Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Forbindelserne mellem Den Europæiske Union og landene i Latinamerika og Vestindien"

(2002/C 94/10)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 28. februar og 1. marts 2001 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Eksterne Forbindelser, som udpegede J. Ignacio Gafo Fernández til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 28. januar 2002.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 388. plenarforsamling den 20.-21. februar 2002, mødet den 21. februar 2002, følgende udtalelse med 92 stemmer for, 2 imod og ingen hverken for eller imod.

1. Indledning: Historisk baggrund

1.1. Forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Latinamerika og Vestindien blev grundlagt med oprettelsen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab i 1957. Oprindeligt var der tale om bilaterale, overvejende økonomiske forbindelser, der fokuserede på handelen med de enkelte lande i Latinamerika og Vestindien, taget hver for sig. Den første tid var præget af temmelig mange vanskeligheder.

1.2. Fra 1970 til begyndelsen af 1990'erne brugte Det Europæiske Fællesskab sine kræfter på at tilpasse sig tre udvidelser, som fordoblede antallet af medlemsstater og medførte meget betydelige kulturelle og økonomiske forskelle. EF-institutionerne, som oprindeligt var beregnet på få og meget mere homogene lande, begyndte at komme under pres. De to energikriser i 1973 og 1979 nødvendiggjorde desuden en radikal omstilling af den europæiske industri, og den høje arbejdsløshed var et problem, der skulle løses med en meget solidarisk socialsikringsordning, som ikke var skabt til så højt et arbejdsløshedsniveau. I disse år vendte Europa således blikket mere indad end udad.

1.3. Der var dog visse tegn på en begyndende forandring. Det første var undertegnelsen af Lomé-konventionerne med landene i Afrika, Vestindien og Stillehavet. Dermed skabtes der en solidaritetsmekanisme med hovedvægten på økonomien og med et socialt aspekt i svøb. De enkelte EF-medlemsstater begyndte ligeledes at etablere handels- og samarbejdsmekanismer med mange lande i Latinamerika og Vestindien, hvilket styrkede Europas - dog stadig ukoordinerede - tilstedeværelse i regionen. På denne baggrund begyndte Det Europæiske Fællesskab at udvikle en strategi for forbindelserne med Latinamerika og Vestindien, som byggede på tre aspekter: udviklingssamarbejde, som den vigtigste del, tildeling af visse handelsfordele gennem Det Generelle Præferencesystem og en vis harmonisering på subregionalt plan af disse tiltag. Fra 1984 og frem etableredes der efterhånden regelmæssige institutionelle forbindelser med landene i Mellemamerika, den såkaldte San José-dialog, og fra 1990 med den såkaldte Rio-gruppe efter "Rom-erklæringen". Det Europæiske Fællesskab begyndte at betragte Latinamerika og Vestindien som en potentiel økonomisk og politisk partner i en globaliseret verden.

1.4. I Latinamerika og Vestindien var økonomien i 1970'erne baseret på en selvforsyningspolitik med importsubstitutioner. Det fremmede en udvikling, hvor Europa blev betragtet som en nær slægtning, historisk set, men som meget fjern, når det kom til økonomi og politik. Efter 1970'erne fulgte det såkaldte "spildte tiår", 1980'erne, hvor den tidligere førte makroøkonomiske politik led nederlag, samtidig med at renten steg kraftigt. Da den offentlige udlandsgæld desuden var meget stor i forhold til eksportindtægterne i regionen, blev resultatet et stop for de internationale betalinger, hvilket spærrede for nye offentlige eller private investeringer i regionen. Mange latinamerikanske og vestindiske lande var samtidig fanget i en ond cirkel af autoritære regeringer og civile opstande - i mange tilfælde spirede også guerillabevægelser frem. Resultatet var, at den demokratiske sameksistens brød sammen, og at det blev umuligt at indlede en samfundsdialog, som kunne ændre situationen.

1.5. Fra begyndelsen af 1990'erne ændredes situationen imidlertid radikalt. For det første skabte Portugals og Spaniens indtrædelse i EU i 1986 større politisk opmærksomhed om Latinamerika og Vestindien. For det andet åbnede undertegnelsen af Asunción-traktaten, der indebar oprettelse af Det Sydamerikanske Fællesmarked (Mercosur), nye perspektiver for etablering af regionale integrationsmekanismer, som indirekte kunne puste nyt liv i allerede (i hvert fald på papiret) eksisterende grupperinger af samme art såsom Andespagten og Det Mellemamerikanske Fællesmarked. For det tredje betød Argentinas vellykkede konvertibilitetsplan sammen med Chiles tidligere liberaliseringseksperiment, at hovedvægten nu lagdes på makroøkonomisk stabilitet og åbning for privat initiativ på økonomiske nøgleområder, der hidtil havde været forbeholdt den offentlige sektor. Denne nye økonomiske orientering åbnede vigtige nicher for europæiske virksomheder, især fordi den strenge makroøkonomiske politik og den økonomiske liberalisering fik en afsmittende virkning på hele regionen. For det fjerde satte den demokratiske konsolidering eller simpelt hen demokratiets tilbagevenden i mange lande og fredsaftaler med flere guerillabevægelser en stopper for årtiers latente opstande og borgerkrige. Da Latinamerika og Vestindien først havde fundet sig selv, var betingelserne til stede for en åbning mod verden udenfor.

