KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 19.07.1995 
KOM(95) 368 endelig udg. 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
om aktiviteterne i Kommissionens særlige inspektørkorps for kontrol inden for 
vinsektoren i perioden mellem 1. maj 1992 og 31. december 1994 
Forordning (EØF) nr. 2048/89, artikel 17, stk. 2 

RESUME 
Vedlagte rapport om vininspektørkorpsets aktivitet, som Kommissionen forelægger Rådet og 
Europa-Parlamentet, dækker perioden fra 1. maj 1992 til 31. december 1994. 
Kommissionens inspektørkorps rettede sin opmærksomhed mod nogle vigtige punkter: endelig 
nedlæggelse af vinarealer, kontrol af høst- og produktionsanmeldelser samt hektarudbyttet 
for k.v.b.d. for kun at nævne de vigtigste. 
Rapporten indeholder en detaljeret redegørelse for de bemærkninger, som inspektørkorpset 
fremsatte om disse punkter. De vigtigste konklusioner er kortfattet anført nedenfor. 
Der blev fremsat følgende vigtige bemærkninger om den kontrolprocedure for endelig 
nedlæggelse af vinarealer, som medlemsstaterne har indført: Når kontrollen sker uden for 
vinstokkens vækstperiode, er det ikke muligt at vurdere dens produktionkapacitet. De 
ryddede parcellers udbytter er undertiden bevidst overvurderet. De årlige anmeldelser 
ignoreres ofte, og rydningerne er tit ufuldkomne (vinstokkene ikke helt fjernet). 
Kontrollen af høst- og produktionsanmeldelserne viste følgende mangler: undtagelser fra 
forpligtelsen til at indgive høstanmeldelse, når den person, der høster vindruerne, leverer 
hele høsten til en vinfremstiller, hvilket gør det muligt at ændre oprindelsesarealerne og 
dermed høstudbytterne; forglemmelse (i reglerne) af høstindsamlingscentrene* der ikke skal 
foretage nogen anmeldelse; mangel på en fortegnelse over vindyrkningsarealer, der gør det 
muligt at opnå kendskab til den faktiske beskaffenhed af de vinmarker (matrikler), som de 
høstede produkter stammer fra. 
De bestemmelser, som medlemsstaterne har vedtaget for at begrænse udbytterne for k.v.b.d., 
udvander princippet om, at overskridelsen af det maksimale hektarudbytte medfører tab af 
vinbetegnelsen for den samlede høst, på flere måder, hvoraf de vigtigste er: 
maksimumsudbytterne blev fastsat på et højt niveau uafhængigt af udbytterne i de ti 
foregående år; systematisk anvendelse af år, der er "usædvanlige" ud fra et klimatisk 
synspunkt, for at begrunde forhøjelsen af udbytterne; forskelle medlemsstaterne imellem i 
den lovlige anvendelse af de produkter, der blev opnået ved en overskridelse af 
udbyttetærsklerne. 
Den anden konklusion, man kan drage af de foretagne undersøgelser, er, at medlemsstaterne 
kun har indført få kontrolmidler for at sikre en korrekt anvendelse af EF-forordningerne. 
Dette skyldes utilstrækkelige menneskelige og materielle ressourcer.til kontrolopgaverne, men 
også spredningen af disse ressourcer på flere organer, hvis koordinering er mangelfuld og 
undertiden helt mangler. 
Det må erkendes, at den lovgivning, der er blevet vedtaget siden oprettelsen af den fælles 
markedsordning for vin, samt de nationale lovgivninger, der supplerer den, er uhyre 
kompleks, hvilket afspejler sektorens komplicerede natur. 
o-
Anvendelsen af visse instrumenter såsom fortegnelsen over vindyrkningsarealer, der blev 
indført for at fremskaffe oplysninger til forbedring af kontrollens effektivitet, og hvis 
indførelse og indkøring endnu ikke er afsluttet, ja endsige påbegyndt, er fortsat begrænset 
af grunde, som Kommissionen har besluttet at klarlægge i løbet af de næste uger ved en 
tilbundsgående undersøgelse. 
I forslaget til forordning om reformen af den fælles markedsorganisation for vin fremførte 
Kommissionen, at indførelsen af en effektiv EF-kontrol af overholdelse af reglerne og de 
indgåede forpligtelser er en absolut forudsætning for reformens succes. Kommissionen 
understregede også, at reformen skal ledsages af udarbejdelsen af en forenklet fortegnelse 
over vindyrkningsarealer, der gør det muligt præcist at kontrollere, hvilke arealer der er 
udlagt med vin (KOM(94) 117 endelig udg., afsnit IX og X). 
Opbygningen af en EF-kontrolstruktur støttes også af Europa-Parlamentet1, der efter at have 
gennemgået Kommissionens første rapport (til Rådet og Europa-Parlamentet) om 
vininspektørkorpsets aktivitet uden forbehold godkendte Kommissionens konklusioner og 
mente, at: 
at Kommissionens særlige inspektørkorps bør styrkes, ved at ansætte flere specialister 
inden for vinsektoren; 
at korpset bør have permanent karakter og status som selvstændigt organ, der sikrer de 
ansatte en langsigtet karriere; 
at korpset skal have rådighed over de tekniske hjælpemidler (referencelaboratorier) og 
bevillinger, som direkte kan bidrage til at mindske EUGFL-udgifterne igennem 
begrænsning af uretmæssige præmier, støtte og interventioner". 
Trods de anstrengelser, som Generaldirektoratet for Landbrug har udfoldet for at udbygge 
vininspektørkorpset, der blev indført ved forordning (EF) nr. 2048/89, er den nuværende 
situation langt fra i overensstemmelse med, hvad Europa-Parlamentet anmodede om. De 
konstaterede vanskeligheder skyldes hovedsagelig personalets prekære status og især 
mangelen på stillinger til dette korps. Hvis inspektørkorpset har kunnet opretholdes med to 
inspektører, er det fordi to tjenestemandsstillinger, der normalt er tildelt EUGFL til andre 
kontrolformål, blev stillet til rådighed for inspektørkorpset. 
Da inspektørkorpset således har begrænsede menneskelige og materielle ressoucer, kan det 
ikke opfylde de opgaver, som Rådet for tiden har pålagt det. 
EFT nr. C 20 af 24.01.1994, s. 511 
Reformen af den fælles markedsordning for vin kan ikke gennemføres uden en forstærket EF-
kontrol med overholdelsen af de foranstaltninger, der vil blive vedtaget for at korrigere 
uligevægten i denne sektor. 
Kommissionen er overbevist herom. Og Parlamentet gentog i sin beslutning2 om 
Kommissionens meddelelse til Rådet om vinpolitikkens udvikling og fremtid (KOM(93) 380 
endelig udg.) sit synspunkt og fremhævede, "at en absolut nødvendig forudsætning for, at 
der kan opnås gunstige resultater med en reform af sektoren er at systematisere 
kontrolforanstaltningerne for at sikre en ensartet gennemførelse af bestemmelserne om 
vindyrkning, oprettet et centralt EF-kontrollaboratorium, styrke Kommissionens 
inspektørkorps, som med de nødvendige menneskelige og materielle ressoucer skal kunne 
samarbejde med nationale og regionale myndigheder og gennemføre inspektion, bekæmpelse 
og sanktioner i tilfælde af svig; ligeledes skal der oprettes en effektiv vinmatrikel, som 
kontrolleres ved hjælp af luftfotografering af vinarealerne", hvilket viser betydningen af 
Kommissionens forslag om fortegnelsen over vindyrkningsarealer. 
EFT nr. C 91 af 28.03.1994, s. 55 
INDHOLDSFORTEGNELSE 
FORORD 3 
1. Indledning 4 
1.1 Forskrifter og kontrol 4 
1.2 Forbedring af tilsynet 5 
2. FÆLLESSKABETS INSPEKTØRKORPS 6 
2.1 Hvervet 6 
2.2 Kontrolpersonale 6 
2.3 Efterforskningsbeføjelserne 7 
2.4 Arbejdsmetoderne 8 
2.5 Kontrolbesøgene 8 
2.6 Samarbejdet 9 
3. NATIONALE KONTROLSTRUKTURER 9 
3.1 Instanserne 9 
3.2 Funktionsmåden 11 
3.3 Arbejdet (generelle aspekter) 12 
4. SAMARBEJDE MELLEM NATIONALE INSTANSER 14 
4.1 Retsregler 14 
4.1.1 Gensidig bistand 14 
4.1.2 Indhold af udvekslede informationer 14 
4.1.3 Prøveudtagning 14 
4.1.4 Analysemetoder 14 
4.1.5 Fællesskabets analyselaboratorium 15 
4.1.6 Ikke-forskriftsmæssige produkters anvendelse 16 
4.2 Tvistemålssager 16 
4.3 Bemærkninger 17 
5. KONKLUSIONER 19 
BILAG I Liste over inspektørkorpsets kontrolbesøg 
i den omhandlede periode 21 
BILAG II Emner behandlet af inspektørkorpset 
i den omhandlede periode 25 
1. KONTROL MED DEFINITIV RYDNING AF VINMARKER 25 
1.1 Fællesskabsrammen 25 
1.2 Bemærkninger 26 
2. KONTROL AF HØST- OG PRODUKTIONSANMELDELSER 28 
2.1 Fællesskabsrammen 28 
2.2 Bemærkninger 28 
3. HEKTARUDBYTTE FOR KVBD 32 
3.1 Fællesskabsrammen 32 
3.2 Bemærkninger 32 
4. KONTROL MED TILSÆTNING 35 
4.1 Fællesskabsrammen 35 
4.2 Bemærkninger 35 
5. VURDERING AF HØSTUDBYTTET 39 
5.1 Indledning 39 
5.2 Anvendte metoder til udbyttevurdering 39 
5.2.1 "Beaujolais-metoden- 39 
5.2.2 "Svejtser-metoden" 39 
5.3 Bemærkninger 40 
5.4 Konklusioner 41 
FORORD 
I henhold til forordning (EØF) nr. 2048/89 af 19. juni 1989 om generelle regler for 
kontrollen inden for vinsektoren1 er der på fællesskabsplan etableret et inspektørkorps 
og skabt et lovgrundlag for dets virke. 
I maj 1991 blev inspektørkorpset lagt ind under EUGFL, som har ansvaret for al 
kontrol med landbruget. Personalet rekrutteres blandt specialister ansat i de nationale 
kontrolinstanser. I de to og et halvt år, inspektørkorpset har fungeret, har der været 
en betydelig personaleudskiftning pga. løse ansættelsesvilkår (hjælpeansatte) og korte 
ansættelseskontrakter (maks. 1 år), begge dele besluttet af Rådet. Med sine meget få 
stillinger og usikre ansættelsesforhold har korpset kun kunnet spille en begrænset 
rolle. Ikke desto mindre har flere af de områder, der er nævnt i bilaget til 
forordningen, været genstand for kontrol. 
I henhold til nævnte forordnings artikel 17, stk. 2, forelagde Kommissionen Rådet og 
Europa-Parlamentet sin første årsberetning om inspektørkorpsets arbejde i dettes 
første funktionsår, dvs. fra 1. maj 1991 til 30. april 19922: 
Beretningen blev generelt meget vel modtaget i Rådet og Parlamentet, som begge så 
det nødvendige i at fortsætte og forbedre korpsets arbejde bl.a. gennem en bedre 
administrativ struktur, et udvidet personale og en livligere udveksling af informationer 
med de nationale kontrolinstanser. Alle var enige i beretningens konklusioner ikke 
mindst med hensyn til en større ensartethed af den kontrol, der gennemføres af 
medlemsstaterne. 
Beretningen har i øvrigt været underkastet en grundig analyse i Forvaltningskomitéen 
for Vin under den periodiske gennemgang af kontrolarbejdet i henhold til forordning 
(EØF) nr. 2048/89 af 19. juni 1989, artikel 17, stk. 1. På dette møde blev flere 
sammenfattende dokumenter, som yderligere uddybede korpsets aktiviteter, forelagt 
de nationale delegationer. 
Nærværende beretning beskriver inspektørkorpsets arbejde i funktionsperioden mellem 
den 1. maj 1992 og den 31. december 1994. 
