Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Grønbog - På vej mod en europæisk strategi for energiforsyningssikkerhed"

(2001/C 221/06)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 4. december 2000 under henvisning til EF-traktatens artikel 162 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Transport, Energi, Infrastruktur og Informationssamfundet, som udpegede Ulla Sirkeinen til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. maj 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 382. plenarforsamling af 30.-31. maj 2001, mødet den 30. maj 2001, følgende udtalelse med 112 stemmer for og 3 hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. Energi er for alle en nødvendig grundlæggende ressource. Det moderne samfund er meget følsomt, når det gælder adgang til energi og energiens pris. Relativt små forstyrrelser kan have alvorlige økonomiske, sociale og konkurrencemæssige konsekvenser. Produktion og anvendelse af energi kan desuden have stor indflydelse på miljø og sundhed.

1.2. EU's energipolitik har tre sideordnede målsætninger: Sikring af konkurrenceevnen, forsyningssikkerhed samt miljøbeskyttelse. Selv om markedssituationen og mange hertil knyttede forhold har ændret sig, er disse hovedmålsætninger fortsat yderst relevante.

1.3. Et frit energimarked i medlemsstaterne og ønsket om at skabe et indre marked for el og gas skaber nye betingelser for energipolitikkens gennemførelse(1).

1.3.1. Energiselskaberne kan ikke - som da der var tale om statslige monopoler - pålægges at gennemføre bestemte investeringer eller andre foranstaltninger efter de givne omstændigheder. I en konkurrencesituation kan man heller ikke lade forbrugerne betale regningen for hvad som helst.

1.3.2. Konkurrence fremmer generelt set en effektiv anvendelse af ressourcerne, og et frit el- og gasmarked indebærer lavere priser. Nogle frygter, at dette vil fjerne tilskyndelsen til at spare energi og udnytte energien effektivt, fordi der fokuseres på et hurtigt udbytte, mens langsigtede hensyn og konsekvenser må træde i baggrunden.

1.3.3. Et indre energimarked skaber i sig selv et større udbud, eftersom flere landes ressourcer - i det mindste teoretisk - gøres tilgængelige for alle. Dette kræver dog et indre marked, der også i realiteten er helt frit, og hvor der er mulighed for en velfungerende og afbalanceret handel hen over grænserne med tilstrækkelige overførselsforbindelser.

1.4. Verdensmarkedet for energi fungerer kun delvis som et frit marked. Oliemarkedet domineres af et kartel. På naturgasmarkedet er der få aktører, den dyre infrastruktur begrænser friheden, og prissætningen er stadig bundet til olien. For såvel olie- som gasressourcerne gælder, at en stor del findes i politisk ustabile regioner. El er et produkt, der ikke kan lagres, og som vanskeligt lader sig transportere over store afstande. Disse tekniske problemer begrænser elektricitetens egnethed som produkt på et frit marked.

1.5. Et friere marked stiller medlemsstaterne i en ny situation. Hvad skal man gøre for at få elselskaberne til at foretage de fornødne investeringer i energiproduktion og distribution på det rigtige tidspunkt og på en miljørigtig måde, så der ikke opstår en mangelsituation med besværlige følger. I f.eks. Californien er der opstået en alvorlig situation. Den måde, hvorpå man her har skabt et frit marked, har tydeligvis været forkert, idet man afregulerede prisen i produktionsleddet, samtidig med at forbrugerpriserne blev fastholdt å et kunstigt lavt niveau. Den egentlige årsag til elmanglen er dog, at delstaterne ikke har udbygget deres elproduktionskapacitet i mere end ti år, ligesom distributionsnettet ikke er blevet forbedret. Samtidig er efterspørgslen efter el steget kraftigt. Europa bør tage ved lære af denne situation.

1.6. Regeringernes opgave på et frit energimarked er at skabe en funktionel ramme, der sikrer såvel et velfungerende marked som opfyldelse af andre samfundsmæssige målsætninger. Statens - eller i visse lande delstaternes eller regionernes - ansvar omfatter:

- sikring af effektiv og lige konkurrence på markedet, således at også nye aktører sikres adgang,

- sikring af den offentlige service, herunder sikring af tilstrækkelig kapacitet under normale forhold,

- nødvendig beskatning,

- fremme af forskning og udvikling,

- forbindelser til andre lande og til EU, samt

- fremme af miljø- og forsyningssikkerheden på energiområdet, navnlig

- fremme af bredde i energiforsyningen,

- fremme af vedvarende energi,

- fremme af en effektiv produktion og udnyttelse af energi samt energibesparelser,

- sikring af tilstrækkelige strategiske lagre og reservekapacitet.

Medlemsstaterne har fortsat ret og pligt til selv at bestemme, hvilke energiformer de vil benytte.