1.6. Som følge af denne udvikling og gensidige tilnærmelse kunne man i juni 1999 i Rio de Janeiro afholde det første topmøde mellem stats- og regeringscheferne for de latinamerikanske lande, de vestindiske stater og EU. På topmødet vedtoges en sluterklæring om indgåelse af partnerskab mellem de to regioner og en handlingsplan for dets realisering. Handlingsplanen skal tages op igen på det 2. topmøde i Madrid under det spanske EU-formandskab i første halvdel af 2002. De centrale elementer i partnerskabet er følgende:

i) en mere intensiv politisk dialog,

ii) solide økonomiske og finansielle forbindelser, baseret på en omfattende og afbalanceret liberalisering af handel og kapitalstrømme,

iii) et dynamisk samarbejde inden for nøglesektorer, især på det uddannelsesmæssige, sociale og kulturelle område og inden for videnskabelig og teknologisk udvikling.

1.7. Rio-topmødets succes skyldtes ikke mindst, at det civile samfund var inddraget i forløbet. ØSU havde taget initiativ til et møde i Rio de Janeiro mellem repræsentanter for civilsamfundet i Europa, Latinamerika og Vestindien - samtidig med topmødet. Det betød, at civilsamfundets synspunkter og bekymringer blev hørt på stats- og regeringschefernes topmøde og behørigt afspejlet i sluterklæringen. ØSU's initiativudtalelse om "Forbindelserne mellem Den Europæiske Union, Latinamerika og Vestindien: Den socioøkonomiske dialog mellem de to regioner" spillede en vigtig rolle som grundlag for debatterne på dette forum for civilsamfundet.

1.8. Senere - i Tuusula under det finske EU-formandskab - konkretiseredes handlingsplanen i 11 prioriterede opgaver, som allerede i årene forinden havde været overvejet. Det udløste udbetalinger på 1,092 mia. EUR i perioden 1995-1999. Der er ikke offentliggjort nogen detaljeret beskrivelse af handlingsplanens opfølgning - i Kommissionens meddelelse om opfølgningen af topmødet i Rio(1) står der intet om det. Det nævnes kun, at der er nedsat en biregional gruppe på højt embedsmandsplan, og at der skal afholdes ministerielle drøftelser. To ministermøder er allerede blevet afholdt, i februar 2000 i Vilamoura og i marts 2001 i Santiago de Chile. De oplysninger herom, man har kunnet få fat i, viser en vis træghed med hensyn til gennemførelse af Rio-handlingsplanens mål om udbygning af forbindelserne - især i lyset af Santiago-erklæringerne.

1.9. I førnævnte meddelelse udpegede Kommissionen tre prioriterede indsatsområder som forberedelse til topmødet i Madrid:

- fremme og sikring af menneskerettigheder,

- fremme af informationssamfundet,

- mindskelse af de sociale skævheder.

For hvert område er det hensigten at finde frem til vigtige konklusioner, som så skal drøftes på topmødet i Spanien i 2002.

1.9.1. I forbindelse med det første mål fastlægger Kommissionens meddelelse en række prioriterede områder, bl.a. sociale, økonomiske og politiske rettigheder, og stiller forslag om etablering af et EU-latinamerikansk/vestindisk debatforum til at tage vare derpå.

1.9.2. I forbindelse med det andet indsatsområde, informationssamfundet, foreslås oprettelse af et EU-program, @LIS(2), der udelukkende henvender sig til lande i Latinamerika (men ikke til de lande, der har undertegnet Cotonou-aftalen). Programmet har tre mål:

- at fremme dialogen mellem regeringer, institutioner, den private sektor og brugerne,

- at øge sammenkoblingskapaciteten for forskningssamfund i Europa Latinamerika og Vestindien,

- at iværksætte applikationer afledt af demonstrationsprogrammer inden for lokal forvaltning, fjernundervisning, uddannelse og kulturel mangfoldighed, folkesundhed og social integration.

Programmet er for nyligt blevet godkendt af Kommissionen og har fået tildelt 63 mio. EUR.