1 EFT L 202 af 14.7.1989, s. 32. 
2 Dokument Sek (92) 2014 endelig udg. af 5.11.1992. 
1. INDLEDNING 
1.1 Forskrifter og kontrol 
1. Vinsektoren skiller sig ud fra alle andre landbrugssektorer på grund af den meget 
komplicerede, administrative organisation, den kræver af de nationale 
kontrolmyndigheder, der skal forvalte og overvåge samtlige gældende 
foranstaltninger for vinprodukter. Som logisk er, kommer dette til fuld udfoldelse 
i de vinproducerende lande. 
Forholdet skyldes direkte, at Fællesskabets forskrifter for vinsektoren og 
nationalstaternes regler for anvendelsen af dem er både omfattende og 
komplicerede. For eksempel var der i 1994 flere dusin sektorbestemmelser i kraft 
i Fællesskabet, dvs. grundbestemmelser med senere ændringer. 
Forskrifterne dækker nemlig næsten samtlige områder inden for sektoren som fx 
driften af vinmarker (egnet jordbund, druesorter, dyrkningsmetoder, 
dyrkningsarealer), behandling af vinen (høst og dyrkning, fremstilling, lagring og 
forsendelse af produkterne, deres kvalitet, præsentation m.v.), 
interventionsforanstaltninger (strukturelle, markedsmæssige m.v.), 
handelsordninger, prisordninger osv. Man står således over for et imponerende 
system af regler og bestemmelser, der overlapper hinanden, og som skal 
overholdes af de erhvervsdrivende, selv om det langt fra altid er indlysende, 
hvordan de skal gøre det. Skal der ske en forenkling af reglerne, skal det være på 
dette område, og den foreslåede reform af den fælles markedsordning tager netop 
sigte herpå. 
2. Forskrifterne for vinsektoren åbner gode muligheder for bedrageri, dels fordi 
produkterne er velegnede til manipulation eller forfalskning, og dels fordi de 
komplicerede regelsæt i sig selv gør det vanskeligere at opdage ulovlighederne. 
Komplicerede regler betyder vanskelig kontrol. 
Desuden stilles de erhvervsdrivende over for store vanskeligheder, når de vil 
overholde samtlige gældende bestemmelser, ikke mindst dem, der forpligter til 
anmeldelser og registreringer i tilknytning til vinfremstillingsprocesserne. Her er 
der rent faktisk mange, der krænker bestemmelserne. 
1.2 Forbedring af tilsynet 
1. For at dække alle de fronter, hvor overtrædelser kan finde sted, må indsatsen fra 
de nationale kontrolinstansers side afpasses dels gennem anvendelse af det 
nødvendige kontrolapparat (specialister, hjælpeteknik), dels gennem fokusering på 
de områder, aspekter og processer, der på grundlag af en risikoanalyse er udpeget 
som kontrolkrævende. 
Forordning (EØF) nr. 2048/89 har skabt grundlag for en forbedring af tilsynet 
med vinsektoren. I korthed indeholder denne forordning: 
en liste over særlig udsatte kontrolområder, hvor de tilsynsførende 
myndigheder bør koncentrere deres indsats; 
en bestemmelse om, at dersom tilsynet ikke udføres systematisk, skal det 
følge kriterierne for repræsentativ kontrol; 
et krav om, at kontrolinstanserne må råde over det nødvendige personale til 
et effektivt tilsyn; 
en definition af de ansatte inspektørers beføjelser, således at de kan udføre 
deres hverv på betryggende måde; 
regler for gensidig bistand mellem medlemsstaternes kontrolinstanser; 
afslutningsvis oprettelse af en fælles kontrolstruktur tilknyttet Kommissionen 
med den opgave at sikre ensartet anvendelse af forskrifterne for vinsektoren 
i medlemsstaterne. 
2. Mere end fem år efter forordningens ikrafttræden kan det siges, at der er sket 
forbedringer sammenholdt med forholdene før, men forbedringerne er for små, og 
deres effekt har næppe kunnet mærkes. 
I mellemtiden er inspektørkorpset blevet dannet, og dets arbejde har ikke mindst i 
de vinproducerende medlemsstater bidraget til dynamikken i de nationale 
kontrolinstanser. Korpset har opsporet og påvist bedrageriske forhold og fundet 
fejl og mangler ved forskrifterne, som så er blevet rettet. 
I de enkelte medlemsstater har kontaktinstanserne givet en bedre tværtjenestelig 
samordning og forbedret samarbejdet mellem instanserne i de forskellige 
medlemsstater. Alligevel lægges der betydelige hindringer i vejen for 
kontrolarbejdets omfang og effektivitet, fordi kontrolmidlerne er utilstrækkelige, 
fordi inspektørernes beføjelser i visse tjenester er begrænsede, fordi visse 
kontrolinstansers mangler vinspecialister og fordi samordningen - i alt fald hidtil 
- har været mangelfuld. 
2. FÆLLESSKABETS INSPEKTØRKORPS 
2.1 Hvervet 
I medfør af forordning (EØF) nr. 2048/89 om generelle regler for kontrollen 
inden for vinsektoren har Kommissionen oprettet et fælles inspektørkorps for 
vinsektoren med det formål at sikre ensartet anvendelse af Fællesskabets 
vinregler i alle medlemsstater. 
Korpsets opgaver dækker alle områder i den fælles markedsordning for vin og 
gælder især følgende mål: 
• at medvirke i det lokale tilsyn i medlemsstaterne, hvadenten kontrollen er 
bestemt af de nationale instanser eller udføres på Kommissionens 
anmodning; 
• at evaluere de indførte kontrolmetoder, anvendte procedurer og opnåede 
resultater og dermed bidrage til en harmonisering af tilsynet på 
fællesskabsplan; 
• at udvikle samarbejdet mellem medlemsstaternes instanser og fremme 
udvekslingen af informationer mellem dem og dermed bidrage til en ensartet 
anvendelse af forskrifterne for vinsektoren og fremme produkternes fri 
bevægelighed. 
2.2 Kontrolpersonalet 
1. Således som Rådet har bestemt med sin forordning (EØF) nr. 2048/89, har 
inspektørerne lige fra oprettelsen i 1991 været tilknyttet korpset som 
hjælpeansatte i henhold til EF's personalevedtægt. Ganske vist giver dette 
ansættelseforhold den fordel, at man kan benytte personale med en vis relevant 
erfaring, men det har samtidig den ulempe, at man ikke kan beholde de ansatte i 
mere end ét år. 
Andre store problemer er opstået på grund af dette ansættelsesforhold. Lad os 
give et par eksempler: 
• på grund af den korte periode får de ansatte ikke tid nok til at udbygge 
deres erfaring og fagkundskab; så snart de er fuldbefarne, må de forlade 
Kommissionen; 
• det er vanskeligt at rekruttere højt kvalificerede og erfarne medarbejdere på 
grundlag af en så usikker kontrakt; 
• den pålagte, årlige udskiftning af korpsets inspektører bryder kontinuiteten i 
arbejdet og koster tid i EUGFL-tjenesten, der skal sørge for rekrutteringen. 
I 1993 fik inspektørkorpset så tildelt to faste tjenestemandsstillinger, og samtlige 
de tidligere stillinger for hjælpeansatte blev nedlagt. I dag har korpset således kun 
to ansatte. 
2. Nu er der dog håb om, at denne usikre situation er forbi. Kommissionen har 
nemlig i sin meddelelse til Rådet af 22. juli 1993 om reformen af den fælles 
markedsordning for vin understreget nødvendigheden af at skærpe kontrollen i 
alle dele af den foreslåede reform og uden tøven anvende bestemmelserne i 
forordning (EØF) nr. 2048/89. Dette kræver klart af Fællesskabet, at det udvider 
sit inspektørkorps. Ved gennemgangen af denne meddelelse gav 
Europa-Parlamentet i 1993 udtryk for sin støtte til inspektørkorpsets arbejde og 
anmodede Kommissionen om at sikre dets fortsatte beståen gennem en kraftig 
opnormering af styrken og ved at give de ansatte varigt ansættelsesforhold. 
Parlamentet anslog det nødvendige antal ansatte til 36. 
2.3 Efterforskningsbeføj eiserne 
På papiret har Kommissionens særlige inspektører de samme rettigheder og 
beføjelser til at løse deres opgaver som de nationale inspektører, dog med visse 
begrænsninger. Fx gælder det: 
• at Kommissionens inspektører iht. forordningen ikke har selvstændige 
beføjelser, men samarbejder med de nationale instanser om det tilsyn, disse 
sætter i værk og desuden forestår ledelsen af; i betragtning af, at 
Fællesskabets inspektører i de fleste tilfælde kan vælge og endog foreslå den 
kontrol, de skal deltage i, og at de i streng ligestilling med de nationale 
inspektører har adgang til de for kontrollen nødvendige lokaliteter og 
dokumenter, skader denne begrænsning ikke nødvendigvis deres 
efterforskningsbeføjelser; en forudsætning er dog, at de nationale 
inspektører er indstillet på at samarbejde; 
• at Kommissionens inspektører, når en prøveudtagning skønnes nødvendig, 
skal anmode deres nationale kolleger om at udtage prøverne, der så stilles 
til rådighed for Kommissionens inspektører, som ligeledes vælger både 
laboratorium og analysebestemmelser; i betragtning af, at Kommissionens 
inspektører frit kan vælge de prøver, der skal udtages, er denne 
begrænsning kun en formalitet; 
• at princippet om tavshedspligt ved forundersøgelser, således som det 
praktiseres i flere medlemsstaters retssystem, betyder en yderligere 
begrænsning for Kommissionens inspektører, idet deres kontrolbeføjelser 
bringes i fare, dersom en medlemsstat ganske vilkårligt under påberåbelse af 
denne tavshedspligt kan bortvise Fællesskabets inspektører, når en kontrol 
vil kunne afsløre strafferetlige forhold; i betragtning af, at stort set alle 
krænkelser af de bestemmelser, der håndhæves af Kommissionens særlige 
inspektører, kan give anledning til en retslig undersøgelse, vil dette princip 
kunne berøve fællesskabsstrukturen enhver effektivitet. 
2.4 Arbejdsmetoderne 
1. Der er udarbejdet et årsprogram med angivelse af kontrolområder og 
kontrolbesøg. For de enkelte områder vælges kontrolperioderne, så de passer til 
de nationale kontroltjenesters normale arbejde. Kontrolbesøgene fordeles på 
landene i forhold til deres betydning for markedsstyringen og emnets interesse. 
Særlige kontrolbesøg uden for programmet kan eventuelt udføres inden for 
rammerne af kontrolinstansernes gensidige bistandsaftale, når alvorlige sager om 
mængder af ikke-forskriftsmæssige produkter opstår blandt medlemsstaterne, eller 
der kan siges at være begrundet mistanke om storstilede omgåelser af 
forskrifterne. 
2. Rapporter over de enkelte kontrolbesøg forelægges medlemsstatens kontaktinstans 
med anmodning om, at den nedfælder sine kommentarer på skrift og stiler dem til 
Kommissionens tjenester.' 
Visse sager får en særlig intern opfølgning, når der afsløres krænkelser af 
fællesskabsforskrifterne eller bedrageri med Fællesskabets budgetmidler, eller der 
opdages fejl og mangler ved selve forskrifterne. 
2.5 Kontrolbesøgene 
I den omhandlede periode har Kommissionens inspektører gennemført i alt 73 
kontrolbesøg i medlemsstaterne. En liste over dem findes i bilag I. De fleste af disse 
kontrolbesøg indgik i inspektørkorpsets årsprogram. Andre blev taget op som følge af 
undersøgelser påbegyndt af korpset på grundlag af meldinger til Kommissionen om 
svig. Atter andre skyldtes bilaterale tvister efter afsløring af ikke-forskriftsmæssige 
produkter. Inspektørkorpset har desuden tilsluttet sig nogle af overvejelserne 
vedrørende reformen af den fælles markedsordning. 
En opgørelse over påviste forhold og opnåede resultater ordnet efter emne fremgår af 
denne rapports bilag II. Kapitel 4 omfatter en analyse af, hvorledes den gensidige 
bistand mellem kontrolinstanserne fungerer, og af inspektørkorpsets hovedaktiviteter på 
området. 
2.6 Samarbejdet 
Samarbejdet mellem inspektørkorpsets og medlemsstaternes kontrolinstanser har næsten 
overalt været harmonisk og produktivt. De nationale instanser har vist vilje til at 
samarbejde med inspektørkorpset og har i korpsets opbygning og drift set en mulighed 
for at fremme og forbedre tilsynet med vinsektoren. 
