Regionsudvalgets rapport om "EU's indsats for bjergområderne"

(2003/C 128/05)

INDHOLDSFORTEGNELSE

>TABELPOSITION>

1. Generel baggrund

1.1. Definition af bjergområder

Der findes mange definitioner af bjergområder i dag, men ikke en enkelt, som alle er enige om, og som anvendes systematisk. Hver enkelt af de eksisterende definitioner lægger særlig vægt på et bestemt eller flere aspekter. Nogle af definitionerne omtales i det følgende.

1.1.1. Målsætningerne for direktiv 75/268/EØF

Direktiv 75/268/EØF havde til formål at reducere forskellen mellem landbrugernes indkomst i bjergområder og ugunstigt stillede områder og indkomsten i de øvrige regioner i EU. Indsatsen bestod i at kompensere for de permanente, naturgivne ulemper i regioner, som udgør 25 % af det udnyttede landbrugsareal og står for 15 % af de registrerede indtægter i EU og 12 % af EU's landbrugsproduktion, og derigennem sikre bevarelse og så vidt muligt modernisering af landbrugserhvervet i disse regioner.

Det foresloges at diversificere strukturpolitikkens finansielle incitamenter for at undgå, at strukturforbedringerne først og fremmest blev realiseret i de rigeste og mest dynamiske regioner. I bjergområder indebærer højden vanskelige klimatiske vilkår og en afkortet vækstperiode, og det skrånende terræn gør det mindre hensigtsmæssigt at mekanisere landbruget. I de ugunstigt stillede områder er jordbunden ofte mere ufrugtbar, og bestræbelserne på at øge dens ydeevne kan vise sig uforholdsmæssigt store i forhold til de opnåelige resultater.

Bevarelse af en landbrugsaktivitet på lang sigt i disse områder afhænger, når alt kommer til alt, af landmandens arbejdsindsats. Den støtte, han kan få, ligger for øvrigt uden for det snævert definerede landbrug og vedrører landskabsbevarelse, erosionsbeskyttelse, opfyldelse af de krav, turismen stiller, og opretholdelse af en tilfredsstillende befolkningstæthed i affolkningstruede regioner.

1.1.2. Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999

I Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 af 17. maj 1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), artikel 18, foreslås følgende definition på bjergområder:

"1. Bjergområder er områder, der er kendetegnet ved stærkt begrænsede muligheder for at udnytte jorden og væsentligt større arbejdsomkostninger end normalt som følge af:

- meget vanskelige klimatiske forhold, der skyldes højden og giver sig udtryk i en mærkbart afkortet vækstperiode

- stejle skråninger i lavere beliggende dele af det meste af området, således at mekanisering ikke er mulig eller kræver anvendelse af særligt, meget kostbart materiel, eller

- en kombination af disse to faktorer, der taget hver for sig kan være mindre alvorlige, men som tilsammen medfører tilsvarende ulemper.

2. Områder nord for den 62. breddegrad og nogle tilstødende områder syd for denne breddegrad sidestilles med bjergområder."

Forordningen trådte i stedet for Rådets forordning (EF) nr. 950/1997 af 20. maj 1997 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet, som selv havde afløst Rådets forordning (EØF) nr. 2328/1991 af 15. juli 1991 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet og Rådets direktiv 75/268/EØF af 28. april 1975 om landbrug i bjergområder og ugunstigt stillede områder. Den omfatter også erklæring nr. 37, der er vedlagt Finlands og Sveriges tiltrædelsesakter som bilag, hvori det anerkendes, at de nordlige breddegrader har permanente, naturgivne handicap - som for landbruget betyder korte vækstperioder - svarende til de højtliggende bjergområders.

Forordningen præciserer de generelle klassifikationskriterier (højde, stejle skråninger, kombinationen af de to faktorer), men fastsætter ikke en minimumsgrænse, som medlemsstaterne skal respektere. Som led i en mere udbredt anvendelse af subsidiaritetsprincippet er det nu og fremover de nationale og/eller regionale myndigheders opgave at fastlægge niveauer og klassificere områderne under iagttagelse af de grundlæggende EU-kriterier.