1.7. Det har været EU's ansvar at skabe den nødvendige fælles funktionelle ramme i tilknytning til især artiklerne om konkurrence, det indre marked og forskningssamarbejde. De vigtigste områder er:

- reservelagre af olie og olieprodukter,

- mindsteniveauer for beskatning af olieprodukter,

- direktivet om det indre elmarked og overvågningen af dets gennemførelse,

- direktivet om det indre naturgasmarked og overvågningen af dets gennemførelse,

- regler for det indre energimarked i forbindelse med de nævnte direktiver,

- fælles foranstaltninger vedrørende øget anvendelse af vedvarende energi, f.eks. Altener-programmerne,

- fælles foranstaltninger vedrørende øget energieffektivitet, f.eks. Save-programmerne,

- fremme af internationalt samarbejde (Synergy-programmerne),

- forskningssamarbejde på energiområdet under rammeprogrammerne,

- fælles foranstaltninger på atomenergiområdet i overensstemmelse med Euratom-traktaten.

En stor del af EU's miljøbestemmelser vedrører direkte eller indirekte produktion og anvendelse af energi.

1.8. ØSU har i en række udtalelser støttet de nævnte energipolitiske målsætninger(2). Kun de centrale budskaber i de synspunkter, ØSU i forskellige forbindelse har givet udtryk for, skal gentages her. ØSU har støttet et frit marked for at underbygge konkurrenceevnen, men har dog krævet, at der tages hensyn til sociale konsekvenser m.v. Den offentlige service må sikres for at undgå udstødelse og sikre social samhørighed. Der kræves et højt miljøbeskyttelsesniveau i overensstemmelse med EU's miljøhandlingsprogrammer og princippet om en bæredygtig udvikling. ØSU har også slået til lyd for en kraftfuld indsats til fordel for vedvarende energi og en effektiv produktion og udnyttelse af energi.

2. Resumé af Kommissionens grønbog

2.1. Til grund for grønbogen ligger den erkendelse, at EU bliver stadig mere afhængigt af energi. Det er et uomgængeligt faktum, at EU er yderst afhængigt af energiforsyninger udefra. Hvor 50 % af energibehovet på nuværende tidspunkt dækkes af importeret energi, vil der med en uændret udvikling være tale om næsten 70 % i 2030, og det er navnlig importen af olie og gas, der vil stige.

2.2. Af det nuværende energiforbrug dækkes 41 % med olie, 22 % med naturgas, 16 % med fast brændsel (kul, brunkul, tørv), 15 % med atomkraft og 6 % med vedvarende energi. I 2030 vil hovedvægten med uændrede forudsætninger fortsat ligge på de fossile brændstoffer: olie vil stå for 38 %, naturgas for 29 %, fast brændsel for 19 %, atomkraft for 6 %(3) og vedvarende energi for 8 %.

2.3. EU kan ikke gøre sig fri af den stigende energiafhængighed uden en aktiv energipolitik. I Amsterdam-traktaten nævnes energisektoren imidlertid kun i præamblen. Ifølge grønbogen skal EU træffe en række konkrete tiltag som led i en efterspørgselspolitik, der kan danne modvægt til den tidligere udbudsorienterede politik.

2.4. I grønbogens analyse påvises det, at energistrategien netop bør rettes mod efterspørgslen under hensyntagen til Kyoto-forpligtelserne og forsyningssikkerheden. Formålet med at forbedre forsyningssikkerheden er ikke at øge EU's selvforsyningsgrad eller at reducere afhængigheden, men at mindske de risici, der kan være forbundet med afhængighed.

2.5. Grønbogen opridser hovedlinjerne i en langsigtet energistrategi, der bygger på følgende:

- EU skal gennemføre en række konkrete tiltag som led i en efterspørgselspolitik, der kan danne modvægt til den tidligere udbudsorienterede politik (hvilket navnlig skal ske gennem fremme af energibesparelser i bygninger og inden for transportsektoren),

- hvis EU skal kunne opfylde sine forpligtelser i Kyoto-protokollen, er der behov for foranstaltninger, der kan styre udviklingen i en anden retning,

- med beskatning kan man styre efterspørgslen i retning af energiformer, som er lettere at kontrollere og i højere grad tager hensyn til miljøet,

- udviklingen af nye og vedvarende energikilder er nøglen til forandring: Inden 2010 skal deres andel af energien fordobles fra 6 til 12 %, og andelen af elproduktionen skal øges fra 14 til 22 %,

- der er også behov for en nærmere undersøgelse af atomkraftens rolle på mellemlang sigt ud fra forskellige aspekter såsom affaldsforvaltning, global opvarmning, forsyningssikkerhed og bæredygtig udvikling,

- der må gøres en aktiv indsats for at sikre, at der forskes videre i teknologier til affaldsforvaltning og praktisk anvendelse af disse teknologier under optimale sikkerhedsmæssige forhold,

- den stigende import at kulbrinter øger behovet for fastlæggelse af nye rammer for strategiske lagre samt for en styrkelse og en diversificering af forsyningskanalerne.

2.6. Kommissionen fremlægger ikke en færdig strategi i grønbogen, men lægger op til debat om centrale spørgsmål for at fremme kvalificerede valg på energiområdet i EU.