Også hos vinavlerne og deres brancheorganisationer er Fællesskabets inspektører blevet 
godt modtaget. Overalt synes man at erkende relevansen af objektiv kontrol fra 
Fællesskabet for at beskytte sektorens og på længere sigt vinavlernes interesser. 
Naturligvis har der også været negative reaktioner ikke mindst hos de vinavlere, hvor 
kontrollen har været afslørende. 
3. NATIONALE KONTROLSTRUKTURER 
3.1 Instanserne 
1. Nationale strukturer for vinkontrol og de dertil hørende beføjelser varierer meget 
fra den ene medlemsstat til den anden. Dette kan eksempelvis skyldes 
medlemsstatens tilknytning til en gruppe af vinproducerende lande eller forskelle i 
interne politiske og administrative strukturer. 
2. I de vinproducerende lande kan der være op til 7 nationale instanser (eller 
eventuelt tilsvarende kategorier af regionale instanser), der står for den 
administrative styring og kontrol i vinsektoren. Skønt der er store forskelle 
mellem medlemsstaterne, kan de ansvarlige nationale instanser generelt opdeles i 
følgende kategorier: 
a) Kontroltjenester for vindyrkningen: Undertiden er disse tjenester specielt 
beskæftiget med vinsektoren, men det er mere almindeligt, at de også 
beskæftiger sig med de øvrige områder inden for landbruget. Hvad 
vinsektoren angår, sikrer de forvaltning af og kontrol med 
dyrkningsunderlaget, opfølger eventuelle ændringer (rydning, gen- og 
nyplantning), iværksætter strukturelle interventionsforanstaltninger 
(præmieberettigede rydninger, omlægning af vinmarker) og kontrollerer 
undertiden også høstanmeldelserne. 
b) Kontroltjenester for vinfremstillingen: Undertiden er disse tjenester 
specielt beskæftiget med vinsektoren eller råder over specialafdelinger, men 
oftest arbejder de med alle nærings- og nydelsesmidler; de har ansvar for 
forebyggelse og bekæmpelse af bedrageri inden for landbrugets 
forædlingsindustri i almindelighed og vinsektoren i særdeleshed; de 
kontrollerer især produkterne under fremstillingen og i en gros-leddet; 
kontrollen er bl.a. koncentreret om de årlige høst- og lageranmeldelser, 
forsendelse, registrering, ønologiske metoder, vinkvalitet og etikettering. 
10 
c) Kontroltjenester for kvalitetsvine: Disse tjenesters kontrol vedrører 
appellationsvine (vins d'appellation) og undertiden tillige bordvine (vins de 
table) med angivelse af geografisk oprindelse samt landvin (vins de pays); 
de fører tilsyn med vinmarker og vinfirmaer i forhold til dyrkningen 
(druesorter, dyrkningsmetoder, hektarudbytte, vinhøst), 
produktforarbejdning (persning, lagring, tapning) og vinenes kvalitet 
(godkendelse). 
d) Kontroltjenester til forbrugerbeskyttelse: Disse tjenester fører kontrol 
med levnedsmidler og konsumvarer fra en hygiejnisk eller sundhedsmæssig 
synsvinkel; vinkontrollen foregår især i detailleddet og omfatter kvalitet og 
etikettering. 
e) Interventionsorganer: Disse instanser, som undertiden er specialiserede i 
vin, har til opgave at iværksætte Fællesskabets interventionsforanstaltninger 
og udbetale den dertil svarende støtte; den tilhørende kontrol udføres enten 
af interventionsorganerne selv eller af tjenester med ansvar for vindyrkning 
(strukturelle foranstaltninger) eller tjenester med ansvar for kontrol med de 
færdige vine (markedsforanstaltninger). 
f) Diverse specialtjenester: Denne kategori omfatter kontroltjenester for 
destillation og for afsætning af vinbaserede alkoholprodukter. 
g) Toldvæsnet: Disse tjenesters vinkontrol er hovedsagelig administrativ 
(korrekte told- og forsendelsespapirer); undertiden udtages prøver. 
Fortegnelsen over vindyrkningsarealer er et slående eksempel på de store 
forskelle fra land til land, når det gælder ansvarlige instanser, og det både 
vedrørende kontrol med og forvaltning af vindyrkningsarealerne: 
• I Tyskland ligger ansvaret hos delstaterne (Hessen, Rheinland-Pfalz) eller 
endog distrikterne (Unterfranken, Baden, Wurttemberg), og gennemførelsen 
hos forskningsinstitutter (Baden og Wurttemberg), vinkontorer (Hessen), en 
lokal myndighed (Unterfranken) eller et handelskammer (Rheinland-Pfalz). 
• I Frankrig er kompetencen landsdækkende og udøves af Finansministeriet 
(toldvæsenet). 
• I Luxembourg fører Vininstituttet fortegnelsen over vindyrkningsarealerne. 
• I Italien er kompetencen landsdækkende (interventionsorganet EIMA), men 
implementering og forvaltning er udliciteret til et privat konsortium. 
• I Spanien er kompetencen netop flyttet fra INDO (nationalt organ) til de 
autonome regioner, men implementeringen er overdraget til et privat 
konsortium. 
• I Portugal er kompetencen landsdækkende og ligger hos Vininstituttet. 
• I Grækenland er kompetencen landsdækkende (Landbrugsministeriet), men 
en fortegnelse over vindyrkningsarealer findes slet ikke. 
3. I de ikke-vinproducerende lande findes der normalt tre instanser pr. land til 
næsten hele kontrolarbejdet. Det drejer sig om tjenester i lighed med dem, der 
nævnes ovenfor under 2 b), d) og g). 
11 
3.2 Funktionsmåden 
Som det ses, er det reglen i alle medlemsstaterne, at der findes mange forskellige 
instanser med ansvar for tilsyn med vinsektoren, og at disse instanser deler 
forvaltnings- og kontrolbeføjelserne, som desværre undertiden endog overlapper 
hinanden. Med ganske få undtagelser er de ansvarlige kontrolinstanser heller ikke 
specialiserede i vinsektorèn, men dækker flere arbejdsområder og kontrollerer 
andre sektorer (landbrugsprodukter, levnedsmidler, konsumvarer). Endelig 
varierer inspektørernes beføjelser efter den tjeneste, de hører under. Det hænger 
sammen med den rolle, man har tildelt den enkelte tjeneste. Nogle tjenester 
fungerer som rådgivere for erhvervsudøvere, andre snarere som politi. 
I de enkelte medlemsstater findes desuden en instans (kontaktinstansen), der skal 
sikre forbindelsen mellem de forskellige kontroltjenester og med Kommissionen. I 
praksis hæmmes den tværtjenstlige samordning dog stærkt af, at instanserne hører 
under forskellige myndigheder (central- eller regionaladministrationer, forskellige 
ministerielle departementer), og at alle har deres egen kontrolprioritering. 
I betragtning af de vanskeligheder, man rent objektivt står overfor, må der 
opbygges landsdækkende strukturer, der specielt er beregnet for vinkontrol, hvor 
kompetencen udvides til at dække alle forskriftsområderne, og hvor de 
nødvendige beføjelser og midler er til stede. Kun på denne måde vil det være 
muligt at nå frem til et tilfredsstillende kontrolniveau. Opbygningen kunne fx i de 
vinproducerende medlemsstater meget vel ske gennem en styrkelse af en af de 
eksisterende instanser. 
3.3 Arbejdet (generelle aspekter) 
1. I forordning (EØF) nr. 2048/89, artikel 3, opstilles principperne for en bedre 
vinkontrol i medlemsstaterne; her defineres kontrolområderne, iagttagelse af 
kriterierne for repræsentativ kontrol indskærpes, og det understreges, at 
personalet må være kvalificeret til at udføre et effektivt tilsyn. 
Inspektørkorpset har i forbindelse med kontrolbesøgene foretaget-en mere eller 
mindre systematisk indsamling af generelt materiale om de nationale tjenesters 
aktiviteter, deres arbejdsvilkår og deres kontrolpersonale. 
Foretager man en sammenligning blandt medlemsstaterne af de nationale 
instansers kontrolaktiviteter inden for samme område, er de langt fra homogene. 
Det gælder både kontrollens art, dens grundighed og effektivitet. 
2. For at kunne foretage en evaluering på fællesskabsplan af kontrolarbejdets 
fordeling og intensitet henvendte Kommissionen sig i 1992 til kontaktinstanserne i 
alle 12 medlemsstater om statistikker for udført kontrol i 1991 samt 
arbejdsprogrammer for 1992 opdelt efter kontrollens artikel 
Af medlemsstaternes svar vedrørende kontrolstatistikkerne fremgår det: 
• at nøjagtigheden af,de fremsendte data varierer stærkt fra den ene 
medlemsstat til den anden. Mens nogle lande indsender detaljerede 
statistikker opdelt efter ansvarlig tjeneste og kontroltype, har andre grebet 
det mere lakonisk an; v 
12 
at tallene for kontrol udført af de forskellige nationale tjenester næppe er 
indbyrdes sammenlignelige, bl.a. på grund af variationer i kontrollens type 
nø art samt anve.nrlt nrocfirinra og art samt anvendt procedure 
Med hensyn til nationalinstansernes arbejdsprogrammer omfattede de indsendte 
data kun påtænkte, prioriterede kontrolområder undertiden ledsaget af en 
omtrentlig tidsplan, men der var ingen steder henvisning til kriterier for 
repræsentativ kontrol i det planlagte arbejde. 
13 
3. For at sikre en virkelig harmonisering af kontrollen på fællesskabsplan, vil,det 
være nødvendigt at foretage en grundig evaluering af kontrolbehovet i den fælles 
markedsordning for hvert enkelt område, at foretage en systematisk registrering af 
de kontrolprocedurer, der anvendes i de forskellige nationaltjenester, og endelig 
at få et detaljeret overblik over det personale, der anvendes til vinkontrol pr. 
instans og pr. område. Dersom EUGFL råder over den fornødne økonomi til en 
ekstern indsats, vil fonden påbegynde en grundig undersøgelse af dette i 1995. 
Desuden skal indsendelsen til Kommissionens tjenester af de nationale 
kontroltjenesters årsberetninger og deres programmer for det følgende år gøres til 
en årligt tilbagevendende begivenhed, således som det også fremgår af 
Kommissionens eget reformforslag til den fælles markedsordning. 
Afslutningsvis må man med beklagelse konstatere, at der i medlemsstaterne enten 
slet ikke findes nogen brugbar fortegnelse over vindyrkningsarealer, der i henhold 
til Rådets forordning (EØF) nr. 2392/86 af 24. juli 19863 og Kommissionens 
forordning nr. 649/87 af 3. marts 19874 bør dække hele vinområdet, eller at 
fortegnelsen, hvor en sådan findes, anvendes højst tilfældigt i kontroløjemed. 
EFT L 208 af 31.7.1986, s. 1. 
EFT L 62 af 5.3.1987, s. 10. 
14 
4. SAMARBEJDE MELLEM NATIONALE INSTANSER 
4.1 Retsregler 
4.1.1 Gensidig bistand 
Forordning (EØF) nr. 2048/89, afsnit IV, indeholder de praktiske regler for 
bistand mellem ansvarlige instanser i de forskellige medlemsstater. Der opereres 
med to samarbejdsprocedurer, nemlig bistand efter anmodning (artikel 8) og 
spontan bistand (artikel 9). Kommissionens rolle er at fremme udveksling af 
informationer. I denne forbindelse skal den informeres om alle tilfælde, hvor et 
produkt ikke er i overensstemmelse med forskrifterne, og dette er af særlig 
interesse for andre medlemsstater (artikel 8, stk. 1 og artikel 9, stk. 2). 
4.1.2 Indhold af udvekslede informationer 
I henhold til forordningens artikel 10 skal oplysninger, der udveksles mellem de 
ansvarlige instanser om et ikke-forskriftsmæssigt produkt, der stammer fra én 
medlemsstat, men afsløres i en anden, indeholde nøjagtige oplysninger om 
produktets analytiske og organoleptiske data, dets betegnelse og udseende, samt 
om hvorvidt reglerne for dets fremstilling og markedsføring er overholdt. 
Desuden skal der medsendes dokumenter eller andet relevant bevismateriale og 
oplyses om eventuelle administrative eller retslige foranstaltninger. 
Senere bør de berørte instanser ufortøvet holde hinanden underrettet om de videre 
begivenheder i kontrolarbejdet og de deraf følgende administrative eller retslige 
sanktioner. 
