der komplicerede formuleringen af teksten uden at indebære nogen egentlig fordel.

Artikel 4, stk. 2, i den fælles holdning - artikel 3, stk. 3, i det ændrede forslag

Formuleringen og opstillingen er blevet forbedret og forenklet ud over det, der blev foreslået i Parlamentets ændringsforslag 20.

Artikel 4, stk. 5, i den fælles holdning

Efter samme retningslinjer som i stk. 4 i denne samme artikel er der, for at sikre sanktionernes effektivitet som krævet i Parlamentets ændringsforslag 26 og 27, pålagt Kommissionen en yderligere forpligtelse, idet den skal aflægge rapport om sanktionernes effektivitet og, efter en sammenlignende undersøgelse af de forskellige nationale sanktionsordninger, sørge for, at virkningerne af de forskellige ordninger kommer til at svare til hinanden. Hvis de generelle bestemmelser om, hvorledes medlemsstaterne skal anvende sanktionerne, ikke giver de forventede resultater, forpligter denne supplerende bestemmelse Kommissionen til at foreslå ny, mere konkrete foranstaltninger til afhjælpning af problemet. I dette tilfælde vil det være irrelevant at påberåbe sig nærhedsprincippet, da medlemsstaterne i så fald netop har vist, at de ikke har forstået at udnytte deres skønsbeføjelser.

Artikel 4, stk. 6, i den fælles holdning - artikel 3, stk. 7, i det ændrede forslag

Teksten er omformuleret og suppleret for at gøre det klart, at tilstedeværelsen af en skadebehandlingsrepræsentant ikke kan betragtes som oprettelse af et agentur eller en filial, hverken i henhold til substantielle retsforskrifter, jf. tredje [11] og andet [12] skadesforsikringsdirektiv, eller regler for fastlæggelse af retternes kompetence, jf. Bruxelles-konventionen.

[11] Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv).

[12] Rådets andet direktiv 88/357/EØF af 22. juni 1988 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den frie udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 73/239/EØF.

Artikel 5, stk. 1, i den fælles holdning

For at undgå overbelastning af systemet er der fastsat en tidsgrænse for, hvor længe oplysninger om motorkøretøjer opbevares.

Artikel 5, stk. 2, i den fælles holdning

Forsikringsselskabets forpligtelse til at meddele informationscentrene oplysninger er blevet begrænset, idet det kun skal give oplysninger om de skadebehandlings repræsentanter, det har udpeget i medlemsstaterne bortset fra den medlemsstat, hvor selskabet har hovedsæde. Hvad angår de øvrige oplysninger, som informationscentrene har brug for, er det op til medlemsstaterne at afgøre, hvorledes de bedst kan tilvejebringe disse oplysninger. Det er nemlig blevet vurderet, at det ville være uhensigtsmæssigt, hvis det udelukkende var forsikringsselskabet, der var forpligtet til at levere oplysningerne, idet disse hurtigere og mere effektivt kan fås fra andre kilder.

Artikel 5, stk. 3 og 4 [ny], i den fælles holdning - artikel 4, stk. 3 og 4 [ny], i det ændrede forslag

For at sikre overensstemmelse med stk. 1 i denne samme artikel er der fastsat en tidsfrist på 7 år for skadelidtes adgang til de oplysninger, som informationscentret ligger inde med vedrørende en bestemt ulykke. Under alle omstændigheder varierer procedurerne for meddelelse af data, der forvaltes af offentlige organer - eller private organer, der arbejder i almenvellets interesse - fra den ene medlemsstat til den anden.

Der er tilføjet et stk. 4, der specielt vedrører sager, hvor det er berettiget at give skadelidte flere oplysninger end dem, der er nødvendige i forbindelse med direkte klageadgang eller erstatning gennem skadebehandlingsrepræsentanten. Skadelidte skal have en berettiget interesse, dvs. bevise, at han kun kan opnå erstatning ved at sagsøge skadevolderen. Dette forhold gøres mere eksplicit for på den ene side at tage hensyn til de krav om beskyttelse af data, der gælder ved behandling af personoplysninger som f.eks. skadevolderens navn og adresse, og på den anden at sikre, at skadelidte kan opnå erstatning. Begrebet berettiget interesse accepteres generelt i de forskellige medlemsstaters lovgivning på det forvaltnings- og civilretlige område.