I medlemsstaterne og/eller regionerne fortolkes de to første kriterier som oftest således:

- højder, der kan indebære meget vanskelige klimatiske forhold: over 600-800 m o.h. (for en hel kommune eller dele af den),

- stejle skråninger, som gør mekanisering umulig og kræver anvendelse af meget kostbart specialudstyr: skråninger med en gennemsnitlig hældning pr. km2 på 20 % (11° 18').

Nedenfor bringes en oversigt over oplysninger fra 1996 om bjergområder og ugunstigt stillede områder udtrykt i ULA (udnyttet landbrugsareal). Der gøres opmærksom på, at arealklassificeringen er sket i henhold til direktiv 75/268. Det vil sige, at størstedelen af de områder i Finland og Sverige, der er klassificeret som "bjergområder", i virkeligheden er kolde nordlige områder, mens kun ca. 150000 ha reelt er bjergområder:

>TABELPOSITION>

1.1.3. Initiativudtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg (CES 461/88)

I sin informationsrapport fra Regionalsektionen om "En udviklingspolitik for bjergområderne" har Det Økonomiske og Sociale Udvalg givet begrebet "bjergområde" et ensartet betydningsindhold, der omfatter alle de geofysiske, klimatiske, økologiske og socioøkonomiske forhold, der karakteriserer bjergområderne i Europa. På dette grundlag har ØSU udarbejdet en metodisk og praktisk definition af begrebet og offentliggjort den i en initiativudtalelse, CES 461/88:

"Et bjergområde er 'en geografisk, miljømæssig, socio-økonomisk og kulturel enhed, hvori de handicap, der skyldes en kombination af højdeforholdene og andre naturlige faktorer, må ses i sammenhæng med de socioøkonomiske vilkår, den territoriale skævhed og omfanget af skaderne på miljøet'."

På dette grundlag har Det Økonomiske og Sociale Udvalg samlet de kriterier, der i hver enkelt medlemsstat anvendes til at definere bjergområder i henhold til det tidligere omtalte direktiv 75/268/EØF, og forsøgt af finpudse dem. Hvor det er muligt, skelnes der mellem bjergområder "i snæver forstand", dvs. regioner eller kommuner, hvor mere end 66 % af arealet udgøres af bjerge, og bjergområder "i bred forstand", dvs. regioner eller kommuner, hvor mellem 33 % og 66 % af arealet består af bjerge.

>TABELPOSITION>

På grundlag af ovennævnte informationsrapport udarbejdede Det Økonomiske og Sociale Udvalg en udtalelse, som fastslog følgende:

"Det er nødvendigt at harmonisere de juridiske kriterier, som medlemsstaterne eller EF hidtil har benyttet i klassificeringen af bjergområder for dermed at eliminere eventuelle konkurrenceforvridninger mellem virksomhederne i de forskellige medlemsstater. En sådan harmonisering forudsætter, at der på EF-plan opstilles et katalog af kriterier omfattende de forskellige naturlige og socioøkonomiske handicap, i tråd med definitionen i punkt 1.1.

Ved fastlæggelsen af kriterier bør der tages hensyn til følgende parametre:

a) Naturgivne handicap: Man bør ikke begrænse sig blot til de variable, som er anført i direktiv 75/268/EØF (højde-, niveauforskel og en kombination af disse), men også:

- med hensyn til klimaet: bortset fra højden, skal der tages hensyn til breddegraden og den geografiske beliggenhed,

- med hensyn til de fysiske faktorer: være opmærksom på niveauforskelle og andre kriterier såsom relief, jordbundens beskaffenhed osv.;

b) Socioøkonomiske handicap:

- lav befolkningstæthed,

- isolation, som skyldes fjern beliggenhed fra bymæssige områder og de økonomiske og politiske beslutningscentre,

- uforholdsmæssig stor afhængighed af landbruget,

- utilstrækkelige afsætningsmuligheder i områder, som grænser op til tredjelande, hvortil kommunikationsforbindelserne er vanskelige;

c) Miljøødelæggelsens omfang

Kombinationen af de forskellige nævnte variabler giver, afhængigt af situationen, definitionen på et bjergområde og medfører, at den nedre grænse for et bjergområde varierer. Udvælgelsen, vægtningen og kombinationen af de enkelte faktorer kan derfor ikke fastlægges ensartet for hele Fællesskabet, men må tilpasses efter de forskellige situationer (...).

Hovedparten af de nationale lovgivninger og også direktiv 75/268/EØF taler i forbindelse med en afgrænsning af bjergområderne om kommuner eller om dele af kommuner. Dette har i mange tilfælde medført en alt for voldsom opdeling af de berørte bjergområder. Foranstaltningerne for bjergområder skal omfatte kompakte 'blokke' af geografiske områder (bl.a. på grund af integrationsproblemerne mellem bjergområderne og de tilgrænsende områder), som skal bestå af det egentlige bjergområde og de umiddelbart tilgrænsende områder; tilsammen skal blokken udgøre en geografisk, økonomisk og social helhed. (...)."

Det synoptiske overfladekort, som for nylig er blevet udarbejdet af "European Soil Bureau", kan anvendes til definition af nye kriterier for afgrænsning af bjergområder.

1.1.4. De Forenede Nationers miljøprogram

Da 2002 er blevet erklæret for internationalt bjergår, har FN i sit miljøprogram sat sig for at definere begreberne bjerge og bjergområder:

"Højde, hældning og de varierende miljøforhold, disse faktorer skaber, er nøglefaktorerne i en definition af bjergområder, men kombinationen af disse er kompliceret. Begrænser man sig til at fastlægge højdegrænser, udelukker man såvel ældre bjergmassiver som lavere bjergområder. Samtidig inkluderer man temmelig højtliggende områder med et jævnt topografisk relief og få miljøvariationer. Anvendes hældningen som kriterium, alene eller kombineret med højden, kan det sidste problem løses, men ikke det første."

På grundlag af de disponible data på verdensplan har man foretaget en empirisk klassificering af bjergområder i følgende typer:

- 200-1000 m o.h. samt højdeforskel på over 300 m

- 1000-1500 m o.h. samt hældning på over 5 grader eller højdeforskel på over 300 m

- 1500-2500 m o.h. og hældning på over 2 grader

- 2500-3500 m o.h.

- 3500-4500 m o.h

- over 4500 m o.h.

1.2. Bjergområdernes udstrækning i Europa

I forhold til andre verdensdele har EU vidtstrakte bjergområder af meget forskellig art - fra de arktiske regioner, over Alperne og andre massiver i områder med tempereret klima til Middelhavet. Bjergområderne dækker ca. 38,8 % af EU's samlede areal. De udgør en meget speciel kulturarv og har ressourcer af vital betydning for hele Europa: vand, skove, sjældne arter og levesteder, enestående kulturelle traditioner, områder for aktivitet og rekreation osv.

EU's bjergområder kan inddeles i fire hovedgrupper:

- bjergområder og lignende (arktiske områder) i Nordeuropa (Finland, Sverige, Skotland),

- bjergområder i det tempererede Europa: de cantabriske bjerge, Pyrenæerne, Centralmassivet, Jura-bjergene, Vogeserne, Schwarzwald, Alperne, Ardennerne, de walisiske bjerge osv.,

- bjergene i Middelhavsområdet: det iberiske massiv, Appenninerne, bjergene på det græske fastland og øerne samt på de store øer Kreta, Sicilien, Sardinien, Korsika og Mallorca,

- fjerntliggende bjergøer og nogle regioner i EU's yderste periferi, såsom øgrupperne i Atlanterhavet (Makaronesien) - De Kanariske Øer, Azorerne og Madeira - og de oversøiske departementer Guadeloupe, Martinique, Réunion og fransk Guyana.