4.1.3 Prøveudtagning 
For at sikfe repræsentative og sammenlignelige prøver til brug for samarbejdet 
mellem medlemsstaterner, opstiller Kommissionen i sin forordning (EØF) 
nr.2347/91 af 29. juli 19915 detaljerede regler for den officielle prøveudtagning, 
således at de officielle analyseresultater bliver repræsentative og kan verificeres i 
hele Fællesskabet (se betragtning nr. 1). 
4.1.4 Analysemetoder 
I forordning (EØF) nr. 822/87, artikel 74, stk. 1, foreskrives anvendelse af 
analysemetoder til bestemmelse af vinprodukters sammensætning og regler, 
hvormed det kan bevises, om disse produkter har været genstand for behandling, 
der er i modstrid med anerkendt ønologisk praksis. 
EFT L 214 af 2.8.1991, s. 32. 
15 
Kommissionen definerer i sin forordning (EØF) nr. 2676/90 af 17. september 
19906 de analysemetoder, der på fællesskabsplan skal anvendes i vinsektoren. 
Desuden hedder det i forordningen, at hvis der i Fællesskabet ikke findes 
grænseværdier for komponenterne i de anvendte ønologiske metoder eller tabeller 
til sammenligning af analysedata, har medlemsstaterne lov til selv at fastsætte 
disse grænser (se betragtning nr. 2). 
I øvrigt hedder det i forordning (EØF) nr. 822/87, artikel 74, stk. 2, at hvor 
Fællesskabet ikke råder over analysemetoder og regler, kan metoder anerkendt af 
Det Internationale Vinkontor eller ISO-anbefalede metoder anvendes. Gives 
sådanne heller ikke, kan man endog anvende en analysemetode, der er tilladt i 
medlemsstaten, eller om nødvendigt enhver anden relevant analysemetode, når 
blot den er kendetegnet ved korrekthed, repeterbarhed og reproducerbarhed. 
4.1.5 Fællesskabets analyselaboratorium 
I henhold til forordning (EØF) nr. 2048/89, artikel 16, skal Kommissionen 
oprette en analysedatabank for vinprodukter ved det Fælles Forskningscenter 
(FFC) i Ispra. 
I forordning (EØF) nr. 2347/91 af 29. juli 19917 opstiller Kommissionen 
detaljerede regler for udtagning af prøver af vinprodukter; reglerne gælder både 
for samarbejdet mellem medlemsstaterne, for analyse baseret på nuklearmagnetisk 
resonans og for analyser med henblik på den fælles databank. 
I forordning (EØF) nr. 2348/91 af 29. juli 19918 opstiller Kommissionen de 
praktiske regler for oprettelse og drift af denne databank. 
For at opfylde forordningens krav har Kommissionen i FFC (Miljøinstituttet) 
oprettet en særlig afdeling, nemlig Det Europæiske Kontor for Vin og Spirituosa 
(BEVABS), hvis vigtigste funktion er at påtage sig de videnskabelige og tekniske 
opgaver, hvis løsning Kommissionen behøver for at overvåge, at forskrifterne for 
vinsektoren anvendes korrekt. Etablering af Det Europæiske Vinkontor er blevet 
noget forsinket af administrative problemer (rekruttering af kvalificeret personale) 
og tekniske problemer (forskelle mellem medlemsstaternes analyseresultater og 
FFC s kontrol bl.a. med hensyn til: kalibrering af apparaterne, 
destillationssystemer for stærke drikke af forskellig art, internt referencemateriale, 
manglende overholdelse af den tekniske protokol). 
De fleste vanskeligheder er overvundet, og data for 1991 og 1992 er netop blevet 
godkendt af det videnskabelige underudvalg. 
Det Europæiske Vinkontor har også deltaget i en undersøgelse af vinfortynding 
ved analyse af isotopforholdet ,80/,60 (massespektrometri eller SMRI). Det er 
hensigten, at Vinkontoret skal supplere den eksisterende RMN-databank med data 
fra målingerne af isotopforhold på samme prøver. 
Vinkontoret vil ligeledes om nødvendigt kunne udvikle en analysedatabank for 
isotopforhold. 
Kontoret er endvidere parat til at udføre størstedelen af de traditionelle analyser 
på vin og spirituosa, hvorved det vil kunne komme til at spille en rolle som 
voldgiftslaboratorium, dersom medlemsstaterne vil det. 
EFT L 272 af 3.10.1990, s. 1. 
EFT L 214 af 2.8.1991, s. 32. 
EFT L 214 af 2.8.1991, s. 39. 
16 
4.1.6 Ikke-forskriftsmæssige produkters anvendelse 
Det bestemmes i forordning (EØF) nr. 822/87, artikel 73, stk. 1, at vinprodukter, 
der har været genstand for en ønologisk praksis, der ikke er anerkendt i 
Fællesskabets forskrifter eller, hvis sådanne ikke findes, i de nationale forskrifter, 
ikke må udbydes eller leveres til konsum. Det samme gælder for produkter, der 
ikke er sunde og af sædvanlig handelskvalitet, samt for produkter, der ikke svarer 
til Fællesskabets definitioner. 
I artikel 73, stk. 2, bestemmes, at fælles forskrifter skal fastsættes for opbevaring 
og forsendelse af produkter, der er kendt ikke-forskriftsmæssige, for deres 
anvendelse og for de kriterier, der kan sikre, at man undgår overdreven strenghed 
i enkelttilfælde. Der er til dato ikke på fællesskabsplan truffet bestemmelse om 
sådanne vilkår, skønt bilaterale tvister er en realitet. 
Siden toldvæsnets afvisningsprocedurer blev afskaffet den 1. januar 1993, er der 
ingen regulering af ikke-forskriftsmæssige produkters anvendelse. Sker der 
indsigelse, kan man altid kræve en sagkyndig modundersøgelse i form af en 
analyse på et laboratorium, som indtil videre kun kan være nationalt. Af hensyn 
til retfærdigheden vil det være relevant at trække på know-how fra Det 
Europæiske Vinkontor som Fællesskabets voldgiftslaboratorium. 
4.2 Tvistemålssager 
Lige siden oprettelsen har Fællesskabets inspektørkorps centraliseret modtagelsen 
af bilaterale sager, der indsendes til Kommissionen fra de nationale instanser. De 
sager, som Kommissionen har haft kendskab til, drejer sig især om vinprodukter, 
der formodes at have været udsat for ulovlig ønologisk praksis i en anden 
medlemsstat end den, som har rejst sagen, og mindre hyppigt om vildledende 
præsentation af vinene. 
De fleste sager er indledt af tyske, færre af franske kontrolinstanser. Langt de 
fleste af de anfægtede produkter stammer fra Italien, andre og færre fra Spanien 
og Frankrig. 
Inspektørkorpset har fulgt samtlige sager og gennemført undersøgelser, hvor det 
har udspurgt mistænkte erhvervsdrivende for på stedet at kontrollere vilkårene for 
fremstilling af de anfægtede produkter. Desuden har der været kontakt med de 
nationale laboratorier for at belyse fortolkningen af visse analyseresultater. 
4.3 Bemærkninger 
Der er stadig praktiske problemer med udveksling af informationer mellem 
instanserne i de enkelte medlemsstater og mellem disse instanser og 
Kommissionen, når defekte produkter afsløres i en anden medlemsstat end 
vinavlerlandet. Lad os nævne nogle af disse vanskeligheder: 
a) Meddelelserne omfatter ikke altid alle oplysninger iht. forordning (EØF) nr. 
2048/89, artikel 10; desuden ledsages de sjældent af dokumenter, andet 
relevant bevismateriale eller informationer, som kontrolinstanserne på 
anvendelsesstedet kan bruge i en strammere opfølgning af sagerne. 
17 
b) Når ikke-forskriftsmæssige produkter skal sendes tilbage til den 
medlemsstat, hvor de stammer fra, ankommer den officielle meddelelse ofte 
til kontroltjenesterne, efter at produktet er læsset af. Det er da umuligt at 
forvisse sig om, at bestemmelsesstedet er det påtænkte. 
c) Undertiden informerer de ansvarlige instanser, der anmodes om bistand, 
ikke de bistandssøgende instanser om kontrolarbejdets gang og opfølgning, 
eller de gør det med stor forsinkelse og ufuldstændigt. 
d) De instrukser, der fremgår af forordning (EØF) nr. 2347/91 om officiel 
udtagning af prøver og deres forsendelse til rekvirentstaten som led i 
samarbejdet mellem de ansvarlige instanser, følges ikke altid. 
Anmodningerne er hverken præcise nok eller korrekt begrundede, og det 
giver forsinkelser i prøveudvekslingen. 
e) I visse medlemsstater er procedurer for udveksling af informationer mellem 
kontaktinstansen og kontrolinstansen inden for landets grænser ikke klart 
defineret. Det medfører yderligere administrative forsinkelser i løsning af 
opståede, bilaterale problemer. 
f) Kommissionens tjenestegrene modtager ikke altid kopi af brevveksling 
mellem nationalinstanserne som led i den gensidige bistand. 
g) Muligheden for, at nationale inspektører kan deltage i kontrol, der finder 
sted i andre medlemsstater, er aldrig blevet udnyttet, fordi der er store 
vanskeligheder med sprog, økonomi eller administration (fx i forbindelse 
med konstaterede lovovertrædelser). 
Vedrørende problemer med analysemetoderne befinder brugen af SMRI-metoden 
(spektrometri til påvisning af isotopforholdet) til afsløring af vinfortynding sig på 
forsøgsstadiet. Som det er nu, kan fortolkningen af resultaterne føre til 
divergenser mellem medlemsstaterne, fordi der mangler en officielt godkendt 
europæisk eller international metode, og fordi der er for få referencedata på basis 
af kontrolprodukter med kendt sammensætning. 
For at undgå tekniske hindringer for produkternes fri bevægelighed haster det for 
Kommissionen og de berørte medlemsstater med at træffe foranstaltninger til 
vedtagelse af fælles regler for analysemetoder og fortolkning af resultaterne. 
Så længe der hverken i Fællesskabet eller Det Internationale Vinkontor findes 
officielle analysemetoder til bestemmelse af vinens bestanddele eller 
grænseværdier og sammenligningstabeller for analysedata, risikerer 
resultatfortolkningen at afvige betydeligt i de forskellige medlemsstaters 
kontrolinstanser. Det er tilfældet med de fleste af de sager, der omtales i denne 
tekst. 
Heraf følger, at det samme vinprodukt kan betragtes som lovligt i én medlemsstat 
og ulovligt i en anden, og det skønt begge medlemsstaters kontroltjenester 
anvender samme analysemetode og får samme resultater. 
18 
Baggrunden for denne situation kan findes i forordning (EØF) nr. 822/87, artikel 
74, hvori medlemsstaterne får tilladelse til at anvende deres egne analysemetoder 
for karakteristiske komponenter i visse ønologiske metoder, når tilsvarende 
metoder ikke findes Fællesskabets regi. 
Mens man venter på definition af kriterierne, har Forvaltningskomitéen for Vin 
for at undgå paradokser godkendt en erklæring, hvori kontrolinstanserne 
opfordres til at indtage en "forsigtig holdning" i disse situationer og rådføre sig 
med kompetente eksperter. 
19 
5. KONKLUSIONER 
1. Vinsektoren er kendetegnet ved en indviklet struktur, for hvilken gælder meget 
detaljerede regelsæt, som er medlemsstaternes arv, og som dækker samtlige 
områder (dyrkning, vinfremstilling, intervention, forsendelse m.v.). De 
vinproducerende medlemsstaters administrative organisation er et levende billede 
på dennekompleksitet. 
2. Forskrifterne for vinsektoren er særlig nemme at omgå, både på grund af 
produkternes særlige beskaffenhed, og fordi vinsektoren er lige så kompliceret 
som forskrifterne i sig selv. De komplicerede regler betyder, at effektiv kontrol 
bliver vanskelig. 
3. På fællesskabsplan har det inspektørkorps for vinsektoren, som er dannet i 
henhold til forordning (EØF) nr. 2048/89, ikke kunnet opfylde de mål, som Rådet 
har ønsket, og det på grund af vanskeligheder, der skyldes personalets usikre 
ansættelsesforhold og de få ansatte. Dette forhold er der nu ganske vist til dels 
rådet bod på, idet inspektørkorpset på bekostning af andre stillinger i EUGFL har 
fået tildelt permanente tjenestemandsstillinger, dog således at antallet af ansatte nu 
er reduceret til to mand. 