Artikel 5, stk. 5 [ny], i den fælles holdning - artikel 5, stk. 5 [ny], i det ændrede forslag

Det fastsættes, at direktiv 95/46/EØF om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal overholdes.

Artikel 6, stk. 1, i den fælles holdning

Der er tilføjet et afsnit i slutningen af stk. 1 om medlemsstaternes mulighed for at betragte erstatningsorganets intervention som subsidiær (eller ikke-subsidiær) i tilfælde, hvor der findes andre ordninger, der yder erstatning for samme skade. Dette svarer nøje til en lignende bestemmelse i artikel 1, stk. 4, slutningen af første afsnit, i direktiv 84/5/EØF og sikrer sammenhæng i den indsats, der gøres af organer (erstatningsorganer - garantifonde), der varetager parallelle funktioner under forskellige omstændigheder. Endelig indeholder dette samme stykke en bestemmelse, der forbyder medlemsstaterne at gøre udbetaling af erstatning fra erstatningsorganet betinget af, at skadelidte har søgt at opnå erstatning fra skadevolderen, før der indgives erstatningskrav til erstatnings organet. De eneste betingelser for, at erstatningsorganet kan intervenere, bør være dem, der er fastsat i artikel 6, stk. 1, nemlig, at der ikke er udpeget en skadebehandlings repræsentant, eller at forsikringsselskabet ikke har givet et begrundet svar.

Artikel 6, stk. 2, i den fælles holdning - artikel 5, stk. 2, i det ændrede forslag

Subrogationsordningen i artikel 6, stk. 2, er blevet udbygget. Alle medlemsstater forpligtes til at anerkende, at erstatningsorganet i skadelidtes hjemland og dermed erstatningsorganet i det land, hvor det forsikringsselskab, der har udstedt kontrakten, er etableret, indtræder i skadelidtes rettigheder.

Artikel 7 i den fælles holdning

Rådets tekst er mere fuldstændig og går videre end Kommissionens og Europa-Parlamentets forslag: den indebærer ens behandling af uforsikrede og uidentificerede køretøjer og sikrer derved fuld overensstemmelse med direktiv 84/5/EØF og ensartet behandling af alle skadelidte, der har været involveret i en ulykke uden for deres hjemland.

Artikel 8 i den fælles holdning

Denne artikel svarer fuldstændigt til artikel 3, stk. 2, i det ændrede forslag. Af hensyn til metodikken og af lovgivningstekniske grunde er dette stykke blevet adskilt fra artikel 4 om skadebehandlingsrepræsentanter, idet der er tale om en ændring af ældre forsikringsdirektiver.

Artikel 9 i den fælles holdning

Formålet med denne artikel er at udfylde eventuelle lakuner og at afhjælpe tilfælde af ukorrekt anvendelse af direktiv 90/618/EØF. I nævnte direktiv er bestemmelserne om kontrol med udpegelsen af "tjenesteydelsesrepræsentanter" mindre striks end bestemmelserne i dette direktiv. I løbet af det sidste tiår er en lang række tilfælde, hvor forsikringsselskabet ikke har udpeget en tjenesteydelsesrepræsentant, blevet indberettet til Kommissionen, og der har derfor måttet findes en hurtig løsning på problemet. Ved at give skadebehandlingsrepræsentanten denne yderligere beføjelse til at intervenere i tilfælde, hvor forsikringsselskabet ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til direktiv 90/618/EØF, vil ordningen med skadebehandlings repræsentanter måske kunne være med til at afhjælpe manglerne ved ordningen med tjenesteydelsesrepræsentanter som fastsat i direktiv 90/618/EØF.

4. KONKLUSION

Det er Kommissionens opfattelse, at den fælles holdning viderefører nøgleelementerne i Kommissionens forslag og i de af Europa-Parlamentets ændringsforslag, der er blevet accepteret af Kommissionen og indarbejdet i det ændrede forslag. Kommissionen kan fuldt ud tilslutte sig denne fælles holdning.