>TABELPOSITION>

Kilde:

Forskellige oplysninger fra Europa-Parlamentets dokument: Mod en europæisk politik for bjergområder: problemer, foranstaltningernes betydning og nødvendige tilpasninger.

1.3. Oplysninger om økonomien

Bjergområdernes økonomiske aktiviteter er fortrinsvis koncentreret i dalene, der udgør naturlige passager. I dag er mange dale imidlertid blevet til transportflaskehalse, og den stigende vare- og persontrafik medfører stigende sikkerheds- og miljørisici og en delvis forringelse af indbyggernes levevilkår. I mange bjergområder er økonomien så vidt muligt baseret på landbrug, turisme og andre tjenesteydelser. Erhvervsaktiviteten inden for de øvrige områder er ofte begrænset. Visse bjergområder har et økonomisk udviklingspotentiale og er integreret i EU's økonomi, men størstedelen døjer med forskellige problemer: 61,5 % af bjergområderne og de arktiske områder falder ind under mål 1, og 24,7 % falder ind under mål 2 (jf. Kommissionens "Anden rapport om økonomisk og social samhørighed")(1).

Man kan lave en grov klassificering af bjergområderne ved at sammenkæde de naturgivne faktorer med de socioøkonomiske indikatorer. Der er tale om en upræcis inddeling, som dog kan tjene til at give et rimeligt billede af situationen.

Klassificering af bjerge og arktiske områder i henhold til EU's definition af bjergområder og områder, der falder ind under strukturfondenes prioriterede områder

>TABELPOSITION>

En bæredygtig udvikling af bjergområderne forudsætter økonomisk effektivitet, social retfærdighed, territorial samhørighed og miljøbæredygtighed. I nedenstående skema opremses de væsentligste udfordringer og muligheder for de europæiske bjergområder:

Udfordringer og muligheder for bjergområderne

>TABELPOSITION>

1.4. Virkningen af EU's politikker og af de nationale politikker

Nogle af EU's politikker har hidtil haft en betydelig indflydelse på udviklingen i bjergområderne. Til eksempel kan nævnes:

- den fælles landbrugspolitik: udligningsgodtgørelse til fordel for de tilbagestående regioner, miljøvenlige landbrugsforanstaltninger, markedsordning for produkter fra bjergområder (mælk, kød) osv.,

- strukturpolitikken (mål 1 og 2) og samhørighedspolitikken,

- EU-initiativerne vedrørende udvikling af landdistrikterne (Leader+) og grænseoverskridende, mellemstatsligt, og tværregionalt samarbejde (Interreg III A, B og C) - f.eks. samarbejdsprogrammet Interreg III B "Alpeområdet", der omfatter Tyskland, Østrig, Frankrig, Italien, Schweiz, Slovenien og Liechtenstein,

- skovbrugspolitikken,

- debatten om fysisk planlægning på grundlag af retningslinjerne i Det Europæiske Fysiske og Funktionelle Udviklingsperspektiv (EFFU) og gennemførelsen heraf,

- den fælles miljøpolitik: de "vigtigste direktiver" om vandressourcerne, de naturlige levesteder, den vilde fauna og flora, jordbunden osv.,

- FTU-politikken (forskning og teknologisk udvikling) og de deraf følgende store forbedringer af befolkningernes levestandard.

2. EU-institutionernes tanker vedrørende bjergområderne

Der er igennem adskillige år på EU-plan blevet udarbejdet et stort antal resolutioner og anbefalinger vedrørende bjergområderne, som er blevet vedtaget af de kompetente ministre, af Forsamlingen af Regioner i Europa (der i dag hedder Kongressen af lokale og regionale myndigheder) af Europa-Parlamentet og af Ministerrådet.