Der er gennemført i alt 73 kontrolbesøg i den omhandlede periode. Disse besøg 
angik især: definitiv rydning af vinmarker, høst- og produktionsanmeldelser, 
hektarudbytte for kvbd, tilsætning samt vurdering af høstudbytte. Der er blotlagt 
mangler ved enkelte forordninger og mulige mangler ved det tilsyn, som nogle 
medlemsstater har udviklet, og der er konstateret uregelmæssigheder. Generelt 
har samarbejdet mellem medlemsstaternes kontrolinstanser været harmonisk og 
produktivt. 
4. De nationale kontrolstrukturer i de enkelte medlemsstaters vinsektor er meget 
forskellige. Oftest er der tale om mange forskellige instanser, der deler 
forvaltnings- og kontrolbeføjelser, som derfor ofte er dublerede. Til gengæld er 
der sjældent tale om specialisering i vinkontrol. 
5. Der er praktiske problemer både i samarbejdet mellem de nationale 
kontrolinstanser og i samarbejdet mellem de nationale kontrolinstanser og 
Kommissionen. Problemerne består hovedsagelig i unøjagtige oplysninger i 
meddelelser eller anmodninger om informationer; når det drejer sig om 
tilbagesending af ikke-forskriftsmæssige produkter, er regler for prøveudtagning 
ikke overholdt, informationsudvekslingen mellem kontaktinstanserne og 
kontrolinstanserne er for langsom, og desuden giver analysemetoderne og 
resultatfortolkningen anledning til divergerende konklusioner, fordi der mangler 
autoriserede referenceværdier - bilateralt og/eller på fællesskabsplan. 
6. Medlemsstaterne er desuden langt bagud med oprettelsen af en fortegnelse over 
vindyrkningarealer. En enkelt medlemsstat har end ikke påbegyndt arbejdet med 
denne fortegnelse. Ydermere ses det, at selv om fortegnelsen findes, om end den 
er fragmentarisk, anvendes den ikke i tilstrækkelig grad til at forbedre kontrollens 
pålidelighed. 
20 
EUGFL vil i 1995 med eksternt personale, og dersom de økonomiske midler er 
til stede, gennemføre en komplet og detaljeret analyse af status for fortegnelsen 
over vindyrkningsarealer og dens anvendelse i alle medlemsstaterne. 
7. Endelig trænger en forenkling af forskrifterne sig på, for det synes ganske klart, 
at jo enklere regler, jo effektivere kontrol. Delte er den holdning, som 
Kommissionen har givet udtryk for i sin meddelelse til Rådet af 22. juli 1993 om 
reformen af den fælles markedsordning for vinsektoren. 
21 
BILAG I LISTE OVER INSPEKTØRKORPSETS KONTROLBESØG I DEN OMHANDLEDE 
PERIODE 
1.5.1992-31.12.1992 
Nr. 
1 
i 
3 
4 
5 
6 
1 
8 
9 
10 
11 
12 
13 
14 
15 
16 
17 
lft 
19 Dato 
5.5 
7.5 
11.-15.5 
11.-15.5 
18.-22.5 
18.-22.5 
21.5 
1.-5.6 
2.-5.6 
8.-12.6 
18.-20.6 
29.6-3.7 
14.-17.7 
20.-23.7 
24.7 
31.8-4.9 
31.8-6.9 
14.-18.9 
14.-18.9 Land og distrikt 
Belgien, Bruxelles 
Belgien, Bruxelles 
Spanien, Rioja 
Portugal, Lissabon 
Frankrig, Vaucluse-Drôme 
UK, London 
Belgien 
Italien, Sicilien 
Tyskland, Rheinland-Pfalz 
Portugal, Lissabon 
Luxembourg 
Spanien, Rioja 
Italien, Toscana 
Irland, Dublin 
UK, London 
Frankrig, Drôme 
Italien, Emilia-Romagna 
Grækenland, Kreta 
Spanien, Jerez Emne 
Vinbetegnelser 
Vinbetegnelser 
Ulovlige beplantninger 
Definitiv rydning 
Registre, ulovlige bepl. 
Vinbetegnelser 
Vinbetegnelser 
Ulovlige beplantninger 
Destillation 
Destillation 
Definitiv rydning 
Ulovlige beplantninger 
Definitiv rydning 
Registrering, vinbet. 
Registrering, vinbet. 
Ulovlige beplantninger 
Formodet vinfortynding 
Kontrol af vinhøst 
Kontrol af vinhøst 
22 
20 
21 
22 
53 
24 
45 
26 
J7 
n 
29 
30 
5l 
â2 
3J 
34 10.-30.9 
5.-8.10 
19.-23.10 
46.-il.i6 
26.-30.10 
16.11 
16.-20.11 
23.11 
25.-26.11 
30.11-4.12 
2.12 
7.12 
9.-11.12 
14.-18.12 
14.-18.12 Italien, Sicilien 
Portugal, Douro 
Frankrig, Alsace 
Tyskland, Ahr-dalen 
Spanien, Barcelona 
Italien, Asti 
Frankrig, Beaujolais 
Belgien 
Luxembourg 
Tyskland, Hessen 
Nederlandene, Eindhoven 
Italien, Puglia 
Danmark, Svendborg 
Spanien, La Mancha 
Frankrig, Charentes Kontrol af vinhøst 
Kontrol af vinhøst 
Kontrol af vinhøst 
Kontrol af vinhøst 
Tilsætning 
Besøg på vinlaboratorium 
Kontrol af vinhøst 
Vinbetegnelser 
Ledsagedok., registre 
Registre 
Ledsagedok., vinbet. 
Destillation 
Registre, vinbetegnelser 
Destillation 
Art. 36-vine 
1.1.1993-31.12.1993 
Nr. 
1 
i 
à Dato 
11.-15.1 
i.-i.i 
8.-11.2 Land og distrikt 
Tyskland, Rheinland-Pfalz 
Spanien, La Mancha 
Frankrig, Languedoc Emne 
Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
23 
4 
5 
6" 
7 
8 
£ 
10 
11 
12 
13 
14 
15 
16 
17 
18 
19 
20 
21 o\-l2.2 
22.-26.2 
23.-26.2 
1.-5.3 
1.-5.3 
l5.-l$.3 
16.-19.3 
24.3 
21.-23.3 
3.-7.5 
17.5 
23.-28.5 
21.-25.6 
28.6-2.7 
19.-23.7 
6.-10.9 
7,-9.9 
16.-17.9 Portugal, Ribatejo 
Grækenland, Attika 
Frankrig, Provence 
Italien, Emilia-Romagna 
Tyskland, Sachsen, 
Sachsen-Anhalt 
Spanien, Penedes 
Italien, Veneto 
Belgien 
Nederlandene, Haag og 
Amsterdam 
Tyskland, Sahr & Rheinland-Pfalz 
Nederlandene, Haag og 
Amsterdam 
Spanien, Valencia 
Portugal, Beira 
Frankrig, Languedoc 
Grækenland, Korint 
Frankrig, Gard 
Tyskland, Wiirzburg 
Italien, Napoli Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
Anmeldelser iht. forordning 
(EØF) 3929/87 
Besøg på vinlaboratorium 
Registre, vinbetegnelser 
Ledsagedok., vinbet. og 
fortegnelse o. vindyrkn. 
Genimport af alkohol 
Definitiv rydning 
Definitiv rydning 
Definitiv rydning 
Definitiv rydning 
Lageranmeldelser, hjælp ved 
oplagring 
Årsmøde for tyske 
inspektører 
Anvendelse af alkohol 
24 
22 
23 
44 
25 20.-24.9 
27.9-1.10 
10.-15.10 
15.-19.11 Portugal, Ribatejo 
Italien, Emilia-Romagna, Veneto 
Grækenland, Khalkis-Korint 
Italien, Calabrien Lageranmeldelser, hjælp ved 
oplagring 
Lageran meldel ser, hjælp ved 
oplagring 
Tilsætning 
Definitiv rydning 
1.1.1994-31.12.1994 
Nr. 
1 
2 
3 
4 
5 
6 
7 
ft 
9 
10 
11 
12 
13 
14 Dato 
21.-25.2 
14.-18.3 
21.-25.3 
47.-44.4 
30.4-3.5 
8.-9.8 
16.-19.8 
22.-26.8 
19.-23.9 
10.-14.10 
14.-18.11 
22.-23.11 
16.12 
19.-20.12 Land og distrikt 
Italien, Toscana 
Italien, Abruzzi 
Spanien, Castilla-Leon 
Frankrig, Suze-la-Rousse 
Portugal, Madeira 
Italien, Ispra 
Frankrig, Beaujolais 
Portugal, Dåo 
Italien, Piemonte 
Italien, Emilia-Romagna 
Grækenland, Bøotien 
Tyskland, Bremen 
Italien, Ispra 
Italien, Rom Emne 
Ledsagedokumenter 
Kontrol af vinkooperativet 
Ledsagedokumenter 
Seminar: "Vinjura" 
Ledsagedokumenter 
RMN-databank 
Udbyttevurdering 
Udbyttevurdering 
Udbyttevurdering 
Tilsætning 
Rydning og genplantning 
Årsmøde for tyske 
inspektører 
Evaluering af 
pollentalmetode til 
udbyttevurdering 
Fortegnelse over 
vindyrkningsarealer 
25 
14 19.-20.12 Italien, Rom Fortegnelse over 
vindyrkningsarealer 
26 
BILAG II 
EMNER BEHANDLET AF INSPEKTØRKORPSET I DEN OMHANDLEDE PERIODE 
1. KONTROL MED DEFINITIV RYDNING AF VINMARKER 
1.1 Fællesskabsrammen 
1. Den voldsomme, strukturelle uligevægt på vinmarkedet har gjort det tvingende 
nødvendigt med foranstaltninger, der kan afpasse produktionen efter 
markedsbehovet. Derfor føres der nu en nedskæringspolitik, der kan begrænse 
vindyrkningsarealerne. Med Rådets forordning (EØF) nr. 1442/88 af 24. maj 
19889 og Kommissionens forordning (EØF) nr. 2729/88 af 31. august 198810 
indførtes en præmieordning for definitiv rydning af vinmarker for 
produktionsårene 1988/89 til 1995/96. For vinavleren betyder udbetaling af 
rydningspræmien, at han fratages retten til genplantning, dog med mulighed for 
indtil 1992/93 at benytte ordningen med obligatorisk destillation af bordvine fra 
første produktionsår efter rydningsåret. 
2. Det definitive rydningsprogram gælder alle kategorier af vindyrkningsarealer. Der 
er gjort undtagelser for enkelte arealer på grund af ringe størrelse, tidligere 
uregelmæssigheder, beplantningens alder eller manglende pleje. Desuden har 
medlemsstaterne mulighed for at fritage bestemte zoner, der betragtes som 
"beskyttede", fra denne foranstaltning. 
3. Præmiebeløb pr. hektar af definitivt ryddet jord varierer efter avlsmetode, det 
ryddede areals produktivitet og medlemsstat11. Indtil 1992/93 gav man en forhøjet 
præmie, når de definitivt ryddede arealer udgjorde bedriftens samlede 
vindyrkningsareal. Fra og med produktionsåret 1993/94 er der givet supplerende 
præmie, når rydningen indgår i et program for omlægning af vindyrkningsarealer. 
9 EFT L 132 af 28.5.1988, s. 3. 
10 EFT L 241 af 1.9.1988, s. 108. 
11 Præmierne er lavest i Portugal. 
27 
1.2 Bemærkninger 
1. Det svage kontrolapparat synes at være den største hindring for korrekt afvikling 
af det definitive rydningsprogram. Den konkrete vanskelighed med at foretage 
systematisk og grundig kontrol før og efter rydningen betyder, at præmieringen 
ikke kontrolleres effektivt. Revisionsretten har påtalt dette i sine årsberetninger. 
Det bør kræves af medlemsstaterne, at de gør sig alvorlige anstrengelser for at 
løse problemet. 
2. De nationale styrings- og kontrolanordninger ved rydning er ingen garanti for, at 
samtlige Fællesskabets krav opfyldes. Et større kendskab til andre landes 
kontrolforanstaltninger kan hjælpe nationale ansvarlige til at forbedre deres egne. 