3. Generelle bemærkninger

3.1. ØSU hilser Kommissionens udmærkede grønbog velkommen. De forskellige delanalyser viser, at EU's afhængighed af energi udefra er stor og voksende, og da prisudviklingen på olie og dermed også på gas atter har givet et fingerpeg om, hvilke negative konsekvenser afhængighed kan have, er det absolut begrundet at forsøge at skabe et helhedsbillede af den kommende udvikling. Man kan ikke se bort fra miljøaspektet og navnlig ikke bekæmpelsen af klimaændringerne, når man taler om energi, hvilket da heller ikke sker i denne forbindelse.

3.2. Ser man 30 år frem i tiden, vil situationen med en videreførelse af den nuværende politik være yderst problematisk. Afhængigheden af forsyninger udefra vil stige markant, og det samme gælder drivhusgasemissionerne. Der skulle ikke være grund til at betvivle rigtigheden af de antagelser eller beregninger, der fremlægges. Man bør tage det billede, der aftegner sig, alvorligt, og lade dette komme til udtryk i konkrete foranstaltninger på området.

3.3. Kommissionens undersøgelse er imidlertid stærkt EU-centreret. Spørgsmålet bør absolut også anskues ud fra en global synsvinkel. Mængden af fossile brændstoffer - som langt ind i fremtiden vil stå for hovedparten af verdens energiforsyning - er globalt set begrænset. Forbruget sker i dag langt overvejende i Nordamerika og Europa, men forbruget af brændsel stiger hurtigt andre steder, hvor levestandarden forbedres. Konkurrencen om energiressourcerne bliver større, risikoen for kriser vokser, og der tales allerede om fremtidige "energikrige". Kommissionen burde således være langt mere bekymret over den voksende afhængighed af forsyninger udefra, end den er.

3.4. Den periode, analysen omfatter, kunne også være længere. Visse grundlæggende aspekter på energiområdet ændres kun lidt i løbet af 30 år. Større ændringer, f.eks. i udbuddet af fossile brændstoffer, vil først vise sig på et senere tidspunkt, ligesom nye teknologiske løsninger først for alvor vil slå igennem på længere sigt. Det er indlysende, at perioden ikke kan forlænges med den nuværende analyses præcision. Visse grundlæggende faktorer, såsom reserverne af fossile brændstoffer og demografiske ændringer, kunne dog have været behandlet i et længere perspektiv. Ifølge visse vurderinger vil ny teknologi også først slå igennem på et senere tidspunkt.

3.5. Hvis man skal mindske forsyningsrisici m.v. er det vigtigt med en så alsidig og afbalanceret anvendelse af forskellige energityper og -former som muligt. Desuden bør man tilstræbe en optimal udnyttelse af alle energikilder, der kan være af interesse ud fra et økonomisk og miljømæssigt perspektiv. På denne baggrund forekommer den kraftige vækst i anvendelsen af naturgas og det store fald i atomkraftens andel, som Kommissionen forudser, problematisk. En sådan udvikling vil betydeligt øge såvel importafhængigheden som drivhusgasemissionerne.

3.6. Energiens betydning for samfundsøkonomien og de økonomiske konsekvenser af de energimæssige valg bør undersøges nøjere. Selv om udgifterne til energi i dag kun står for nogle få procent af nationalproduktet, påvirkes den økonomiske vækst og konkurrenceevnen hurtigt af højere energipriser. Stigningen i energiforbruget er nu mindre end den økonomiske vækst, men forbruget i EU er i gennemsnit 2 kWh pr. euro af nationalproduktet. Ændringer i olieprisen påvirker desuden direkte naturgas- og kulpriserne, og ændrede priser på primærenergi har en stor økonomisk multiplikatoreffekt. Endelig har forholdet mellem dollaren og euroen afgørende betydning, eftersom olieprisen indtil videre fastsættes i dollar. Man bør arbejde for, at euroen benyttes i forbindelse med energihandel.

3.7. Grønbogen lader et vigtigt spørgsmål ubesvaret: Vil de af Kommissionen skitserede aktioner - som hovedsagelig går på en mere effektiv energiudnyttelse og større anvendelse af vedvarende energikilder - kunne reducere afhængigheden af energi udefra og vende den nuværende tendens i retning af voksende drivhusgasemissioner i løbet af den pågældende periode, uden at det går ud over de økonomiske og beskæftigelsesmæssige målsætninger? Kommissionen fremlægger ingen beregninger i denne forbindelse.

3.8. For at tackle de store udfordringer, grønbogen lægger op til, må Kommissionen arbejde videre på at skabe en fælles, harmoniseret handlingsramme, der skal sikre borgernes velfærd og den økonomiske udvikling samt en sikker og prismæssigt rimelig energiforsyning til husholdningerne og industrien under hensyntagen til miljøet og princippet om bæredygtig udvikling. Udgangspunktet skal være medlemsstaternes ret til selv at træffe beslutning om deres energipolitik - og navnlig om, hvilken energiproduktion, de ønsker at satse på - samt de øvrige synspunkter, der kommer til udtryk i denne udtalelse. Ikke desto mindre kunne Kommissionen ligesom i 1973 og 1979 opstille nogle vejledende målsætninger, der kan fungere som udgangspunkt for medlemsstaterne, som så fastlægger deres egne energiplaner med en fælles opfyldelse af EU's målsætninger for øje.