1.9.3. EU's indsats for at mindske de sociale skævheder går to veje:

i) Gennem initiativet for stærkt gældstyngede fattige lande (HIPC), som prøver at koordinere kreditorlandenes eftergivelse af den høje udlandsgæld, som tynger disse lande og helt lukker af for deres udviklingsmuligheder.

ii) Gennem et EU-latinamerikansk/vestindisk "socialt initiativ", der samler sig om at ajourføre og effektivisere samarbejdstiltag med henblik på udveksling af erfaringer og eksempler på forbilledlig praksis med hensyn til mindskelse af sociale skævheder og ydelse af bistand til de mest sårbare befolkningsgrupper.

1.10. Desuden bekræfter den beslutning, der blev truffet i begyndelsen af 2001 i forbindelse med "Everything but Arms"-aftalen, at EU mener det alvorligt, når det taler om at åbne grænserne yderligere for de mindst udviklede lande. Dette skridt er imidlertid helt utilstrækkeligt. Det ville have haft større virkning at åbne grænserne for forarbejdede landbrugsprodukter. For øvrigt har det vist sig, at mindre end 80 % af udviklingslandenes handelsfordele i form af toldfri import af uforarbejdede landbrugsprodukter er blevet udnyttet i de seneste år (jf. tallene fra OECD og WTO). Dette relativerer EBA-aftalen noget. Grunden til den manglende udnyttelse af eksportmulighederne til EU er først og fremmest EU's strenge og stigende krav til fødevaresikkerheden. Ikke desto mindre har EU i forbindelse med WTO-forhandlingerne taget konkrete skridt til at forbedre udviklingslandenes forhandlingsposition i WTO. Den private sektors investeringer i Latinamerika er i øjeblikket mange gange større end den offentlige støtte.

1.11. For at komplettere denne gennemgang af den historiske baggrund for forbindelserne mellem EU og Latinamerika/Vestindien må fem aktuelle emner inddrages: 1) den seneste politiske og økonomiske udvikling i de latinamerikanske og vestindiske lande, 2) den aktuelle fase i initiativet til fordel for de amerikanske stater og dets centrale element, Det Amerikanske Frihandelsområde (FTAA), 3) den dertil knyttede Nordamerikanske Frihandelsaftale (NAFTA), 4) Latinamerikas forbindelser med Asien og Stillehavslandene (APEC) og 5) udsigten til genlancering af WTO's ministerkonference samt Latinamerikas og Vestindiens fælles rolle i den forbindelse.

1.12. De latinamerikanske landes interne situation må betragtes som kritisk - og det gælder også de regionale integrationsbevægelser. Efter en lang periode med konsolidering af demokratiet og voksende samarbejde mellem landene har den økonomiske krise i Asien i 1997 - som siden spredte sig til store dele af verden - undermineret mange af fremskridtene. I nogle lande er populister kommet til regeringsmagten, i andre har der været afholdt valg i et meget usikkert politisk og socialt klima. Man har oplevet en heldigvis kortvarig væbnet konflikt mellem to nabolande, generelt voksende sociale spændinger og en blokering af udsigterne til at få stoppet de interne væbnede kampe i visse lande. Desuden står mange lande med en meget tyngende udlandsgæld, som ødelægger deres muligheder for at komme økonomisk på fode, eller som påtvinger dem meget strenge tilpasningsprogrammer. Hertil kommer situationen i Mellemamerika, som har været særlig hårdt ramt af en række naturkatastrofer, der har sat regionens økonomiske udvikling ti år tilbage. Dette afspejles i den regionale integration, i Mercosurs enorme vanskeligheder, i den mellemamerikanske integrations langsomme tempo og i manglen på fremdrift i Andes-regionens integration. Kun de vestindiske lande synes at have undgået en forværring af situation i de seneste år - selvom fattigdomsniveauet fortsat er højt. Man kan derfor sige, at de latinamerikanske og vestindiske lande står ved en afgørende korsvej i deres historie, hvor EU kan spille en vigtig rolle ved at lede dem i positiv retning mod demokrati, vækst og sociale forbedringer - en vej de selv slog ind på i 1990'erne.