3. Kontrollen af parcellerne før rydningen bør helst ske i vinstokkenes vækstperiode, 
hvor markernes livskraft og produktivitet bedst kan bedømmes, eller i det mindste 
inden beskæringen. 
4. I nogle medlemsstater (Spanien, Italien og Portugal) er arealer eller hektarudbytte 
bevidst blevet overvurderet i forbindelse med rydning. Derfor måtte man foretage 
ekstrakontrol, dvs. at kontroltjenesterne i hvert enkelt tilfælde måtte foretage en 
sammenligning med data fra bedrifternes årlige høst- og produktionsanmeldelser. 
En dertil svarende forordningsændring blev udstedt i 199312. 
5. Sidste dag for rydning (15. maj) gav anledning til forsinkelser i forvaltning og 
betaling af præmierne. Desuden var den officielle besigtigelse af rydningen inden 
for to måneder efter anmeldelsen ikke mulig i visse egne, hvor de 
præmieberettigede rydninger var for omfattende og besigtigelsespersonalet for 
fåtalligt. Derfor måtte sidste rydningsdag fremskyndes og to måneders fristen for 
besigtigelse forlænges. I 1993 blev også dette genstand for en 
forordningsændring13. 
6. I nogle medlemsstater (Frankrig, Grækenland og Italien) har rydninger, selv om 
de var godkendt som korrekte, ikke altid ført til fuldstændig fjernelse af de stød, 
der befandt sig på parcellerne, fordi hovedrødderne ikke var blevet rykket op Qg 
stokke var blevet stående på jorden. En forklarende definition på begrebet rydning 
blev optaget i reglerne i 199314. 
7. Retten til ekstrapræmie, når rydningen gjaldt hele ansøgerens vindyrkningsareal, 
var meget vanskelig at administrere. I mangel af tilstrækkelige oplysninger om 
bedrifterne kunne de ansvarlige tjenester ikke kontrollere, at rydningen var total. 
Derfor kunne ekstrapræmien ved total rydning ikke motiveres, og den blev 
afskaffet i 199315. 
8. En database med komplet fortegnelse over vindyrkningsarealerne ville kunne råde 
bod på en meget stor del af de aktuelle mangler. Et sådant værktøj ville bl.a. 
12 Rådets forordning (EØF) nr. 1990/93 af 19. juli 1993 (EFT L 182 af 2*J.7.1993, .s. 7). 
13 Rådets forordning (EØF) nr. 1990/93 af 19. juli 1993 (EFT L 182 af 2^.7.1993, s. 7). 
14 Rådets forordning (EØF) nr. 1990/93 af 19. juli 1993 (EFT L 182 af 2f 7.1993, s. 7). 
15 Rådets forordning (EØF) nr. 1990/93 af 19. juli 1993 (EFT L 182 af 2^.7.1993, s. 7). 
28 
betyde bedre forvaltning, foregribende kontrol af ansøgningerne, kontrol af 
vinmarkernes beskaffenhed samt styring af bedrifternes rettigheder til 
genplantning. I mellemtiden må kontrolljenesterne bruge de kartoteker og 
vinavlsmatrikler, der findes i nogle distrikter, selv om disse fortegnelser er 
ukomplette. 
29 
2. KONTROL AF HØST- OG PRODUKTIONSANMELDELSER 
2.1 Fællesskabsrammen 
1. I henhold til Kommissionens forordning (EØF) nr. 3929/87 af 17. december 
198716 kræves en årlig anmeldelse af høst, produktion og lager i vinsektoren. 
Bestemmelsen kan betragtes som grundinstrument for styring og kontrol i 
vinsektoren, idet den betyder indsamling af vigtige data både individuelt for 
erhvervsdrivende og samlet for hele sektoren. 
På baggrund af dette grundinstrument har lovgiveren indført fællesskabssanktioner 
(forordningens artikel 11) over for de erhvervsdrivende, der ikke indsender deres 
anmeldelser, eller som udfylder dem forkert. Der sanktioneres med udelukkelse 
fra alle frivillige markedsforanstaltninger i to på hinanden følgende produktionsår. 
2. Med hensyn til markedsstyringen for bordvine er det på grundlag af de årlige 
anmeldelser af produlciton, oprindelse og hektarudbytte, at medlemsstaterne 
beregner den enkelte erhvervsdrivendes rettigheder og forpligtelser til destillation. 
Desuden er de årlige høst- og produktionsanmeldelser fødselsattest for kvbd og et 
uundværligt værktøj til at sikre, at de erhvervsdrivende overholder både nationale 
og fælles bestemmelser for appellationsvine. 
2.2 Bemærkninger 
1. Det fremgår af inspektørkorpsets besigtigelser, at forordning (EØF) nr. 3929/87 i 
sin nuværende form vanskeligt kan sikre indsamling af pålidelige data vedrørende 
oprindelse og hektarudbytte for bordvine og kvbd. Mangler og unøjagtigheder i 
ordlyden har resulteret i, at den enkelte medlemsstat har udviklet sit eget 
anmeldelsessystem, undertiden for at råde bod på mangler i Fællesskabets 
forskrifter. De uanvendelige punkter i forordningen er talrige. 
2. Med hensyn til anmeldelse af druehøsten stammer vanskelighederne især fra 
følgende kendsgerninger: 
a) Der mangler nøjagtige kriterier til definition af de vinavlsbedrifter, der 
omfattes af den fælles markedsordnings rettigheder og forpligtelser. Hvor 
fortegnelsen over vindyrkningsarealer endnu ikke er brugbar, kan 
kontrol tjenesterne derfor ikke få overblik over de bedrifter, der har pligt til 
at anmelde druehøsten, ej heller kan de forvisse sig om, at forpligtelsen 
opfyldes. 
b) Høstanmeldepligten forsømmes fx af medlemmer i vinkooperativerne og 
deltagere i vinavlersammenslutninger. Når der ikke sker individuel 
anmeldelse af høsten, kan vinfabrikanterne nemt ved modtagelsen ændre på 
herkomst og mængde af de druer, der indgår i vinfremstillingen. 
c) I forordningen er de midlertidige opsamlingscentre, som opkøber druerne 
hos vinavlerne og sælger dem videre som druemost til vinfabrikanterne 
16 EFT L 369 af 29.12.1987, s. 59. 
30 
inden den 15. december, fuldstændig glemt. At disse mellemhandlere ikke 
har nogen som helst anmeldepligt betyder, at de bliver et ukontrolleret 
mellemled mellem vinavlerne og vinfabrikanterne, og at de kan manipulere 
med tallene for udbyttet, som de finder for godt. 
d) Der er ingen pligt til at anmelde, hvilke tinglyste parceller høsten stammer 
fra. Mangler desuden fortegnelsen over vindyrkningsområderne med 
oplysning om vinmarkernes virkelige beskaffenhed, betyder det, at man 
hverken kan kontrollere de samlet anmeldte arealer eller høstudbyttet fra 
dem. 
e) Den nu ophævede forpligtelse17 til at anmelde høstudbyttet udelukkende i 
mængde af færdig vin (hektoliter pr. hektar) i stedet for druernes vægt 
(hektokilogram pr. hektar) betød, at vinavlere, som ikke selv fremstiller 
vinen, ingen mulighed havde for at kende de omregningsfaktorer fra druer 
til vin, som de vinfabrikanter, der aftager deres druer, opererer med. 
Følgelig blev vinavlernes oplysning til fabrikanterne altid unøjagtige, og når 
så fabrikanterne brugte tallene til at beregne størrelsen af 
oprindelsesarealerne, blev også disse tal unøjagtige. 
2. Med hensyn til anmeldelser om vinproduktion opstår problemerne, når det 
vægtede middeludbytte skal beregnes for de anvendte druer. Denne værdi (det 
vægtede middeludbytte) bør pr. definition svare til middeludbyttet for den 
virksomhed, som fremstiller vin af druer af egen avl eller af opkøbte druer. 
Vinfabrikanten skal beregne og anmelde et vægtet middeludbytte for hver enkelt 
kategori af vin, han fremstiller (bordvin, kvbd og andre). 
17 Kommissionens forordning (EØF) nr. 1991/94 af 27. juli 1994 (EFT L 200 af 3.8.1994, s. 10). 
31 
Vanskelighederne skyldes følgende kendsgerninger: 
a) For at kunne bestemme det vægtede middeludbytte må fabrikanten have 
nøjagtigt kendskab både til mængder og oprindelsesarealer for de forskellige 
leverancer af druer eller druemost, der indgår i fabrikationen. 
Når en virksomhed, der fremstiller vin, ikke selv dyrker druerne, kan 
fabrikanten kun forlade sig på sine underleverandørers oplysninger om 
hektarudbytte, når han skal beregne oprindelsesarealet for de leverede druer. 
De vanskeligheder, der omtales i pkt. 2, medfører ofte unøjagtigheder mht. 
oprindelsesarealet, og dermed kan avisanmeldelsen ikke blive korrekt. Det 
er faktisk tilstrækkeligt, at det oprindelsesareal, der tillægges en af 
leverancerne, er ukorrekt, for at fremstillingsvirksomhedens samlede, 
vægtede middeludbytte også bliver det. 
b) I henhold til formular for produktionsanmeldelse i forordning (EØF) nr. 
3929/87, bilag I, tabel B, gælder det vægtede middeludbytte for samtlige 
råvarer, der indgår i vinen (druer, druemost), og som leveres af den 
vinavler, der foretager anmeldelsen. Det drejer sig både om de råvarer, der 
er anvendt til vin siden produktionsårets start, og om dem, der opbevares af 
virksomheden på datoen for anmeldelsen, selv om de endnu ligger urørt på 
lager. 
I henhold til Kommissionens forordning (EØF) nr. 441/88 af 17. februar 
1988 om regler for anvendelse af obligatorisk destillation af bordvine18 er 
det i øvrigt det vægtede middeludbytte for de druer, der indgår i 
bordvinene, der er bestemmende for destillationspligten. Imidlertid fremgår 
det af Kommissionens forordning (EØF) nr. 2587 af 25. oktober 199419, at 
når der er tale om fremstilling af vin på basis af opkøbte råvarer, må kun 
den mængde af druer, der reelt er medgået til fremstilling af vin, indgå i 
beregningen af middeludbyttet. 
3. Anmeldelse af kvbd 
Der er vanskeligheder med at få kendskab til og kontrollere bedrifternes høst eller 
avl til kvbd alene på grundlag af anmeldte data, for Fællesskabets 
anmeldelsessystem tager ikke højde for disse produkters særlige karakter. 
For eksempel skal høst eller avl anmeldes samlet for alle appellationer og alle 
druesorter med angivelse af gennemsnitligt hektarudbytte. Faktisk har man slet 
ikke tænkt på at søge oplysning om navnet på den eller de ansøgte appellationer. 
Imidlertid kræver styring og kontrol i sektoren for kvalitetsvine en opdeling af 
høst eller avl efter appellation, og inden for de enkelte appellationer en opdeling 
efter vintype iht. farve, sort eller område for den pågældende avl. En sådan 
opdeling af de mængder, for hvilke der ansøges om appellation, og de mængder, 
som anmelderen deklasserer til bordvin, er nødvendig, fordi der findes forskellige 
dyrkningsregler for de forskellige appellationer og druesorter, som fx udbytteloft 
pr. hektar eller omregningsfaktorer fra drue til vin. 
18 
19 EFT L 45 af 18.2.1988, s. 15. 
EFT L 274 af 26.10.1995, s. 2. 
32 
Når disse oplysninger mangler, er Fællesskabets system for høst- og 
produktionsanmeldelser ikke hensigtsmæssigt som værktøj for styring og kontrol 
af appellationsvine. I bedste fald kan de samlet anmeldte data have en vis 
statistisk værdi. 
I bevidstheden om denne begrænsning har enkelte medlemsstater indført deres 
eget system for høst- og produktionsanmeldelse, der er ændret i forhold til 
Fællesskabets, dvs. at de enten har tilpasset anmeldelserne til kvbd (som fx i 
Frankrig), eller de har udfærdiget supplerende anmeldelser til brug for de 
tjenester, der udfører kontrol med kvalitetsvinene (som fx i Spanien og Italien). 
Det har man gjort for at vinavlerne kan ansøge om deres appellationer, og for at 
ansvarlige tjenester kan kontrollere, -at betingelserne for avl af kvbd-druerne og 
markedsføring af kvbd-vinene er opfyldt. 
