ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kommissionens meddelelse Handel for alle indeholder en ny tilgang til EU's handelspolitik. Målet er at gøre EU's handelspolitik mere effektiv med hensyn til at skabe økonomiske resultater og større gennemsigtighed og lade politikken bygge ikke blot på økonomiske interesser, men også på værdier. Disse overordnede mål omfatter handel og bæredygtig udvikling, fremme af handel og investeringer for så vidt angår SMV'er og moderne bestemmelser om investeringsbeskyttelse i bilaterale aftaler. Disse elementer mangler i handelsdelen af den gældende associeringsaftale mellem EU og Chile ("associeringsaftalen"), og det gav anledning til, at der blev taget initiativ til en modernisering af associeringsaftalen, der indgik i Kommissionens initiativer i meddelelsen Handel for alle.

Desuden løber virksomheder fra EU ind i specifikke problemer i Chile. 14 år efter at associeringsaftalen trådte i kraft er der visse vigtige handels- og investeringsproblemer, som den ikke tackler. Markedsadgangen inden for landbrug, tjenesteydelser og offentlige udbud er ikke indfriet, problemer med utidssvarende bestemmelser (f.eks. forældede oprindelsesregler, ikketoldmæssige hindringer, der ikke håndteres fyldestgørende, og begrænsede bestemmelser om intellektuelle ejendomsrettigheder) betyder, at potentialet i bilateral handel og investeringer ikke udnyttes fuldt ud. Desuden står EU's bilaterale handel og investeringer i Chile over for konkurrence fra tredjelande (navnlig Kina), fordi Chile i de senere år har indgået en lang række associeringsaftaler med andre handelspartnere.
A. Behov for handling

1. Beskyttelse af havmiljøet gennem begrænsning af udtømning i havet af skibsaffald og bidrag til de bredere mål for den cirkulære økonomi

Hvad er merværdien ved at handle på EU-plan (nærhedsprincippet)?
Trods de bestræbelser og investeringer, der hidtil er gjort, har EU ikke de mest effektive supercomputere, og de eksisterende er afhængige af ikkeeuropæisk teknologi. Den til rådighed stående beregningstid kan ikke dække den konstant voksende efterspørgsel. For at kompensere for dette er de europæiske videnskabsmænd og industrien nødt til at behandle deres data uden for EU. Dette kan skabe problemer med hensyn til privatlivets fred, beskyttelse af data, kommercielle forretningshemmeligheder og ejerskab af data, især til følsomme applikationer. Selv om omkostningerne er blevet uoverkommelige for de fleste markedsaktører, herunder nationale regeringer i Europa, koordinerer medlemsstaterne ikke deres investeringsstrategier for højtydende databehandling (HPC), og slår heller ikke ressourcerne sammen. Sammenlignet med konkurrenterne fra USA, Kina eller Japan investerer EU og dens medlemsstater i lyset af en årlig finansieringsforskel på 500-750 mio. EUR tydeligvis for lidt i HPC. Den europæiske HPC-teknologiforsyningskæde er svag, og integrationen af europæiske teknologier i operationelle HPC-maskiner er fortsat ubetydelig. Uden klare udsigter til et førende marked og uden klare udsigter til at sælge en exaskala-maskine til den offentlige sektor, vil de europæiske leverandører ikke påtage sig risikoen ved at udvikle maskinerne på egen hånd. Uden den nødvendige indsats for at sikre udviklingen af hele HPC-økosystemet (fra teknologikomponenter til systemer og maskiner samt til applikationer og færdigheder) og koordinering og sammenlægning af investeringer i avancerede HPC-infrastrukturer baseret på EU-teknologier, må langsigtede negative virkninger forventes, både for den digitale økonomi, men også for Europas suverænitet og videnskabelige og industrielle lederskab.
To ikkelovgivningsmæssige løsninger blev overvejet. Med løsning 1 antages det, at EU's finansiering af det videnskabelige og tekniske samarbejde ophører, når EUnetHTA Joint Action 3 udløber i 2020. Samarbejdet vil være frivilligt og baseret på nationale ressourcer, og det forventes fortsat at være sporadisk. Løsning 2 indebærer en model for frivilligt samarbejde, der gennemføres med andre EU-finansierede projekter end fælles aktioner. Den er afhængig af MTV-organers vilje til at deltage uden nogen garanti for gennemførelsen af fælles resultater. Herudover blev tre lovgivningsmæssige løsninger taget op til overvejelse. Løsning 3 indebærer en permanent samarbejdsmekanisme, der giver mulighed for harmonisering af fælles MTV-værktøjer, -procedurer og -metoder samt fælles tidlige dialoger med udviklere af medicinsk teknologi. Løsning 4 bygger videre på løsningsmodel 3 med tilføjelse af fælles kliniske vurderinger (dvs. fælles REA'er). Denne løsning kan anvendes gennem et "opt-in"-system (løsning 4.1) eller anvendes på alle medlemsstater uden mulighed for opt-in på et senere tidpunkt eller for at stå udenfor (løsning 4.2). Løsning 5, som er en udvidelse af løsning 4, idet fælles fuldstændig MTV er inkluderet (dvs. REA'er plus en økonomisk vurdering og andre ikkekliniske områder), blev ikke anset for gennemførlig og blev forkastet ved processens begyndelse. Den foretrukne løsning er en revideret model 4.2, som integrerer elementer fra andre løsninger (dvs. 2 og 4.1) samt nogle tilpasninger (dvs. gradvis gennemførelse af produktdækningen, medtagelse af overgangsordninger for medlemsstater og specifik tilgang til medicinske teknologier). Den foretrukne styringsmodel omfatter et centralt sekretariat, der varetages af Europa-Kommissionen.

De fleste medlemsstaters offentlige myndigheder støtter løsning 3-4, idet de går ind for en trinvis tilgang/overgangsordning. Betalere udtrykte betænkeligheder ved den obligatoriske anvendelse af økonomiske vurderinger. Patienter er stærke tilhængere af løsning 5, eller i det mindste løsning 4. Sundhedspersoner og den akademiske verden går ind for løsning 4-5 og støtter sammen med patientrepræsentanter en retlig ramme, der sikrer deres deltagelse i MTV-processen. Lægemiddelindustrien støtter mulighed 4 og er fortaler for en retlig ramme, der sikrer, at medlemsstaterne anvender fælles kliniske vurderinger. Den medicinske teknologiindustri udtrykte betænkeligheder ved en standardløsning ("one size fits all") og en retligt påbudt fælles klinisk vurdering (REA) på tidspunktet for lanceringen på markedet.
Konsekvensanalyse af Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 2006/112/EF om det fælles merværdiafgiftssystem for så vidt angår særordningen for små virksomheder

De nuværende regler om den momsmæssige behandling af SMV'er resulterer i 1) uforholdsmæssige efterlevelsesomkostninger for små virksomheder i forhold til store virksomheder (SMV'er bruger i gennemsnit 2,6 % af deres salgsindtægter på omkostninger til overholdelse af skattelovgivningen, mens disse omkostninger for store virksomheders vedkommende kun udgør 0,02 %), 2) manglende neutralitet, navnlig i relation til leverandører fra andre medlemsstater (MS) og 3) tab af indtægter for medlemsstaterne. Den eksisterende momsordning for SMV’er afspejler ikke den juridiske og økonomiske virkelighed, som SMV'erne i dag befinder sig i, og den vil blive endnu mere uhensigtsmæssig, når udviklingen af momssystemet i retning af beskatning på bestemmelsesstedet er tilendebragt.
Da det fælles momssystem blev indført i 1967 afgav man samtidig et løfte om at indføre et endeligt momssystem baseret på princippet om beskatning i oprindelsesmedlemsstaten. Ved oprettelsen af det indre marked i 1993 holdt man fast i målet om et oprindelsesbaseret momssystem, samtidig med at momsovergangsordningerne og de nuværende regler om momssatser trådte i kraft. Med forslaget om det endelige momssystem går man væk fra dette mål, og ideen er nu at gennemføre et endeligt momssystem baseret på beskatning i bestemmelsesmedlemsstaten. De nuværende momsregler bygger imidlertid stadig på et oprindelsesbaseret momssystem og er for restriktive til et destinationsbaseret system. Desuden vil nogle særlige bestemmelser, som giver visse medlemsstater lov til at fravige restriktionerne, udløbe med ikrafttrædelsen af det endelige momssystem.
De generelle mål er som følger: at nå målsætningerne i forordningen om den fælles fiskeripolitik (artikel 2) for demersalt fiskeri i det vestlige Middelhav, navnlig med hensyn til at sikre, at fiskeriaktiviteterne er miljømæssigt bæredygtige på lang sigt og forvaltes på en måde, der sikrer økonomiske, sociale og beskæftigelsesmæssige fordele, og at forbedre lovgivningsrammen for forvaltningen af dette fiskeri.

De specifikke mål er som følger: i) at opnå og opretholde fiskeridødeligheden på niveauer, der giver maksimalt bæredygtigt udbytte for alle demersale bestande senest i 2020, ii) at øge selektiviteten af bundtrawl, navnlig for at undgå fangst af ungfisk, iii) at sikre en bæredygtig fiskerisektor og iv) at sikre en effektiv forvaltningsramme, der er enklere, mere stabil og giver interessenterne en højere grad af ejerskab.
De instrumenter, der overvejes i forbindelse med initiativet, er en rådshenstilling, et direktiv og et øget fokus på social beskyttelse i forbindelse med eksisterende instrumenter, primært det europæiske semester og den åbne koordinationsmetode for sociale spørgsmål. Det foretrukne instrument er en rådshenstilling, der anses for at være den mest virkningsfulde og proportionale instrument på nuværende tidspunkt. Den vigtigste merværdi ved en henstilling er lige nu at skabe momentum til at støtte og supplere nationale debatter og reformer og lede medlemsstaternes bestræbelser i retning mod en opadgående konvergens. Eftersom formen af problemet er i konstant bevægelse, og i lyset af de igangværende reformer i visse medlemsstater og de statistiske begrænsninger er en rådshenstilling mere hensigtsmæssig end et direktiv. Med hensyn til at nå initiativets mål kunne et direktiv være mere virkningsfuldt ud fra et rent økonomisk synspunkt, men i høringerne var der tegn på, at det ville være tvivlsomt, om alle medlemsstater ville støtte op om et direktiv, hvilket i så fald ville gøre det til det mindst virkningsfulde instrument.

Ud over referencescenariet (pakke A) vurderes også to alternative pakker, der hver kombinerer foranstaltninger, der tackler tre specifikke mål i initiativet.

Pakke B sigter på, at i) udvide den formelle dækning og gøre den obligatorisk for ikkestandardmæssige arbejdstagere og frivillig for selvstændige, ii) tilpasse de tidsmæssige krav i forbindelse med sociale beskyttelsesordninger og sikre bevarelse, overførsel og sammenlægning af rettigheder, hvis en person skifter job eller ansættelsesstatus, iii) sikre at de nævnte grupper har adgang til generelle og individuelle oplysninger om rettigheder og forpligtelser vedrørende social beskyttelse.

Pakke C sigter på, at i) udvide den formelle dækning og gøre den obligatorisk for ikkestandardmæssige arbejdstagere og selvstændige, ii) tilpasse de tidsmæssige krav i forbindelse med sociale beskyttelsesordninger og oprette personlige konti, der forbinder rettigheder til social beskyttelse til individer og ikke til kontrakter, iii) sikre at de nævnte grupper har adgang til generelle og individuelle oplysninger om rettigheder og forpligtelser vedrørende social beskyttelse.

Den foretrukne løsning (pakke B) giver større fleksibilitet med hensyn til at kunne tilpasse valget af formel dækning for selvstændige i betragtning af de særlige karakteristika og forskelle der er for denne gruppe. Desuden er der ingen klar enighed blandt interessenterne – mest udtalt blandt repræsentanterne for de selvstændige – om tilgangen til formel dækning for selvstændige. Pakke B udgør derfor et godt kompromis mellem de forskellige synspunkter, der kom til udtryk under høringsprocessen, og EU's politiske mål for dette initiativ.
Visumkodeksen, som regulerer betingelserne og procedurerne for udstedelse af visa til kortvarige ophold i Schengenområdet, har været i kraft siden 2009. I 2014 foreslog Kommissionen en ændring af forordningen, som Rådet og Europa-Parlamentet ikke kunne nå til enighed om. Kommissionen besluttede at fremlægge et nyt initiativ for at finde løsninger på tre problemområder: 1.De finansielle midler, der opnås via visumgebyrer, er utilstrækkelige til at understøtte behandlingen af visumansøgninger, hvilket underminerer det korrekte forløb af udstedelsen af Schengenvisa og målet om hurtige og brugervenlige visumprocedurer. Den vigtigste problemkilde er, at standardvisumgebyret på 60 EUR ikke er blevet ændret siden 2006. 2.Lovligt rejsende skal gennem gentagne visumprocedurer, da medlemsstaterne ikke i tilstrækkelig grad udsteder visa til flere indrejser med lang gyldighed. Det skaber unødvendige byrder for ansøgerne og konsulaterne og medfører tab for EU's rejse- og turistindustri. Den vigtigste problemkilde er, at retsgrundlaget for udstedelse af visa til flere indrejser med lang gyldighed er uklart. 3.Medlemsstaterne har problemer med at få tilbagesendt tilstrækkeligt mange irregulære migranter til deres oprindelseslande, hvilket skaber et incitament til yderligere irregulær migration. Den vigtigste problemkilde er, at tredjelande er tilbageholdende med at tage deres egne statsborgere tilbage.
Der er overvejet tre forskellige løsninger for Den Europæiske Arbejdsmarkedsmyndighed, her opstillet i stigende ambitionsniveau: 1) en støtteløsning, 2) en operationel løsning og 3) en tilsynsløsning. Hver løsning dækker følgende opgaver, som Den Europæiske Arbejdsmarkedsmyndighed vil kunne varetage:

-arbejdskraftmobilitetstjenester for enkeltpersoner og virksomheder,

-samarbejde og udveksling af oplysninger mellem de nationale myndigheder

-støtte til fælles inspektioner

-arbejdsmarkedsanalyser og risikovurdering

-bistand til kapacitetsopbygning

-mægling mellem nationale myndigheder

-fremme af samarbejdet mellem relevante interesserede parter i tilfælde af forstyrrelser på arbejdsmarkedet på tværs af grænserne.

Hvad angår konkrete resultater, har man overvejet følgende muligheder:

-1) der oprettes et europæisk netværk til koordinering af EU's eksisterende organer for arbejdskraftmobilitet, og Kommissionen påtager sig nye operationelle opgaver

-2) der oprettes en ny europæisk arbejdsmarkedsmyndighed, som skal varetage operationelle opgaver og bygge videre på de eksisterende organer for arbejdskraftmobilitet

-3) der oprettes en ny europæisk arbejdsmarkedsmyndighed med udgangspunkt i et eksisterende EU-agentur på beskæftigelsesområdet.

Den foretrukne løsningsmodel er en kombination af den operationelle løsning (2) med det konkrete resultat, at der oprettes en ny europæisk arbejdsmarkedsmyndighed (2). Denne tilgang giver Kommissionen mulighed for at bibeholde den politiske styring, sammen med medlemsstaterne som i dag, og dermed opfyldes doktrinen om ikke-delegering.

Den operationelle løsning vil afstedkomme den optimale balance med hensyn til at nå målene, hvilket sikrer positive virkninger for de nationale myndigheder, virksomhederne og arbejdstagerne uden nogen væsentlig stigning i omkostninger, og denne løsning nyder desuden stor opbakning blandt de interesserede parter. Det konkrete resultat, at der oprettes en ny europæisk arbejdsmarkedsmyndighed, som bygger videre på de eksisterende EU-organer for arbejdskraftmobilitet, kombinerer effektiv varetagelse af operationelle opgaver med støtte til de eksisterende EU-organers aktiviteter, som samtidig rationaliseres på en forholdsmæssig måde og under overholdelse af nærhedsprincippet, som er to af de betænkeligheder, som de relevante interessenter har haft.

Der kræves en retsakt (forordning) for at oprette et nyt agentur.
Det problem, som dette initiativ tager op, er manglen på juridisk sikkerhed med hensyn til, hvilken national lovgivning der finder anvendelse med hensyn til de formueretlige virkninger af overdragelse af fordringer og værdipapirtransaktioner på tværs af grænser. I et tværnationalt scenarie kan flere nationale love finde anvendelse, hvorfor markedsdeltagere har behov for at få klarhed over, hvilke af disse love de skal overholde for at sikre, at de får ejendomsret til fordringen eller værdipapiret.

I øjeblikket er der ingen EU-lovvalgsregler med hensyn til de formueretlige virkninger af overdragelse af fordringer, og medlemsstaternes lovvalgsregler er inkonsekvente og uklare. I forhold til værdipapirer er lovvalgsreglerne med hensyn til de formueretlige virkninger af transaktioner med værdipapirer fastlagt i direktiverne om finansiel sikkerhedsstillelse, om endelig afregning og om likvidation. Disse bestemmelser ligner hinanden, eftersom de alle fastsætter et lovvalg baseret på det sted, hvor det relevante register eller værdipapirkontoen er beliggende. I detaljen er de imidlertid forskellige, og ordlyden af reglerne er ikke identisk, ligesom de gennemføres forskelligt i EU.

Den aktuelle mangel på retssikkerhed skaber en juridisk risiko i forbindelse med transaktioner på tværs af grænser. Hvis markedsdeltagere ikke er opmærksomme på risikoen eller vælger at ignorere den, kan de ende med at blive konfronteret med uventede tab hvis de beslutter sig for at mindske risikoen ved at søge specifik juridisk bistand, vil de pådrage sig højere transaktionsomkostninger hvis de bliver afskrækket af den juridiske risiko og vælger at undgå den, må de muligvis give afkald på forretningsmuligheder, hvilket reducerer markedsintegrationen.

Overdragelsen af fordringer er en retlig disposition, der anvendes af virksomheder for at få adgang til finansiering. Fordringer overdrages i forbindelse med factoring og securitisering og som sikkerhedsstillelse med henblik på at opnå kredit. Factoringsmarkedet blev anslået til 1 557 mia. EUR i 2015 ca. 25 % af alle transaktioner på finansielle markeder, som finansieres af Eurosystemet, sikres ved gældsfordringer, hvilket beløber sig til ca. 520 mia. EUR og markedsvolumenen for udstedelse af securitiseringer var på 237,6 mia. EUR inden for EU i 2016. Der blev i 2015 foretaget ca. 440 billioner transaktioner af værdipapirer på tværs af grænser.

De interessenter, der bliver direkte påvirket af den juridiske risiko ved transaktioner af fordringer og værdipapirer på tværs af grænser, er finansieringsinstitutter (såsom banker, der beskæftiger sig med udlån, factoring, sikkerhedsstillelse og securitisering), finansielle formidlere, der handler med værdipapirer og fordringer, slutinvestorer (fonde, private investorer) og låntagere (detailkunder og firmaer, herunder SMV'er).
EU-lovgivningen giver kapitalforvaltere et pas til at markedsføre deres investeringsfonde i hele EU med det formål at skabe et indre marked for investeringsfonde. Distributionen af investeringsfonde på tværs af grænserne i EU er ganske vist vokset, men EU's marked for investeringsfonde er stadig overvejende organiseret efter nationale standarder: 70 % af alle aktiver under forvaltning indehaves af investeringsfonde, som kun er registreret med henblik på salg på deres hjemmemarked. Kun 37 % af investeringsinstitutterne og ca. 3 % af AIF'erne er registreret med henblik på salg i mere end 3 medlemsstater.

Dertil kommer, at skønt EU-markedet er mindre, er der betydeligt flere fonde i EU end i USA, hvilket betyder, at fondene i EU i gennemsnit er betydeligt mindre. Dette har en negativ indvirkning på de stordriftsfordele, der kan opnås af kapitalforvaltere i EU, og på de gebyrer, som investorerne skal betale. Evalueringen har vist, at lovgivningsmæssige hindringer har betydelige afskrækkende virkninger for distributionen på tværs af grænserne. Disse hindringer vedrører nationale markedsføringskrav, lovbestemte gebyrer, administrative krav og underretningskrav.
Initiativet tager først og fremmest sigte på at udnytte de finansielle aktørers kapacitet til at investere i den bredere økonomi ved at lette kreditinstitutternes anvendelse af særligt dækkede obligationer og særligt dækkede realkreditobligationer. Det vil søge at skabe markeder for særligt dækkede obligationer og særligt dækkede realkreditobligationer i de medlemsstater, hvor sådanne markeder ikke allerede findes eller er underudviklede, som et middel til at bidrage til finansieringen af realøkonomien i overensstemmelse med målene for kapitalmarkedsunionen. Det vil også søge at diversificere investorgrundlaget (i dag købes de fleste særligt dækkede obligationer og særligt dækkede realkreditobligationer af banker), fremme investeringer i EU yderligere og tiltrække flere investorer fra tredjelande.

For det andet vil det tage højde for de tilsynsmæssige betænkeligheder, som skyldes den nuværende mangel på en tilstrækkeligt fyldestgørende definition i EU-retten af de vigtigste elementer ved særligt dækkede obligationer og særligt dækkede realkreditobligationer. En højere grad af harmonisering af disse elementer burde sikre, at den særbehandling, der er omhandlet i flere EU-retsakter, indrømmes særligt dækkede obligationer og særligt dækkede realkreditobligationer, der har et minimum af fælles centrale kendetegn, hvorved der sikres en sund tilsynsmæssig praksis og en høj grad af investorbeskyttelse. Initiativet vil også omfatte målrettede ændringer af de betingelser, hvorunder kreditinstitutter, som investerer i særligt dækkede obligationer og særligt dækkede realkreditobligationer, indrømmes særbehandling i henhold til kapitalkravsforordningen.
Crowdfunding er en teknologibaseret finansiel tjeneste, der har potentiale til at støtte forretningsprojekter, der kræver finansiering, og til at hjælpe investorer med at sprede deres investeringer. Crowdfunding bliver en stadigt vigtigere del af finansieringstrappen for nyetablerede virksomheder og virksomheder i de tidlige faser. Crowdfunding er ofte det væsentligste finansieringsredskab for virksomheder i opstartsfasen, hvor venturekapitalfonde og selv private equity-fonde kun delvist fatter interesse for dem. Crowdfunding udgør et alternativ til usikrede banklån, såsom kassekreditter eller lån på kreditkort, som i øjeblikket er SMV'ers vigtigste kilder til ekstern finansiering. Crowdfunding supplerer bankfinansiering og diversificerer dermed forsyningskilderne i økonomien. Det giver nye muligheder navnlig for unge, innovative virksomheder uden omfattende sikkerhedsstillelse, anlægsaktiver eller finansielle nøgletal.

På trods af denne vigtige rolle er EU's markeder for crowdfunding til virksomhedsfinansiering stærkt underudviklede i forhold til andre større økonomier og — vigtigst af alt — ude af stand til på ordentlig vis at udøve virksomhed på tværs af grænserne. Nye undersøgelser og dokumentation indhentet gennem målrettede høringer har bekræftet, at crowdfundingplatformene på grund af fragmenterede og indbyrdes modstridende reguleringsordninger er ude af stand til at opskalere og frit udbyde deres tjenester på tværeuropæisk plan. Investorer afstår ligeledes fra grænseoverskridende aktiviteter på grund af manglende tillid til disse platforme og de fragmenterede retlige rammer for levering af tjenesteydelser.
Der er forskel på forhandlingsstyrken hos de enkelte aktører i fødevareforsyningskæden. Svage parter (f.eks. landbrugere) er ofre for illoyal handelspraksis. De nationale ordninger til bekæmpelse af illoyal handelspraksis varierer, og der foregår kun begrænset koordinering blandt medlemsstaterne. Dette gør, at aktørerne i visse medlemsstater ikke beskyttes i tilstrækkeligt omfang, ligesom det medfører forskellige forretningsvilkår i de enkelte medlemsstater og skaber usikkerhed i forbindelse med grænseoverskridende handel.

Bekæmpelse af illoyal handelspraksis medvirker til at sikre lige vilkår og giver de pågældende aktører, som oplever denne praksis, effektive klagemuligheder. Dette bidrager til opnåelse af den fælles landbrugspolitiks mål om en rimelig levestandard for personer, der er beskæftiget i landbruget, ligesom det øger modstandskraften hos svage aktører og sikrer en mere velfungerende fødevareforsyningskæde.

EU-foranstaltninger skaber et minimum af fælles rammer, og derudover sikrer de bedre beskyttelse mod illoyal handelspraksis og mindre alvorlige konsekvenser i hele fødevareforsyningskæden. Desuden bidrager de til at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard (artikel 39 i TEUF) og til samordning og udveksling af bedste praksis blandt medlemsstaterne. Dette ville være vanskeligt uden foranstaltninger på EU-plan.

Hvilke forskellige muligheder er der for at nå målene? Er der en foretrukken løsning?

Virksomhedernes overholdelsesomkostninger forventes ikke at blive særlig store. Den sociale indvirkning og miljøpåvirkningen forventes at blive neutral eller endog positiv. Der kan blive tale om omkostninger for de nationale forvaltninger (se nedenfor).