1.13. Udviklingen af de panamerikanske forbindelser, hvis vigtigste eksponent er "Initiativet til fordel for de amerikanske stater", som blev lanceret i 1994 af præsident Bill Clinton, har i de seneste måneder under den nye præsident, George Bush, fået et nyt skub fremad. Topmødet i Quebec i marts 2001 er et konkret eksempel herpå. Initiativets vigtigste resultat er utvivlsomt forslaget til Det Amerikanske Frihandelsområde (FTAA), som ifølge Quebec-erklæringen skal træde i kraft senest i 2006. Det skal fremhæves, at der er sket betragtelige fremskridt i det tekniske arbejde siden topmødet i Miami i 1994. Selvom der fra politisk hold stadig - især i Brasilien - er en del frygt for, at en panamerikansk aftale vil svække bestræbelserne på subregional integration, er der ingen tvivl om, at mødet i Montreal har været en vigtig politisk saltvandsindsprøjtning - ligesom USA-kongressens vedtagelse for nylig af den såkaldte "fast-track-metode", der betoner præsidentens udøvende magt. Initiativet til fordel for de amerikanske stater har en klar politisk og handelsmæssig karakter. Sociale aspekter indgår kun meget perifert.

1.14. Forskellige latinamerikanske lande (Ecuador, El Salvador og Panamá, som har brugt dollaren siden landets uafhængighed i det 20. århundredes begyndelse) vedtog for nylig at anvende dollaren som møntfod, og da den samtidig indtil for få uger siden var referencevalutaen i Argentinas fastkurspolitik ("currency board"), har den fået en dominerende rolle i de økonomiske forbindelser, som er langt større end dens vægt i handels- og investeringssammenhæng. Det betyder også, at de lande, som indfører den, giver afkald på at føre en uafhængig monetær politik.

1.15. Erfaringerne med Den Nordamerikanske Frihandelsaftale (NAFTA) kan give et vist fingerpeg om et kommende amerikansk frihandelsområdes (FTAA) konsekvenser for regionens forbindelser med Den Europæiske Union. På trods af alle planlagte overgangsperioder og sikringsforanstaltninger medførte NAFTA's ikrafttræden i 1994 en øjeblikkelig omlægning af samhandelen, der berørte EU's eksport til Mexico (som blev erstattet af direkte import fra tredjelande eller via USA og Canada) og - i langsommere tempo, men ubønhørligt - EU's eksport til USA og Canada. Den erstattedes af den voksende produktion fra de såkaldte "empresas maquiladores" i Mexico, dvs. (udenlandsk ejede) montagefabrikker med en stor arbejdsstyrke. Situationen er dog nu blevet genoprettet med undertegnelsen af frihandelsaftalen med Mexico, som trådte i kraft i 2000.

1.16. Inden krisen i 1997 var mange lande langs den amerikanske stillehavskyst fascineret af udviklingsmodellen i flere asiatiske lande. Dens tiltrækningskraft blev dog kraftigt svækket af den traumatiske krise i 1997, som afslørede modellens økonomiske svagheder, kombineret med en total mangel på social hensyntagen i vestlig forstand. Det kan ikke udelukkes, at de økonomiske forbindelser med de relevante dele af Asien og Stillehavsområdet genoptages på mellemlang sigt, men det bliver ikke med de samme fremtidsperspektiver som før 1997.

1.17. Det negative forløb af WTO's ministerkonference i Seattle i 1999 gav sig udslag i åbent oprør fra to sider: dels fra lande, som målt i rigdom kan betegnes som små og mellemstore, og som ikke var indstillet på at acceptere påtvungne tidsplaner og liberaliseringsforanstaltninger, som det var tilfældet på ministerkonferencen i Marrakech, dels fra det civile samfund, som - dog ikke helt uden korporative interesser - begyndte at stille krav til de politiske ledere om at tage større hensyn til samfundets rimelige forlangender og om større gennemsigtighed i forhandlingsprocessen.

1.18. Der er ingen tvivl om, at civilsamfundet i Latinamerika og Vestindien i øjeblikket mangler et organisatorisk grundlag, som garanterer dets rolle i det demokratiske samfund og sikrer dets effektivitet. EU kan hjælpe med en sådan konsolidering. EU's strategi efter Rio indeholder retningslinjer, der går i denne retning, så man kan håbe, at civilsamfundet i disse regioner vil få en meget mere aktiv rolle i nær fremtid. Til grund for regeringernes holdning ligger to centrale ønsker: at undgå en udvanding af de komparative fordele, som mange lande har af GSP- og GSP-narkotikaordningen, og at lancere en global forhandlingsrunde, som inddrager alle sektorer, især landbruget. I nogle tilfælde - igen gælder dette især Brasilien - er man bekymret for, at en multilateral handelsliberaliseringsstrategi kan virke hæmmende for den igangværende integrationsproces. Regeringerne har ingen klar officiel holdning til de sociale og miljømæssige aspekter i forbindelse med handelsliberaliseringen, men der er en vis frygt for, at disse aspekter vil kunne udnyttes til at sikre uforholdsmæssig stor beskyttelse af de mest avancerede landes markeder.