Imidlertid giver det, at der findes særskilte, nationale anmeldelser for kvbd 
sammen med Fællesskabets anmeldelser anledning til dobbeltadministration. 
Fællesskabets anmeldelser burde jo være tilstrækkelige i sig selv til at opfylde alle 
den fælles markedsordnings registreringskrav. De administrative veje for de to 
anmeldelser heller ikke ens, og ikke alle kontroltjenester modtager kopi. 
For at forenkle og effektivisere kunne man anbefale en tilpasning af Fællesskabets 
anmeldelser efter kvbd's særlige karakter. 
33 
3. HEKTARUDBYTTE FOR KVBD 
3.1 Fællesskabsrammen 
Rådets forordning (EØF) nr. 823/87 af 16. marts 198720 indeholder regler for 
kvbd. I betragtning nr. 15 hedder det: "for at opretholde kvalitetsniveauet for de 
pågældende vine og undgå for store udbytter, der kan medføre, at markedet 
forstyrres, bør medlemsstaterne for hver enkelt kvbd fastsætte et maksimalt 
hektarudbytte". 
I artikel 11 hedder det således: "Den enkelte medlemsstat fastsætter for hver kvbd 
et hektarudbytte i drue-, druemost- eller vinmængder. " og: "Overskridelse af det 
i stk. 1 omhandlede udbytte medfører forbud mod at anvende den ønskede 
betegnelse for høsten som helhed, medmindre generelle eller individuelle 
undtagelser er fastsat af medlemsstaterne på betingelser, som disse i givet fald 
fastlægger efter dyrkningsarealerne; disse betingelser skal navnlig vedrøre 
anvendelsen af den pågældende vin eller de pågældende produkter. " 
I øvrigt har Domstolen med sin dom i et forelagt spørgsmål21 afgjort, at nævnte 
artikel 11 "skal tolkes således, at under ingen omstændigheder kan noget kvantum 
vin sælges som kvalitetsvin dyrket i et bestemt distrikt (kvbd) ud over det 
hektarudbytte, som medlemsstaten har fastsat." 
3.2 Bemærkninger 
Samtlige vinproducerende medlemsstater har udstedt generelle bestemmelser, der 
skal begrænse hektarudbyttet af kvbd, således at det maksimale udbytte er fastsat 
for det enkelte avlsområde, og inden for dette opdelt efter vintype eller druesort. 
Udbyttelofterne er udtrykt i hl/ha eller hkg/ha, og også maksimale 
omregningskoefficienter fra druer til vin er fastsat. 
Dog har enkelte nationale bestemmelser mere eller mindre opblødt princippet om, 
at overskridelse af det maksimale hektarudbytte medfører forbud mod at anvende 
betegnelsen på hele høsten. Her er nogle eksempler: 
a) I flere medlemsstater (Tyskland, Spanien, Grækenland, Luxembourg, Italien 
og Portugal) er maksimumsudbyttet pr. hektar for nogle appellationer sat 
højt; grænserne er sandsynligvis fastsat uden skelen til udbyttet de 
foregående ti år, men med det formål at undgå overskridelser og hvad deraf 
følger. 
b) I nogle medlemsstater (Frankrig og Italien) kan maksimumsudbyttet for de 
enkelte appellationer årligt justeres opad (det er det hyppigste) eller nedad 
efter høstens særlige vilkår, bl.a. vejrforholdene. Maksimumsudbytterne 
overskrides alligevel regelmæssigt, idet vejret undertiden ukorrekt bruges 
som begrundelse for at udnævne året til en "undtagelse". 
20 
21 EFT L 84 af 27.3.1987, s. 59. 
Domstolens dom af 2.8.1993 i sagen C-289/91. 
34 
c) I nogle medlemsstater (Frankrig og Italien) kan maksimumsudbyttet pr. 
hektar hæves med en bestemt procent (20 eller 25%): 
• hvis høsten gør, at udbyttet for en vinavlsbedrift overstiger 
maksimum, men kun overskrider den med ovenstående procent, 
er det kun den overskydende del, der taber retten til 
appellationen, 
• hvis der derimod sker overskridelse ud over det maksimale 
hektarudbytte plus ovennævnte procent, afslås i teorien 
kvbd-anerkendelse for hele bedriftens høstudbytte. 
d) I de enkelte medlemsstater er der forskellige regler for lovlig anvendelse af 
de druer, der høstes for meget i forhold til udbyttegrænserne for kvbd: 
• i tre medlemsstater (Spanien, Grækenland og Portugal) skal 
enten den overskydende mængde eller eventuelt hele høsten 
deklasseres til bordvin; 
• i en enkelt medlemsstat (Frankrig) skal den overskydende 
produktion leveres til destillation, hvis den legale mængde skal 
bevare appellationen; 
• i en enkelt medlemsstat (Italien) er det sådan, at hvis en bedrifts 
udbytte ligger mellem maksimumsgrænsen og den grænse, der er 
forhøjet med ovenstående procent, kan den overskydende 
mængde deklasseres til bordvin, men kun op til en 
udbyttegrænse, der generelt gælder for de øvrige druesorter til 
bordvin. Al anden overskudsproduktion skal leveres til 
destillation, dersom man vil bevare retten til appellationen for 
den legale mængde vin; 
• endelig er det i de øvrige vinproducerende medlemsstater 
(Tyskland og Luxembourg) således, at overskydende mængder 
kan bruges til andre formål (fabrikation af vin tilsat alkohol, 
bestemt for destillation, vineddike, druesaft, mousserende vin 
m.v.) eller kan overføres som kvbd for det følgende år, dersom 
høsten her ligger under den tilladte grænse. 
e) Vinkooperativer og andre foretagender, der fremstiller kvbd, har nogle 
privilegier med hensyn til udbyttebegrænsningen, idet alle deres 
underleverandørers vindyrkningarealer, hvorfra druerne stammer, betragtes 
samlet, når hektarudbytte af kvbd opgøres for det pågældende kooperativ 
eller foretagende (vægtet middeludbytte); således kan nogle vinavleres høje 
udbytte udlignes med andres lave udbytte, hvilket betyder, at den 
kvantitative grænse for den enkelte vinavlerbedrift bliver ineffektiv. 
f) Endelig gælder det for flere distrikter i en enkelt medlemsstat (Tyskland), at 
vindyrkningsområder, der ikke er tilplantet eller som endnu ikke er fuldt 
produktive, kan indgå i beregningen af hektarudbytte af kvbd. 
Hertil kommer andre praktiske problemer af kontrolmæssig art som fx: 
a) De årlige høst- og produktionsanmeldelser er uegnede til styring og kontrol 
af kvbd. 
35 
b) Kbntroltjenesterne kender ikke vinmarkernes beskaffenhed hos den enkelte 
vinavler, hvilket må tilskrives, at begrebet vindyrkningsbedrift ikke er klart 
defineret, og at fortegnelsen over vihdyrkningsarealer, når den findes, er 
mangelfuld. 
c) Der er næsten total mangel på kontrol på stedet af de anmeldte områder. 
d) Der findes ingen fysisk kontrol af høstudbyttet fra de enkelte vinparceller 
hos avlerne; selv når der systematisk foretages en officiel vejning af druerne 
ved ankomsten til kooperativet, som det gøres i mange af medlemsstaternes 
vindistrikter, er dette ingen garanti for, at de leverede druer udelukkende og 
i deres helhed stammer fra vinparcellerne på bestemt avisbedrift. 
e) Der er for lidt personale til kontrollen i høstperioden. 
36 
4. KONTROL MED TILSÆTNING 
4.1 Fællesskabsrammen 
1. Tilsætning og begrænsning af den er behandlet i flere af Fællesskabets regelsæt. 
Grundreglerne for alle vine fremgår af forordning (EØF) nr. 822/87, artikel 18 til 
20, og for kvbd desuden af forordning (EØF) nr. 823/87, artikel 7 og 8. 
Detaljer omkring anmeldelse, udførelse og kontrol af tilsætningsprocesserne 
fremgår af Kommissionens forordning (EØF) nr. 2240/89 af 25. juli 198922. 
2. Regler for tildeling af støtte til anvendelse i vinfremstillingen af koncentreret 
druemost og rektificeret koncentreret druemost som tilsætning ved vinfremstilling 
gives i Kommissionens forordning (EØF) nr. 822/87, artikel 45, og (EØF) nr. 
2640/88 af 25. august 198823. Støtten skal udligne omkostningerne ved indkøb af 
de to typer tilsætninger (dvs. mellem sakkarose og de to former for koncentreret 
druemost) og ydes til brugere af den koncentrerede druemost i forhold til 
anvendte mængder. 
4.2 Bemærkninger 
1. Tilsætning af sakkarose (chaptalisering) eller koncentreret druemost ved 
vinfremstilling er udbredt i de fleste af Fællesskabets vinproducerende lande 
(Tyskland, Frankrig, Grækenland, Italien og Luxembourg). 
Oprindeligt var formålet at højne vinkvaliteten der, hvor dyrkningsvilkårene var 
ugunstige, således at den nåede op på et gennemsnit, der svarede til 
markedskravene. Det er en praksis, der ofte er helt nødvendig ved den nordlige 
grænse af vindyrkningszonen. 
Selv om tilsætning i forskrifterne omtales som en praksis, der fortsat bør høre til 
undtagelserne, er den dog udbredt i mange af Fællesskabets vindistrikter. Den 
almindelige udbredelse af tilsætning er på én og samme gang årsag til og følge af 
det høje hektarudbytte, der registreres i mange distrikter, og som giver betydeligt 
lavere, naturligt sukkerindhold i druerne. 
22 EFT L 215 af 26.7.1989, s. 16. 
23 EFT L 236 af 26.8.1988, s. 20. 
37 
I øvrigt har støtten til anvendelse af den koncentrerede druemost haft den 
følgevirkning, at tilsætning til vinene er blevet flittigere anvendt også i distrikter, 
hvor man ikke tidligere tyede til denne praksis. 
2. I Fællesskabets sydlige lande (Grækenland, Italien og Portugal) og i den sydlige 
del af Frankrig er chaptalisering forbudt, og her må der kun tilsættes koncentreret 
druemost eller rektificeret koncentreret druemost til de stille vine. Spanien er en 
undtagelse fra reglen, idet al kunstig forhøjelse af vinenes naturlige 
alkoholprocent, herunder chaptalisering eller tilsætning af nogen af de to former 
for koncentreret druemost, er forbudt. 
Til gengæld er chaptalisering i de nordlige vinlande (Tyskland, Luxembourg og 
Det Forenede Kongerige) og i det nordlige Frankrig næsten den eneste 
tilsætningsproces, der er accepteret og anvendt i rigeligt mål af vinavlerne under 
påberåbelse af historiske eller kulturelle traditioner. 
De tilladte, såkaldte omvendte tilsætningsmetoder (kølekoncentration) anvendes 
næsten ikke, fordi de reducerer vinens volumen. 
3. De fleste vinproducerende medlemslande har indført nationale regler for kontrol 
med tilsætningsprocesserne. 
Kontrollen foretages enten administrativt, fysisk eller analytisk. Den skal sikre, 
at: 
• processen er behørigt anmeldt og registreret i forvejen, 
• produktet efter tilsætningen opfylder minimumskravet for naturlig 
alkoholprocent, 
• tilsætningen ikke overskrider de fastsatte grænser, 
• kun tilladte tilsætningsprocesser anvendes, 
• processen kun gennemføres én gang under gæringen, 
• de særlige bestemmelser overholdes, når der anvendes støtteberettiget 
koncentreret druemost eller rektificeret koncentreret druemost. 
4. I Tyskland kontrolleres især kvbd af højeste kvalitet ("mit Prådikat"), for hvilke 
tilsætning er forbudt. Til gengæld er der ikke megen kontrol med de øvrige kvbd 
og bordvinene under chaptaliseringen. 
Det er konstateret, at der i mange tyske vindistrikter ikke er obligatorisk 
forhåndsanmeldelse af tilsætningen, og at der heller ikke er regelmæssig 
registrering af indkøb og forbrug af tilsætningssukker. De nationale myndigheder 
finder, at forhåndsan meldelse er til unødig gene for de erhvervsdrivende, og at 
den næppe er til gavn for kontroltjenesterne, fordi næsten alle vinfabrikanter 
foretager tilsætningen i perioden efter vinhøsten. Desuden tillader myndighederne, 
at tilsætningsprocesserne registreres efter den 15. december og ikke forlods, som 
reglerne siger. 