3.9. I lyset af energiforsyningens globale karakter bør følgende spørgsmål føjes til de spørgsmål, Kommissionen stiller:

Andre industrilandes store energiforbrug og udviklingslandenes voksende energibehov skaber en kraftig stigning i anvendelsen af fossile brændstoffer. Hvilke foranstaltninger kan EU træffe for at støtte tredje landes indsats i retning af en bæredygtig energiudvikling? Bør man fremme spredning af teknologi og knowhow om vedvarende energikilder - navnlig solenergi - og energibesparelser til udviklingslandene?

4. Svar på Kommissionens spørgsmål

4.1. Kan EU acceptere en stigende afhængighed af eksterne energikilder, uden at det går ud over forsyningssikkerheden og den europæiske konkurrenceevne? Hvis der vedtages en politik med henblik på at regulere importen, hvilke energikilder skal den så omfatte? Skal der i den forbindelse anlægges en økonomisk tilgang med udgangspunkt i energiomkostningerne eller en geopolitisk tilgang med udgangspunkt i risikoen for manglende forsyninger?

4.1.1. For øjeblikket kan EU ikke undgå øget afhængighed af energi udefra, selvom det indebærer risici for forsyningssikkerheden og konkurrenceevnen. Man kan ikke undgå afhængighed, men man kan og bør reducere de farer, der er forbundet hermed.

4.1.2. Visse lande og regioner i EU er yderst sårbare - med en afhængighed af eksterne energikilder på mere end 50 %. Disse lande bør lægge særlig vægt på forsyningsspørgsmålet i deres energipolitik. Med navnlig disse lande og regioner for øje bør man undersøge, hvilke fælles EU-foranstaltninger, der kan modvirke sårbarhed. Der bør tages særligt hensyn til de problemer, der gør sig gældende i EU's perifere områder.

4.1.3. Med den nuværende markedssituation er det næppe muligt at skabe en egentlig rammepolitik for import af ét eller flere brændstoffer. Derimod bør virksomhedernes mulighed for at handle frit og på grundlag af gensidige aftaler tages op i alle relevante bi- og multilaterale kontakter mellem EU og omverdenen. Samarbejdet mellem producentlandene og EU bør styrkes, så de rette handelsmæssige betingelser kan skabes. Det centrale mål bør være at få et så velfungerende og frit marked som muligt for alle energityper, og at WTO's regler også overholdes på energiområdet.

4.2. Kræver det stadig mere integrerede indre marked inden for EU, hvor de beslutninger, medlemsstaterne træffer, også får betydning for de øvrige medlemsstater, at der fastlægges en sammenhængende og koordineret politik på EU-plan? Hvilke elementer skal der i givet fald indgå i en sådan politik, og hvilken rolle skal konkurrencereglerne spille?

4.2.1. Det indre marked for energi bør så vidt muligt være baseret på de fælles regler - herunder konkurrencereglerne - for det indre marked. Eftersom en del af energiområdet har karakter af forsyningspligtydelser og er baseret på transport- og distributionsnet er der dog et vist behov for særlige bestemmelser.

4.2.2. Ved behandlingen af spørgsmålet om EU's fælles energipolitik bør der tages hensyn til følgende aspekter:

- Hvor er der behov for en EU-indsats og hvilke foranstaltninger på dette niveau giver større effekt end en national indsats (subsidiaritet)?

- Hvilke områder og foranstaltninger falder uden for EU's nuværende kompetenceområde?

- Er der behov for en særlig politik for at sikre balancen mellem de tre søjler i energipolitikken (konkurrenceevne, forsyningssikkerhed og miljø)?

4.2.3. ØSU's syn på de nationale regeringers og EU's ansvar for energipolitikken er behandlet i punkt 1.6 og 1.7. En EU-indsats er under alle omstændigheder nødvendig for at sikre et velfungerende og effektivt indre energimarked og for at varetage interesser udadtil, ikke mindst over for producentlandene og WTO.

4.2.4. EU's energipolitik bør i højere grad kobles sammen med EU's øvrige politikområder, såsom klima-, forsknings- og landbrugspolitikken.

4.3. Er afgifterne og statsstøtten på energiområdet med til at forringe EU's konkurrenceevne? Når det ikke lykkedes at harmonisere de indirekte skatter, ville det så ikke være mere hensigtsmæssigt at fokusere på en samordning af energiafgifterne, navnlig af hensyn til de energi- og miljømæssige målsætninger?

4.3.1. Energiafgifter og statsstøtte bruges ofte som styringsredskaber for at opnå alment accepterede målsætninger om beskyttelse af miljøet, større anvendelse af vedvarende energi osv. For at støtten og afgifterne ikke skal skævvride konkurrencen mellem EU-landene, tilstræber man en harmonisering. Hvis energiafgifterne kun harmoniseres i EU, vil den fortsat svække konkurrenceevnen over for andre lande, ikke mindst OECD-lande.

4.3.2. Energiafgifter kan, hvis de bruges rigtigt, styre valget i retning af mere miljøvenlige alternativer, hvilket dog forudsætter, at sådanne alternativer eksisterer. Dette svarer til tanken om at internalisere de forskellige energitypers eksterne omkostninger i energiprisen, men det er vanskeligt at beregne de eksterne omkostninger, og de varierer stærkt fra situation til situation. Det kan være en god idé at indføre en CO2-afgift på elproduktion for at nedbringe emissionerne af kuldioxid, men hvis det indre marked skal fungere, kræves der en helt harmoniseret tilgang.

4.3.3. Beskatning af energiforbruget medfører i det mindste på lang sigt energibesparelser. Skatter på forbrug har dog også andre konsekvenser. De svækker industriens konkurrenceevne, hvis de ikke samtidig omfatter andre lande, og de mindsker husholdningernes efterspørgsel, hvilket svækker den økonomiske vækst. Når man indfører energiafgifter, skal disse virkninger tages i betragtning, og der skal så vidt muligt kompenseres for dem.

4.3.4. For at skabe miljøforbedringer bør i hvert fald eventuelle indtægter fra energiafgifter bruges til at støtte miljøforbedrende projekter.

4.3.5. Energiafgifter bør altid have et miljøsigte, men man bør samtidig undgå energiafgifternes negative konsekvenser af f.eks. konkurrencemæssig og social karakter. Afgiftsforslagene fra 1992 og 1997 opfylder ikke fuldt ud disse krav. Kommissionen bør undersøge, hvordan de i praksis kan realiseres.

4.3.6. Ofte er det muligt og også samfundsøkonomisk mere hensigtsmæssigt at reducere drivhusgasemissionerne med frivillige aftaler end med afgifter. Rigtigt udformede aftaler er også i mange tilfælde en bedre løsning, hvis man vil nå de opstillede mål.

4.4. Hvis der skal indgås forsynings- og investeringsaftaler som et led i en løbende dialog med producentlandene, hvad skal disse aftaler så indeholde? Hvordan kan der i betragtning af den store vægt, der bør lægges på et partnerskab med Rusland, sikres den fornødne kvantitative og pris- og investeringsmæssige stabilitet?

4.4.1. EU bør arbejde på at skabe normale, velfungerende handels- og investeringsvilkår i producentlandene ved f.eks. at støtte udviklingen af energimarkedets struktur og de handelsmæssige rammer. For at sikre energiforsyningen kunne EU med fordel overveje at etablere strategiske partnerskaber og et langsigtet samarbejde med visse producentlande.

4.4.2. Energisamarbejdet mellem EU og Rusland bør fremmes, og Rusland bør opmuntres til at tiltræde Det Europæiske Energicharter.

4.4.3. Handel med energi bør foregå i euro.

4.5. Skal de reservelagre, der allerede findes på olieområdet forøges, og skal der etableres lignende lagre for andre energiformer, f.eks. gas eller kul? Kunne lagrene eventuelt forvaltes på EU-plan, og hvad skulle formålet i så fald være, og hvordan skulle det foregå? Skal der gives adgang til dyrere ressourcer, hvis der er fare for, at der opstår fysisk knaphed på energiprodukter?

4.5.1. Sikring af kulforsyningen med reservelagre er ikke nødvendig i alle EU-lande og slet ikke på EU-niveau, eftersom der produceres kul i EU og Kommissionen foreslår, at man opretholder produktionen på det fornødne forsyningssikkerhedsniveau.

4.5.2. Medlemsstaterne bør sikre sig mod det forsyningssikkerhedsproblem, der opstår som følge af den øgede anvendelse af naturgas. Man bør undersøge mulighederne for at indføre fælles målsætninger for lagring. Man bør her tage et passende system for reservelagre for enten gas eller erstatningsbrændsel ind i overvejelserne. Der kan formentlig ikke skabes en helt sammenhængende model pga. naturgassens forskellige anvendelsesformer, anvendelsesmængder og kilder samt varierende geologiske forhold og brændselsalternativer m.v.

4.5.3. EU bør optræde som én part i Det Internationale Energiagentur.

4.6. Hvordan kan der etableres et større og mere velfungerende energitransportnet i EU og i de tilstødende lande, som både sikrer, at det indre marked fungerer tilfredsstillende, og at der tilvejebringes de fornødne forsyninger?

4.6.1. Forbedring, opbygning og anvendelse af transportnettene skal i første række være markedsbaseret, dvs. tage udgangspunkt i de virksomheder, der opererer på markedet og deres egenfinansiering. Kommissionen bør effektivt gennemføre sin plan vedrørende forbedring af forsyningsnettet. Der bør hurtigt udarbejdes regler for adgang til og anvendelse af nettet.

4.6.2. Investeringer i de tilstødende lande og andre vigtige områder bør om nødvendigt fremmes med særlig EU-finansiering eller lån fra Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling (EBRD) og Den Europæiske Investeringsbank (EIB). Balkan-området er i denne forbindelse vigtigt.

4.6.3. Under behandlingen af mulighederne for at udbygge naturgasnettet nævnes ikke det nordlige alternativ, selvom det som supplement indebærer adskillige fordele og vil være i tråd med EU's politik for den nordlige dimension. Hensigten med den nordlige dimension - som med Østersø-samarbejdet i øvrigt - er at udjævne forskelle i levestandard, fremme den økonomiske vækst og udvikle det multilaterale samarbejde for at skabe en harmonisk udvikling i regionen. Hovedvægten i samarbejdet inden for den nordlige dimension ligger på miljø og energi. Regionen har betydelige - og en række forskellige - energiressourcer.

4.7. Udviklingen af visse former for vedvarende energi kræver en betydelig indsats i form af forskning og teknologisk udvikling, investeringsstøtte og driftstilskud. Vil det ikke være rimeligt, at de sektorer, der tidligere har fået massiv støtte, og som i dag er meget rentable (gas, olie og kernekraft), bidrager til finansieringen af denne støtte?

4.7.1. Det forventes ikke af andre sektorer, at de betaler FTU-støtte tilbage. Der er desuden meget stor variation fra land til land og fra virksomhed til virksomhed mht. støtteniveauer, modtagere og den nuværende rentabilitet, hvorfor det vil være næsten umuligt at skabe et retfærdigt system.

4.7.2. Via beskatningen og den måde, den udvikles på, samt med visse støttemodeller (garantipriser og købepligt), bidrager handelen med de traditionelle energiformer allerede i et vist omfang til finansieringen af den vedvarende energi.

4.7.3. En udnyttelse af den vedvarende energis potentiale kræver støtteforanstaltninger. Der bør hurtigst muligt skabes fælles rammer for nationale støtteforanstaltninger, som giver virksomhederne samme vilkår og ikke modvirker udviklingen af det indre marked(4).

4.8. Hvad kan der gøres inden for EU for at løse affaldsproblemerne, øge sikkerheden på atomkraftområdet og fremskynde forskningen i fremtidens reaktorer, herunder fusionsreaktoren, i betragtning af at atomenergien er blandt de emner, der indgår i debatten i forbindelse med bekæmpelse af klimaændringer og skabelse af større uafhængighed på energiområdet?

4.8.1. ØSU har i sine generelle bemærkninger lagt vægt på behovet for at udvikle og holde alle muligheder åbne på energiområdet. Dette gælder også atomkraft og kul.

4.8.2. Problemet med atomkraft er, at den har ringe politisk opbakning i en række medlemsstater, hvorfor der er behov for en helt åben oplysningsindsats om spørgsmål i tilknytning til atomkraft.

4.8.3. EU har en nuklear sikkerhed på allerhøjeste niveau, og reaktorsikkerheden udvikles hele tiden. Der eksisterer tekniske løsninger vedrørende opbevaring og definitiv deponering af radioaktivt affald, som blot kræver beslutninger på politisk niveau. Forskning i udviklingen af alternative tekniske løsninger bør også udvikles. Anvendelse af atomkraft og forvaltning af anvendt atombrændsel henhører under medlemsstaterne og deres kompetence. EU kan støtte medlemsstaternes forskningsindsats og udveksling af information på området. I forbindelse med udvidelsen bør EU sikre, at den nukleare sikkerhed ligger på et højt niveau i de kommende medlemsstater. Man bør også fremme overførsel af EU's højtudviklede knowhow til mindre udviklede lande med atomkraft.

4.8.4. Elproduktion på atomkraftværker er ikke forbundet med drivhusgasemissioner. Kommissionen konstaterer, at EU's atomkraftproduktion, der står for 35 % af den anvendte el, giver en emissionsbesparelse, der svarer til 75 mio. færre biler på vejene. Atomkraft indebærer heller ingen øget afhængighed af eksterne kilder. Da hovedparten af omkostningerne til atomkraft er kapitalomkostninger, er atomkraftens prisudvikling yderst stabil og forudsigelig.

4.8.5. Det er medlemsstaterne, der bestemmer, om de vil have atomkraft, og en fri beslutningsret må fortsat respekteres. Spørgsmålet er imidlertid, hvordan EU fremover skal kunne tage ansvaret for energiforsyning, rimelige priser og håndteringen af udfordringerne i forbindelse med klimaændringerne, uden at atomkraften i det mindste opretholder sin nuværende andel af elproduktionen. Atomkraft underbygger også den brintøkonomi, der måske vil udvikles i fremtiden, og som forudsætter en sikker forsyning af enten el eller naturgas.

4.8.6. Forskning i atomkraft, herunder især fusionskraft, i form af et bredt internationalt samarbejde skal fortsat have støtte via EU's forskningsrammeprogrammer. En indsats er vigtig både for at kunne udvikle fremtidens teknologi og for at opretholde det fornødne kompetenceniveau.

4.9. Hvilke politiske tiltag kan der træffes, for at EU kan opfylde sine forpligtelser i henhold til Kyoto-protokollen? Hvilke foranstaltninger kan der iværksættes for at spare mest muligt på energien med henblik på at mindske afhængigheden af den eksterne energi og nedsætte CO2-udslippet?

4.9.1. EU bør målbevidst fortsætte indsatsen vedrørende bekæmpelse af klimaændringerne på grundlag af Kyoto-protokollen.

4.9.2. Kommissionen og medlemsstaternes regeringer udarbejder handlingsprogrammer, og nogle medlemsstater har allerede offentliggjort deres. Byrden er fordelt mellem medlemsstaterne, som således har ansvaret for gennemførelsen. Sektorspecifikke aktioner på EU-niveau vil blot vanskeliggøre en ansvarlig og omkostningseffektiv indsats.

4.9.3. Kommissionen har fremlagt et handlingsprogram for energieffektivitet, som der tages særskilt stilling til med henblik på at skabe grundlag for en indsats. For så vidt angår effektivisering af energiproduktion og -udnyttelse er der særdeles gode muligheder for at udvikle og indføre ny teknologi. Princippet bør være, at der produceres så meget som muligt af så lidt som muligt.

4.9.4. Hvor stort er energisparepotentialet egentlig, når der samtidig skal tages hensyn til den økonomiske vækst og den sociale samhørighed?

4.10. Hvis der skal iværksættes et ambitiøst program, hvor målet er, at biobrændstoffer og andre former for erstatningsbrændsel, heriblandt brint, skal udgøre 20 % af det samlede brændstofforbrug i 2020, skal det så ske i nationalt regi, eller kræver det en samordning af afgifterne, distributionsvilkårene og perspektiverne for landbrugsproduktionen?

4.10.1. Et fælles EU-program til harmonisering af støtteforanstaltninger m.v. kan virke fremmende for udvikling og ibrugtagning af biobrændstoffer i trafikken og sikre, at spørgsmålet får den nødvendige opmærksomhed i den fælles landbrugspolitik. Hovedansvaret skal dog ligge hos medlemsstaterne.

4.11. Skal der også fremover tilskyndes til energibesparelser i bygninger (40 % af energiforbruget), bl.a. gennem skattemæssige begunstigelser, i forbindelse med opførelse og renovering af offentlige ejendomme og private boliger, eller bør der vedtages en lovgivning på området, ligesom det er sket for store fyringsanlæg?

4.11.1. Energibesparelser i bygninger bør nok i første række henhøre under medlemsstaterne, eftersom forholdene er så forskellige. Byggenormer er sandsynligvis et udmærket styringsredskab, men ensartede byggenormer i hele EU kan næppe komme på tale.

4.11.2. Det bør dog undersøges, hvad EU kan gøre for at sætte skub i medlemsstaternes indsats med hensyn til f.eks. standardisering og forbrugsnormer. ØSU vil behandle dette emne nærmere i sin udtalelse om det kommende direktivforslag.

4.12. Hvis der skal foretages energibesparelser i transportsektoren (32 % af energiforbruget), kræver det, at der rettes op på den ubalance, der giver sig udslag i, at en stigende mængde gods transporteres ad landevejen i stedet for med tog. Bør denne ubalance anses for at være uundgåelig, eller skal der træffes foranstaltninger til at ændre situationen, uanset hvor upopulært det måtte være, bl.a. for at mindske trafikken i byerne? Hvordan kan liberaliseringen forenes med de infrastrukturinvesteringer, der er nødvendige for at undgå flaskehalse, og med en kombination af forskellige transportformer?

4.12.1. ØSU afventer offentliggørelsen af den bebudede hvidbog om trafikpolitik, som indeholder Kommissionens forslag til energibesparelser i trafikken, og fremlægger sine synspunkter vedrørende dette spørgsmål i en særskilt udtalelse.

4.12.2. Der er behov for en effektivisering af jernbanetrafikken gennem en - velovervejet - liberalisering.

4.12.3. Trafikken i byerne er klart et nationalt - hvis ikke et lokalt - anliggende. EU kunne spille en rolle med hensyn til oplysning og udvikling.

4.13. Hvordan kan der udvikles mere ensartede visioner, og hvordan kan de offentlige myndigheder og operatørerne anspores til at tænke og handle mere langsigtet med henblik på at udvikle et bæredygtigt forsyningssystem på energiområdet? Hvordan baner man vej for fremtidens energipolitik?

4.13.1. FTU-aktiviteterne og det sjette FTU-rammeprogram indtager her en central placering.

4.13.2. Når det gælder energiforsyning, bør ingen muligheder lades ude af betragtning i udviklingsarbejdet.

4.13.3. Der bør findes frem til relevante former for samarbejde med de nationale myndigheder.

5. Konklusioner

5.1. ØSU hilser Kommissionens udmærkede grønbog velkommen. Den viser, at udviklingen over de kommende 30 år med en videreførelse af den nuværende politik er yderst tvivlsom for så vidt angår sikringen af energiforsyningen i et udvidet EU og emissionerne af kuldioxid.

5.2. Kommissionens bør dog anlægge en mere global tilgang. Mængden af fossile brændstoffer på globalt plan er meget begrænset, og industrilandene og i stadig større omfang også udviklingslandene konkurrerer om at adgangen til dem. Risikoen i forbindelse med ekstern afhængighed bliver således større. Den periode, analysen omfatter, kunne også være længere, eftersom ændringer i energiforsyningen sker langsomt, og problemerne først for alvor vil vise sig i anden halvdel af dette århundrede.

5.3. Det vigtigste i forbindelse med mindskelse af forsyningsrisici m.v. er en så alsidig og afbalanceret anvendelse af forskellige energityper og -former som muligt.

5.4. Grønbogen lader et vigtigt spørgsmål ubesvaret: Vil de af Kommissionen skitserede aktioner - som hovedsagelig går på en mere effektiv energiudnyttelse og større anvendelse af vedvarende energikilder - kunne reducere afhængigheden af energi udefra og vende tendensen i retning af voksende drivhusgasemissioner i løbet af den pågældende periode, uden at det går ud over de økonomiske og beskæftigelsesmæssige målsætninger?

5.5. For at tackle de alvorlige udfordringer må Kommissionen arbejde videre på at skabe en fælles handlingsramme og opstille vejledende målsætninger for hele EU. Udgangspunktet skal være medlemsstaternes ret til selv at træffe beslutning om deres energipolitik - og navnlig om, hvilken energiproduktion, de vil satse på.

5.6. Følgende spørgsmål bør efter ØSU's mening føjes til de spørgsmål, Kommissionen stiller: Hvilke foranstaltninger kan EU træffe for at støtte tredjelandes indsats for at opnå en bæredygtig udvikling?

5.7. ØSU's vigtigste svar på de spørgsmål, Kommissionen stiller, er følgende:

5.7.1. EU kan ikke undgå øget afhængighed af energi udefra, men man kan og bør reducere de farer, der er forbundet hermed.

5.7.2. I sine eksterne forbindelse bør EU sigte mod energihandel på frie vilkår og på grundlag af gensidige aftaler. Der bør udvikles langsigtede kontakter til producentlandene.

5.7.3. Subsidiariteten skal respekteres i energipolitikken. En EU-indsats er nødvendig for at sikre et velfungerende og effektivt indre energimarked samt for at varetage interesser udadtil, ikke mindst over for producentlandene og WTO.

5.7.4. Energiafgifter bør altid have et klart miljøsigte, men man bør samtidig undgå energiafgifternes negative - f.eks. konkurrencemæssige og sociale - konsekvenser.

5.7.5. Sikring af kulforsyningen ved hjælp af reservelagre er ikke nødvendig i alle EU-lande. Medlemsstaterne bør ud fra deres egne forudsætninger sikre forsyningen i forlængelse af den øgede naturgasanvendelse. Forudsætningerne for at indføre fælles oplagringsmålsætninger bør undersøges.

5.7.6. Forbedringen, opbygningen og anvendelsen af transportnettene skal i første række være markedsbaseret. EU bør støtte en forbedring af forsyningsnettet og fastsætte fælles regler. Investeringer i de tilstødende lande og andre vigtige områder, herunder det nordlige Rusland, bør om nødvendigt fremmes med særlig EU-finansiering til fremme af netinvesteringer.

5.7.7. Udnyttelsen af potentialet i den vedvarende energi kræver støtteforanstaltninger, som der hurtigst muligt bør fastsættes fælles regler for. De traditionelle energiformer bidrager allerede nu til finansieringen, som dog ikke er baseret på objektive kriterier eller modeller.

5.7.8. Atomkraft er forbundet med visse problemer, men har også klare fordele. Medlemsstaterne træffer selv beslutning om, hvorvidt de vil anvende atomkraft. Spørgsmålet er dog, hvordan EU fremover skal kunne tage ansvaret for energiforsyning, rimelige priser og håndteringen af udfordringerne i forbindelse med klimaændringerne, uden at atomkraften i det mindste opretholder sin nuværende andel af elproduktionen.

5.7.9. For så vidt angår effektivisering af energiproduktion og -udnyttelse er der særdeles gode muligheder for at udvikle og indføre ny teknologi.

5.7.10. Hvad angår trafikområdet afventer ØSU Kommissionens hvidbog, inden der tages stilling.

5.7.11. Byggenormer er et vigtigt styringsredskab, men ensartede byggenormer i hele EU kan dog næppe komme på tale på grund af forskellige klimaforhold m.v. ØSU vil behandle dette emne nærmere i sin udtalelse om det kommende direktivforslag.

5.7.12. Forsknings- og udviklingsarbejdet, herunder ikke mindst det 6. rammeprogram, spiller en central rolle for fremtidens energivalg og skabelsen af en bæredygtig udvikling.

Bruxelles, den 30. maj 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Forslag til Europa-Parlamentets og Rådet direktiv om ændring af direktiv 96/92/EF og 98/30/EF om fælles regler for det indre marked for henholdsvis elektricitet og naturgas (KOM(2001) 125 endelig).

(2) Initiativudtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg af 14. september 1994 om "EF's energipolitik" (EFT C 393 af 31.12.1994). Udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg om grønbogen "Mod en energipolitik i Den Europæiske Union" (EFT C 256 af 2.10.1995).

(3) Såfremt medlemsstaterne eller EU ikke gør noget for at erstatte i hvert fald de nuværende værker, når de er udtjente.

(4) Se Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet" (EFT C 367 af 20.12.2000).