1.19. Dette kapitel om den historiske baggrund for forbindelserne mellem EU og Latinamerika/Vestindien kan resumeres således:

1.19.1. Latinamerika og Vestindien befinder sig i en kritisk fase i deres politiske, økonomiske og sociale udvikling, hvor de er nødt til på ny at bekræfte deres kamp for de demokratiske værdier og imod fattigdom og social udstødelse, finde løsninger, som kan kombinere modellerne for subregional integration, for panamerikansk samhandelsintegration og for handel og partnerskab med EU, og indpasse alle disse modeller i den ramme, WTO har udstukket for den multilaterale liberalisering af samhandelen.

1.19.2. Den Europæiske Union må på sin side bekræfte, at den tillægger Latinamerika og Vestindien stor betydning og prioritet i sin globale strategi, og afsætte ressourcer, der svarer til denne betydning. EU skal etablere et reelt partnerskab med en vigtig økonomisk og handelsmæssig dimension, men på et fundament af sociale og kulturelle værdier, og integrere partnerskabet i en bredere ramme: kontakten med den transatlantiske dialog eller med den multilaterale handelsliberalisering.

1.19.3. Vi må i EU, Latinamerika og Vestindien forstå, at et strategisk bånd imellem os, som mangedobler vores muligheder og mindsker vores sårbarhed, giver begge parter mulighed for at styrke deres særlige rolle i den nye økonomiske verdensorden. Sammen vil vi være stærkere og mindre sårbare.

2. Nøgleelementer i partnerskabet mellem Den Europæiske Union og landene i Latinamerika og Vestindien

2.1. Partnerskabet bør være det styrende princip for forbindelserne mellem de to regioner. Det skal omfatte begreber som nærhed til borgerne, synlighed og almenhedens accept. Med dette som udgangspunkt bør partnerskabet bygge på følgende principper:

2.2. Ligeværdighed og respekt for de enkelte landes og regioners særlige vilkår. Dog bør det ikke i forhandlingerne kræves, at begge parter giver fuldstændig tilsvarende indrømmelser.

2.3. Bæredygtig udvikling med forventning om konkrete resultater på mellemlang og lang sigt.

2.4. Større ambitioner end en simpel sammenlægning af produktivt potentiale eller åbning af markeder, idet der lægges vægt på at styrke erhvervslivets konkurrenceevne i begge regioner.

2.5. Inddragelse af det organiserede civilsamfund for at knytte borgerne tættere til dette fællesprojekt. Menneskerettigheder samt økonomiske, sociale, kulturelle og politiske rettigheder for minoriteter, især de oprindelige indbyggere, ligger begge sider dybt på sinde. Efter århundreders udstødelse er tiden nu inde til forsoning, integration og velstand for alle.

2.6. Partnerskabet skal gensidigt styrke begge regioners potentiale på verdensplan og bidrage til en ny global balance, som kulturelt og socialt set er mere retfærdig, og som tager større hensyn til forskellige samfundsmodeller.

2.7. Målet skal være oprettelsen af et ægte europæisk og latinamerikansk fællesskab af nationer, hvor forskellene mellem de enkelte regioner og lande anerkendes. Et demokratisk og socialt retfærdigt fællesskab med en effektiv økonomi, der omfatter områder som migration og kultur, og hvor det civile samfund spiller en afgørende rolle.

3. Hovedlinjerne i EU's strategi for forbindelserne med Latinamerika og Vestindien

3.1. Generelle aspekter

3.1.1. Det er først og fremmest vigtigt at have en veldefineret langtidsstrategi med en konkret handlings- og tidsplan, så man undgår den fornemmelse af midlertidighed, som har præget disse forbindelser i de seneste år.

3.1.2. Strategien bør bygge på overvejelserne i den såkaldte Rio-handlingsplan, der blev bekræftet i Tuusula under det finske EU-formandskab, men den skal udvides til andre områder i så stor udstrækning som muligt.

3.1.3. Den bør støtte sig til subregionale strategier, som i hvert enkelt tilfælde skal tilpasses de forskellige muligheder, EU tilbyder inden for politik, handel og samarbejde.

3.1.4. Den bør til stadighed tage hensyn til behovet for en bæredygtig udvikling i begge regioner på grundlag af en afbalanceret samhandel og en voksende overførsel af moderne, miljøvenlig teknologi på socialt og økonomisk acceptable vilkår.

3.1.5. Den bør lade regionen få del i EU's essentielle værdier og især bygge på den europæiske samfundsmodel, som kombinerer det frie marked med social dialog og inddragelse af borgerne gennem civilsamfundet, og som går langt videre end ordinære frihandelsaftaler.

3.1.6. EU's strategi skal støtte forsøgene med subregional integration i Latinamerika efter europæisk forbillede, for så vidt som de går videre end den rent handelsmæssige udvikling, som først og fremmest tilgodeses i traktaten om det amerikanske frihandelsområde (FTTA).