5. I Spanien er alle tilsætningsprocesser forbudt. Imidlertid er der ikke megen ad 
ftøc-kontrol til påvisning af eventuelle overtrædelser. Der udvises en vis tolerance 
fra kontrol tjenesternes side, når høsten på grund af ualmindelige klimaforhold 
kræver tilsætning. 
38 
6. I Frankrig, hvor begge metoder praktiseres afhængigt af distriktet, foretager tre 
kontroltjenester en stikprøvevis eller komplet fysisk kontrol under processen. I 
betragtning af det meget store antal yinfabrikanter, der bruger tilsætning, kan 
kontroltjenesterne dog kun nå at beskæftige sig med en forsvindende lille del af 
processerne. 
Pligten til forhåndsan meldelse og registrering af tilsætningsprocesserne synes at 
blive opfyldt af alle franske vinfremstillere. Dog har brancheorganisationerne i 
flere vindistrikter slået til lyd for en lempelse af reglerne for chaptalisering, hvor 
der fx kræves forhåndsanmeldelse ved hver enkelt sukkertilsætning og nedlægges 
forbud mod fraktioneret tilsætning. Mange fabrikanter har fulgt trop og foretager 
kun én samlet anmeldelse af tilsætning pr. år forud for den første proces. Med 
hensyn til fraktioneret tilsætning praktiseres den bredt i et af de franske distrikter. 
De nationale myndigheder er imod løsningen med én samlet tilsætningsanmeldelse 
om året i begyndelsen af sæsonen, men er derimod indstillet på en grundig 
undersøgelse af muligheden for at anvende fraktioneret tilsætning. Denne proces 
har nemlig ønologisk værdi, og der bør gives særlige regler for den. 
7. I Grækenland gennemfører to tjenester systematisk kontrol med selve 
tilsætningsprocessen. Processen må ikke finde sted, hvis der ikke er inspektører 
til stede. Der udtages systematisk prøver af den ubehandlede druemost, af den 
anvendte rektificerede eller ikke-rektificerede koncentrerede druemost og af den 
færdiggærede vin. Både forhåndsanmeldelse af tilsætningen og officielle 
analyserapporter for alle processerne er obligatoriske ved udbetaling af støtte til 
dem, der bruger den koncentrerede druemost. 
39 
1. 
8. I Italien har to tjenester til opgave at kontrollere selve tilsætningsprocessen, enten 
stikprøvevis eller målrettet. De nationale regler er i overensstemmelse med 
Fællesskabets. 
40 
5. VURDERING AF HØSTUDBYTTET 
5.1 Indledning 
I reformen af den fælles markedsordning for vin, som er under drøftelse i Rådet, 
tillægges styring af avisudbyttet stor betydning. En reduktion af hektarudbyttet er en af 
de påtænkte metoder, som også skal tilbyde kompensation for tabt fortjeneste pga. 
mindre produktion (afsnit A i fremtidige, regionale programmer for tilpasning af 
vindyrkningen). 
Tre kontrolbesøg er gennemført med det formål på stedet at afprøve en 
vurderingsmetode, der kan anvendes flere uger før høsten til at bedømme udbyttet for 
de enkelte parceller og hele distriktet. Forsøgene afvikledes i Beaujolais (Frankrig), i 
Dâo (Portugal) og i Piemonte (Italien). 
Distrikterne blev udvalgt til afprøvningen ud fra deres forskellige karakteristika 
(druesorter, appellationer, erfaring med udbyttevurdering, opdeling af vinmarkerne 
m.v.) og forskellige mængder af statistiske data til rådighed (fortegnelse over 
vindyrkningsarealer), således at man kom til at arbejde med distrikter, hvis problemer 
var forskellige i forhold til opgaven. 
5.2 Anvendte metoder til udbyttevurdering 
I henhold til de oplysninger, der forelå på daværende tidspunkt, er to metoder 
almindeligt anvendt til at vurdere høstudbytte. 
5.2.1 "Beaujolais-metoden" 
Den metode, der anvendes i Beaujolais til at bedømme høstudbyttet, hviler på 
udtagning af drueklaser fra parcellen. 
Vurderingen foretages med ekstrapolering på grundlag af prøvens vægt og antallet 
af klaser på hver vinstok. 
5.2.2 "Svejtser-metoden" 
Også denne metode, der er udviklet af det føderale center for landbrugsforskning 
i Changins (Nyons), hviler på prøveudtagning af klaser. 
Den består i at bestemme gennemsnittet af antal klaser for 5 grupper à 10 
vinstokke ved siden af hinanden samt antallet af druer på gennemsnitsklasen fra 
10 tilfældige vinstokke. 
41 
5.3 Bemærkninger 
Arbejdet med disse projekter har belyst en hel række af de vanskeligheder, der er 
forbundet med en sådan vurdering. 
Den største skyldes de altid uberegnelige klimaforhold, som kan influere kraftigt på alle 
prognoser, fx kan hagl fuldstændig ødelægge høsten fra en parcel mellem 
vurderingsdagen og høsten. Omvendt kan vurderingen blive for optimistisk, hvis den 
falder i en regnfuld periode, eller høstudbyttet kan blive større end beregnet, hvis det 
regner i høstperioden. 
Den faktiske produktion kan desuden ændres, hvis vinavleren beslutter ikke at høste 
alle parcellens klaser på én gang, men foretager en kvalitetssortering under plukningen. 
Men denne praksis er endnu ret sjælden. 
Valget af de parceller, der må anses for at være repræsentative for distriktet, er en 
meget vanskelig proces. Faktorer som beliggenhed, størrelse, dyrkningsmåde, pleje af 
vinstokkene, deres alder og vinavlerens kvalitetsbevidsthed må alle evalueres med 
omhu, således at man undgår at lægge for stor vægt på en af dem og dermed fortegne 
ekstrapolationen for hele distriktet. 
På dette niveau er feltinspektørernes erfaring og en effektiv fortegnelse over 
vindyrkningsarealerne af altafgørende betydning. Alligevel råder de færreste distrikter 
over et net af repræsentative parceller, der kan danne grundlag for en vurdering af 
distriktets eller blot en enkelt appellations udbytte. Det har vist sig at være vanskeligt at 
oprette sådanne net, især i de distrikter, hvor der er mange forskellige appellationer. 
Optælling af antal klaser pr. vinstok er ligeledes en kilde til fejl især for uerfarne 
vinavlere. De uensartede klaser giver forskellig optælling afhængigt af den, der tæller. 
Når man skal udtage én klase pr. stok, har man tendens til at vælge en velformet og 
veludviklet klase og dermed overvurdere parcellen. 
Svejtsermetoden har vist sig at være for omstændelig til rutinemæssig anvendelse, idet 
optælling af de enkelte bær er for tidskrævende. Til gengæld ser det ud til at være 
nødvendigt at optælle klaserne for et udsnit på 50 vinstokke for at tage højde for de 
forskelle, der findes på næsten alle vinmarker. Kravene til optælling og valg af klaser 
er de samme som for Beaujolais-metoden. 
42 
Tilvæksten i perioden mellem vurderingen og høsten udgør en yderligere 
usikkerhedsfaktor. Selv vurderinger, der finder sted tæt på høsten, bliver ikke meget 
bedre end de øvrige. 
Ofte er udvælgelse af parceller vanskelig pga. unøjagtigheder i de statistiske data. For 
eksempel var parceller ryddet i virkeligheden eller den reelle sammensætning af 
vinmarkerne en anden end anført. Desuden var statistikkerne sjældent ajour med 
antallet af udgåede vinstokke. 
Alt dette har gjort, at der er store afvigelser mellem de vurderinger, der blev foretaget 
under kontrolbesøgene, og de reelle høstudbytter. Hvis de tal, Kommissionen har 
modtaget for den virkelig høst, er pålidelige, ligger afvigelserne næsten konstant på 
20% eller mere (både over- og undervurderinger). 
5.4 Konklusioner 
Efter det arbejde, der er udført i det forløbne produktionsår, kan man drage følgende 
konklusioner: 
For den enkelte parcel har vurderingerne tendens til at give højere tal end det målte 
høstudbytte. Det kan anslås, at udbyttevurderingen for en homogen parcel har en 
fejlmargen på 10 til 30%. 
For den enkelte bedrift er vurderingen vanskelig, fordi den sjældent består af ens og 
homogene parceller. Inden vurdering af hele bedriften må først alle dyrkningsarealerne 
vurderes, og det er umuligt i praksis for de fleste bedrifter med flere parceller. 
Parcellerne er nemlig oftest meget forskellige med hensyn til orientering, vinstokkenes 
alder og sort, appellationer, terrænets hældning m.v. Unøjagtigheder i vurdering af de 
enkelte parceller gør en vurdering for hele bedriften endnu mere tilfældig. 
Vurderingen af hele distriktet er meget afhængig af, om de udvalgte parceller er 
repræsentative. 
På dette punkt er FFC i Ispra ved at udvikle en vurderingsmetode baseret på 
pollenspredning. Princippet hviler på pollentallet under blomstringen og en forudsigelse 
af høsten ved hjælp af en historisk påvist relation mellem mængden af pollen i 
blomstringsperioden og høstudbyttet. Pollenmængden under blomstringen er stærkt 
præget af vejrforholdene i denne periode og er desuden afhængig af supplerende 
faktorer som fx vinmarkernes overfladeareal og mængden af blomsterstande i flor. 
Antallet af blomsterstande kan blive stærkt reduceret af påvirkninger inden 
blomstringen som fx dårligt vejr eller parasitter (nattefrost, hagl, insektangreb m.v.) 
Også denne metode er behæftet med både økonomiske og tekniske problemer, som gør 
det vanskeligt at anvende den på hele Fællesskabet. 
Allerede på nuværende tidspunkt kan det konkluderes, at det synes yderst vanskeligt at 
administrere en økonomisk vurdering af tabt fortjeneste ved en frivillig reduktion af 
høstudbyttet, således som det fremgår af reformforslaget for den fælles markedsordning 
for vin. Hvis en sådan foranstaltning skal bibeholdes i den ny fælles markedsordning 
for vin, må man derfor forudsætte, at reduktionen må kunne kontrolleres; fx kunne 
man skride mere drastisk frem og kun give støtte ved total eliminering af parcellens 
43 
udbytte24 på grundlag af distriktets gennemsnitlige, historisk påviste høstudbytte (eller 
for den enkelte bedrift på grundlag af høstanmeldelserne). 
Dermed kunne man "nøjes" med at kontrollere, at der ikke finder høst sted på den eller 
de parceller, som vinavleren har forpligtet sig til ikke at dyrke. 
Det må dog erkendes, at denne foranstaltning er i konflikt med en landmands 
mentalitet, som forbyder ham at lade hånt om markens grøde. 
En anden ulempe ved denne alt-eller-intet metode finder vi hos de vinavlere, som af 
hensyn til vinkvaliteten allerede opererer med en (delvis) grønplukning for at højne 
koncentrationen i de klaser, de lader sidde på stokkene. De vil blive forment adgang til 
støtten, fordi der ikke er plukket rent; men størrelsen af den tabte støtte vil 
formodentlig nok alligevel være ubetydelig i forhold til prisen på den (kvalitets-)vin, de 
senere kan levere. 
En fordel ved denne fremgangsmåde er bevaring af en vegetation i vindistrikter, hvor 
der er en reel risiko for erosion - fx La Mancha. 
For fuldstændighedens skyld må det oplyses, at man påtænker mellemløsninger som fx 
vejning af grøn delhøst, begrænsning af antal klaser på vinstokkene osv. 
Selv sådanne metoder, som kan synes anvendelige i teorien, rejser igen problemet med 
den effektive kontrol, når de skal anvendes i praksis. 
Det drejer sig om at praktisere en total grøn høst, dvs. indhøstning på hele parcellen inden druerne 
bliver modne, således at de ikke kan bruges til ulovlig vinfremstilling. Med hensyn til kompensation 
for tabt produktion, som den påtænkes i det aktuelle reformforslag, vil denne foranstaltning næppe 
interessere andre vinavlere end dem, der producerer druer til lavprisbordvin, dvs. lige netop dem, 
der skaber den overskudsproduktion, man ønsker at undgå. 
44 

ISSN 0254-1459 
KOM(95) 368 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 03 
Katalognummer : CB-C0-95-393-DA-C 
ISBN 92-77-92095-5 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg