1.Indledning

1.1.Baggrund

Forordning (EU) nr. 606/2013 om gensidig anerkendelse af beskyttelsesforanstaltninger i civilretlige spørgsmål ("forordningen") supplerer direktiv 2011/99/EU om europæiske beskyttelsesordrer i straffesager ("direktivet"). De er begge en del af den samme lovgivningspakke. Forordningen blev vedtaget den 12. juni 2013 på baggrund af artikel 81, stk. 2, litra a), e) og f), i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.

Sammen med direktiv 2012/29/EU om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse (direktivet om ofres rettigheder) udgør direktivet og forordningen et sammenhængende sæt foranstaltninger. Dette styrker rettighederne og beskyttelsen for ofre og potentielle ofre for kriminalitet, når de rejser eller flytter til en anden medlemsstat.

Direktivet og forordningen har til formål at nå dette mål ved at skabe et retsgrundlag for, at de kompetente myndigheder i medlemsstaterne kan anerkende beskyttelsesordrer, der er udstedt i en anden medlemsstat. I henhold til denne retlige ramme skal alle medlemsstater anerkende og fuldbyrde både strafferetlige beskyttelsesordrer og civilbeskyttelsesforanstaltninger, der er udstedt i en anden medlemsstat.

Denne rapport indeholder en vurdering af forordningens anvendelse, jf. forordningens artikel 21. Kommissionen skal også forelægge Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg en rapport om forordningens anvendelse og om nødvendigt forslag til ændringer. Selv om rapporten skulle foreligge senest den 11. januar 2021, satte udbruddet af covid-19-pandemien i første halvdel af 2020 Kommissionen under et hidtil uset pres i forbindelse med håndtering af presserende covid-19‑relaterede sager. Dette har forsinket vurderingen og offentliggørelsen.

Forordningen supplerer direktivet for at sikre, at der ikke er noget juridisk smuthul i EU's ramme for gensidig anerkendelse af beskyttelsesforanstaltninger for ofre for kriminalitet. Denne rapport skal derfor læses sammen med rapporten om gennemførelsen af direktivet, som Kommissionen offentliggjorde den 11. maj 2020. Samlet set giver rapporterne et fuldstændigt billede af de minimumsregler, der gælder i hele EU for grænseoverskridende anerkendelse og fuldbyrdelse af beskyttelsesforanstaltninger fra de kompetente myndigheders side i medlemsstaterne.

1.2.Formål og de vigtigste elementer i forordningen

Forordningens formål er at sikre, at en fysisk person, som nyder godt af en beskyttelsesforanstaltning i én medlemsstat, fortsat nyder en tilsvarende beskyttelse, når vedkommende flytter eller rejser til en anden medlemsstat, Samtidig har forordningen til formål at beskytte retten til forsvar for den person, der forårsager fare.

Forordningen fastsætter derfor regler for gensidig anerkendelse af beskyttelsesforanstaltninger, der er truffet i medlemsstaterne. Disse regler gør det muligt for de kompetente myndigheder at sikre løbende beskyttelse i hele EU ved hjælp af en enkel og hurtig mekanisme.

Forordningen finder anvendelse på nationale beskyttelsesforanstaltninger i civilretlige spørgsmål, der er truffet som led i civile og administrative procedurer. Mere specifikt finder den anvendelse på foranstaltninger, der pålægger en person, der er til fare for en anden persons fysiske eller psykiske integritet, forpligtelser, der har til formål at beskytte denne anden person. Forordningen gælder for alle ofre. Den finder anvendelse på de tre mest almindelige typer af nationale beskyttelsesforanstaltninger:

·forbud mod eller regulering af ophold på det sted, hvor den beskyttede person bor, arbejder eller opholder sig, eller hvor den beskyttede person regelmæssigt er på besøg

·forbud mod eller regulering af enhver form for kontakt med den beskyttede person og

·forbud mod eller regulering af at komme tættere på den beskyttede person end en nærmere angivet afstand.

Beskyttelsesforanstaltningerne har hovedsagelig til formål at forhindre enhver form for:

·kønsbaseret vold

·vold i hjemmet eller