3.1.6.bis Strategien skal indebære en styrkelse af den institutionelle struktur og af statens og den offentlige forvaltnings drifts- og kontrolmekanismer på alle niveauer, og der skal sikres de fornødne budgetmidler, så den kan spille den grundlæggende rolle, der tilkommer den i denne proces.

3.1.7. EU's institutioner og organer bør spille hver deres særlige rolle i opbygningen af dette partnerskab. Det er således Det Økonomiske og Sociale Udvalgs opgave at bidrage med sine erfaringer til oprettelse eller styrkelse af forskellige organer af lignende art, såsom Mercosurs rådgivende forum, der allerede eksisterer eller overvejes oprettet på subregionalt niveau og inden for de enkelte lande i Latinamerika og Vestindien. Det er absolut nødvendigt, at de økonomiske interesseorganisationer og arbejdsmarkedets parter i såvel EU som Latinamerika inddrages aktivt i udformningen af denne strategi.

3.1.8. Det bør undersøges, om der er grundlag for at oprette et særligt organ til at varetage opfølgningen af disse forbindelser og eventuelt fastlægge konkrete foranstaltninger inden for denne ramme.

3.2. Forbindelserne med Mexico

3.2.1. På det økonomiske plan bør hovedlinjerne i EU's strategi helt klart være at udnytte de muligheder, frihandelsaftalen giver, fuldt ud og tilpasse aftalen, så den afspejler dels de forandringer, der måtte udspringe af de forskellige handelsaftaler, Mexico er i gang med at forhandle med Mellemamerika som helhed, dels de forandringer, som undertegnelsen af FTAA-aftalen kan medføre for den nordamerikanske frihandelsaftale (NAFTA).

3.2.2. På det sociale og arbejdsmarkedsmæssige plan kan EU naturligvis hjælpe med at etablere en ny ramme for dialog mellem arbejdstagere og arbejdsgivere, som er tilpasset de interne og internationale forandringer, landet har stået overfor i de seneste år.

3.2.3. Hvad angår civilsamfundet som helhed, skal der findes en fremgangsmåde, der passer til den mexikanske virkelighed, hvor der både er en stor marginaliseret befolkning og problemer med integration af forskellige minoriteter. EU har også en del problemer af denne type og kan derfor få gavn af erfaringerne med løsningen af dem i Mexico.

3.3. Forbindelserne med Mellemamerika og Vestindien

3.3.1. På det økonomiske plan bør samarbejdet, der hidtil har lagt hovedvægten på mikroprojekter, nu koncentreres om regionale strategier, fastlagt i samråd med de socioøkonomiske aktører, der fremmer økonomisk og miljømæssigt bæredygtige erhvervsaktiviteter, styrker de økonomiske og handelsmæssige forbindelser mellem de forskellige lande og støtter eksterne regionale initiativer som f.eks. Puebla-Panama-planen.

3.3.2. På det sociale plan må man støtte og styrke opbygningen af erhvervs- og fagorganisationerne, så de kan bistå deres regeringer med socioøkonomisk vejledning, der skal sikre, at ILO's grundlæggende konventioner inkorporeres fuldstændigt i lovgivningen, og at de overholdes. Ved at indlede en social dialog kan interesseorganisationerne desuden tjene som bindeled i samfund, der i årtier har lidt under et voldeligt klima - det gælder især Mellemamerika.

3.3.3. På samme måde skal andre aktører i disse landes civilsamfund mobiliseres, så de kan være med til at styrke det demokratiske klima og respekten for borgernes grundlæggende rettigheder samt sikre, at disse lande for at komme den store fattigdom og udstødelse til livs slår ind på en stabil kurs mod vækst og omfordeling af velstand.

3.4. Forbindelserne med Andesfællesskabet

3.4.1. På det økonomiske plan er der først og fremmest behov for at sikre makroøkonomisk stabilitet og konsolidering af det frie marked med tiltag, der styrer uden om populistiske økonomiske løsninger for at undgå en gentagelse af 1970'ernes mislykkede eksperimenter. Dette kræver en styrkelse af institutionerne i den offentlige forvaltning, så deres arbejdsgang bliver mere gennemsigtig.

3.4.2. På det sociale plan skal arbejdstagernes og arbejdsgivernes organisationer, hvoraf mange hviler på en solid tradition, støttes og moderniseres for at undgå enhver form for vold imod lederne og deres familier og for at undgå, at der opstår et slags skindemokrati i modstrid med ILO's grundlæggende konventioner. Dette ville forhindre befæstelsen af en ægte social dialog. EU bør sætte alle lovlige midler ind på at få stoppet denne vold og på at sikre fuld respekt for de internationale konventioner på området.

3.4.3. Civilsamfundets situation i de fem lande, regionen består af, er meget forskellig, men det er indlysende, at regionens fremtid kun kan sikres, hvis der sættes en stopper for den væbnede vold, nedbrydningen af de traditionelle former for inddragelse af borgerne eller simpelt hen den fuldstændige mangel på organisering. De alvorlige problemer, som er fortsat i mere end 30 år, og som forhindrer fremgang i regionen som helhed, kan kun løses gennem organisering af borgerne.

3.5. Forbindelserne med Mercosur og Chile

3.5.1. På det økonomiske plan er det i en globaliseret verden naturligvis umuligt at fremme regional integration uden koordinering af de basale økonomiske parametre. Den mest hastende opgave er derfor at støtte konsolideringen af Mercosur, både hvad angår de eksterne toldaspekter og opbygningen af det indre marked og udformningen af en ny ramme for koordinering af makroøkonomiske politikker, der kan absorbere de asymmetriske chok, der er registreret de seneste tre år. Det kræver også, at der sættes kræfter ind på at give Mercosur en bredere institutionel basis. Det er samtidig af vital betydning, at der tilvejebringes de juridiske og administrative betingelser for at fastholde den nødvendige strøm af nye direkte erhvervsinvesteringer fra udlandet.

3.5.2. På det sociale plan er der indlysende behov for at knytte erhvervs- og samfundslivets aktører til den komplekse proces mod økonomisk konvergens. Her kan europæiske virksomheder i regionen fungere som spydspids for etablering af et klima med social dialog. Samtidig har Mercosurs rådgivende forum på regionalt niveau samt arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationerne på nationalt niveau en afgørende rolle at spille med henblik på at sikre en vellykket konsolidering af Mercosur.

3.5.3. Hvad civilsamfundet angår, må det konstateres, at idéen om Mercosur kom fra de ledende politiske kredse og blev accepteret af arbejdsmarkedets parter, men den er ikke blevet formidlet godt nok videre til borgerne. Det er vigtigt, ligesom det skete i Europa i 1970'erne, at overføre begejstringen for en fælles fremtid til borgerne i de forskellige lande, og det kan kun gøres med held gennem samfundets bærende organisationer.

4. Det europæiske, latinamerikanske og vestindiske civilsamfunds rolle i denne proces

4.1. Det står klart, at den historiske baggrund for forbindelserne mellem EU og Latinamerika/Vestindien overvejende har været af politisk karakter. Trods de utvivlsomme fordele for samfundet som helhed, er borgerne ikke blevet tilstrækkeligt informeret herom, og de har derfor ikke deltaget i den indsats, processen kræver, ligesom de ikke har kunnet fremlægge deres syn på sagen gennem deres repræsentative organisationer. Da der på mange områder mangler globale statistikker, er det svært at identificere og analysere følgerne for disse lande af EU's aktioner.

4.2. Det Økonomiske og Sociale Udvalg støttede derfor aktivt gennemførelsen af et møde i Rio de Janeiro mellem repræsentanter for civilsamfundet i dagene inden topmødet i samme by i 1999. Det er hensigten at afholde et lignende møde den 17.-19. april 2002, nogle uger før det 2. topmøde i Madrid i maj 2002.

4.3. Dette 2. møde mellem civilsamfundets repræsentanter kræver en række forberedende tiltag, som skal sikre, at debatterne på mødet og de konklusioner, der fremlægges på stats- og regeringschefernes topmøde, afspejler borgerflertallets synspunkter og prioriteter, og især at de indeholder en arbejdsplan for fremtiden, som sikrer, at møderne ikke kun afholdes lejlighedsvist, men følger den handlingsplan, der er knyttet til denne meddelelse.

4.3.bis Hensigten er at gøre sådanne møder før stats- og regeringschefernes topmøder til en fast institution med en dagsorden, der både indeholder de punkter, som civilsamfundet mener bør prioriteres, og de emner af social og økonomisk karakter, der skal drøftes på stats- og regeringschefernes topmøde.

4.4. ØSU mener derfor, at de forberedende tiltag, som beskrives senere, skal omfatte oplysning, samarbejde med økonomiske og sociale råd og lignende institutioner og forberedelse af tematiske debatoplæg, der følger dagsordenen for stats- og regeringschefernes topmøde i Madrid.

4.5. Som anført i det foregående er information og aktiv deltagelse af civilsamfundet gennem de økonomiske og sociale interesseorganisationer som helhed et afgørende element i den proces, der skal styrke demokratiet, sikre fred blandt borgerne og økonomisk fremgang. Uden hjælp fra civilsamfundet og uden en ordentlig social dialog er det udelukket, at fremskridt inden for økonomisk og handelsmæssig integration kan vare ved og bæres oppe af de enkelte landes eget potentiale.

4.6. Gennem årtier har Europa arbejdet på at skabe det, der kendes som "den europæiske samfundsmodel". Den bygger på velfærd og solidaritet, markedsøkonomi kombineret med et højt niveau for social sikring og social dialog, tjenester af almen interesse og et subsidiaritetsbegreb, der skal forstås som den mest effektive kompetencefordeling mellem forvaltninger på alle niveauer samt en fordeling mellem stat og privatsektor, der også skal sikre størst mulig effektivitet.

4.7. Det er netop på dette punkt, disse relationers bæredygtighed, at EU's erfaringer, konkret udmøntet i "den europæiske samfundsmodel", kan berige debatten. Landene i Latinamerika og Vestindien kan på deres side tilbyde EU deres vitalitet og fantasirigdom i vanskelige situationer, deres multietniske og multikulturelle rigdom og deres evne til at integrere disse værdier i et ungt samfund med ambitioner om fremskridt og retfærdighed.

5. Foreløbige idéer til forberedelse af erklæringen fra det 2. møde mellem repræsentanter for civilsamfundet i EU, Latinamerika og Vestindien

Høringen i Santiago de Chile med repræsentanter for Latinamerika og Vestindien gav lejlighed til at udpege en række emner, der skal indgå i den kommende erklæring fra civilsamfundets 2. møde. Det drejer sig om følgende:

5.1. Organisationer, der repræsenterer civilsamfundet, er et centralt element i den demokratiske og sociale konsolidering i begge regioner, og de skal inddrages aktivt og effektivt i de politiske forhandlinger.

5.2. Latinamerikas og Vestindiens økonomiske sårbarhed kræver metoder, som sikrer fortsat økonomisk vækst og en mere ligelig fordeling af den skabte velstand, så fattigdommens og den sociale udstødelses uacceptabelt høje niveau sænkes.

5.3. Den sociale dialog og den bredere civile dialog skal styrkes som et centralt element i et mere retfærdigt og solidarisk samfund.

5.4. De latinamerikanske og vestindiske lande skal frit kunne vælge den model for international økonomisk integration, som passer bedst til deres konkrete interesser, og det skal være muligt at indgå "asymmetriske" aftaler, som ikke kræver samme gensidige indrømmelser, men som tager hensyn til disse landes større økonomiske og sociale sårbarhed.

5.5. Det er vigtigt, at EU og landene i Latinamerika og Vestindien udvikler aktive politikker for migration, grunduddannelse og lederuddannelse, at der indføres modeller for bæredygtig udvikling, og at teknologioverførslen udvides og forbedres.

5.6. Der skal findes midler til at styrke alle former for organisering af det civile samfund, uden at antaste deres handlefrihed, og der skal oprettes fora for dialog på nationalt niveau, som senere kan udvides til regionalt og internationalt niveau.

5.7. På grundlag af den nationale og regionale dialog skal der tilskyndes til oprettelse af økonomiske og sociale råd eller lignende institutioner, som kan formalisere og institutionalisere dialogen og sikre, at den inddrages effektivt i lovgivnings- og beslutningsprocesser, der har konsekvenser for det civile samfund.

6. De vigtigste tiltag til forberedelse af det 2. møde mellem repræsentanter for civilsamfundet i EU, Latinamerika og Vestindien

6.1. Oplysning: Udarbejdelse af en særlig webside med links til alle de civilsamfundsorganisationer, som var til stede i Rio de Janeiro, og åben for kommentarer og forslag. Dette kunne suppleres med udsendelse af et elektronisk nyhedsbrev hver anden måned. Desuden bør EU-delegationerne i de forskellige lande anmodes om at medvirke til mobilisering af andre organisationer i de pågældende lande.

6.2. Initiativer fra de økonomiske og sociale råd og lignende institutioner: på såvel EU-niveau som på regionalt og nationalt niveau. Formålet er at organisere repræsentationen af civilsamfundet i disse lande og sikre, at deres tilstedeværelse på mødet giver dem alle et ekstra udbytte.

6.3. Forberedelse af fire tematiske debatoplæg om de centrale spørgsmål med direkte indvirkning på det civile samfund, som vil blive behandlet på stats- og regeringschefernes topmøde i Madrid. Hertil skal føjes et oplæg om bæredygtig udvikling i hhv. Europa og Latinamerika/Vestindien og muligheden for fælles aktioner eller udveksling af bedste praksis på området.

Bruxelles, den 21. februar 2002.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) KOM(2000) 670 endelig.

(2) Alliance for the Information Society.