Især skal følgende dokumenter fremhæves pga. af deres politiske og tekniske betydning:

- ØSU's udtalelse fra 1988 om "En udviklingspolitik for bjergområderne",

- Regionsudvalgets udtalelse fra 1995 om "Et europæisk charter for bjergregionerne",

- ØSU's udtalelse fra 1996 om "Alpeområdet - dets udviklings- og integrationspotentiale",

- Regionsudvalget udtalelse fra 1997 om "En politik for landbruget i bjergområderne i Europa",

- Beretning fra Europa-Parlamentets Udvalg om Landbrug og Udvikling af Landdistrikterne fra 1998 om "En ny strategi for bjergområderne", der henviser til en undersøgelse med titlen "På vej mod en europæisk bjergpolitik", som er foretaget af Europa-Parlamentets generaldirektorat for forskning,

- Europa-Parlamentets beslutning af 6. september 2001 om "25 år med fællesskabslovgivningen inden for bjerglandbruget".

Endelig er EØSU i færd med at udarbejde en omfattende udtalelse om "Bjergområdernes fremtid i EU" med Jean-Paul Bastian som ordfører.

2.1. Konventionen om beskyttelse af Alperne

Konventionen om beskyttelse af Alperne blev underskrevet i oktober 1991 af regeringsrepræsentanterne for Alpelandene og EU med det formål at udarbejde en fælles politik for hele Alpeområdet i overensstemmelse med principperne om bæredygtig udvikling. I den forbindelse blev Alpeområdet for første gang set som ét sammenhængende område og som en fælles europæisk arv.

De overordnede mål var at bygge bro mellem de økonomiske og sociale krav fra befolkningen i Alperne og miljøbeskyttelseskravene.

Konventionen trådte i kraft i marts 1995 efter at være blevet tiltrådt af Østrig, Tyskland, Liechtenstein, Slovenien og EU, og efterfølgende af de øvrige Alpelande. Konventionen omfatter et forskningsprogram, der først og fremmest handler om fire emner (beskyttelse af luftkvaliteten, vandressourceforvaltning, affaldsforvaltning, befolkning og kultur), medens konventionens gennemførelsesprotokoller burde bane vej for vedtagelse af politikker inden for områderne transport, turisme, jordbundsbeskyttelse, skove, energi, landbrug osv.

I medfør af konventionen er der oprettet nogle organer, som mødes jævnligt og arbejder med gennemførelsen af den, men på EU-plan findes der ingen politiske akter eller gennemførelsesinstrumenter, som direkte henviser til konventionen eller de tilhørende gennemførelsesprotokoller, selvom EU er kontraherende part i Alpekonventionen. EU har også forspildt lejligheden til at deltage i arbejdet i konventionens organer. Dette forhold fremhæves med beklagelse, for Alperne er i kraft af deres udstrækning, befolkningsstørrelse og antallet af omfattede lande EU's vigtigste bjergmassiv. Kommissionen kunne derfor konkret have fungeret som drivkraft for EU's politik vedrørende bjergområderne.

2.2. Et europæisk charter for bjergregionerne

På den anden europæiske konference for bjergområder, der blev afholdt i Trento i 1988, understregedes behovet for et "Europæisk bjergcharter", som skulle fastlægge principperne for planlægning, udvikling og beskyttelse af bjergområderne, og blot seks år senere (i anledning af den 3. konference, der blev afholdt i Chamonix den 15.-17. september 1994) blev dokumentet vedtaget af deltagerne: mere end 200 offentligt ansatte, der repræsenterede medlemsstaterne i Europarådet. Der er fortsat et stykke arbejde at gøre, før medlemsstaterne endeligt kan vedtage chartret. Chartret, der sigter mod at fastlægge en europæisk politik for bjergområder, har overordnet og omfattende karakter i overensstemmelse med anbefalingerne fra konferencen i Rio de Janeiro i 1992 om miljø og udvikling.

Subsidiaritetsprincippet, der inddrager de lokale og regionale myndigheder i udarbejdelses- og gennemførelsesfasen af EU-politikken, har ligeledes stor betydning. I kraft heraf anerkender man helt konkret, at bjergbefolkningerne skal spille en rolle, også når det drejer sig om at finde den rette balance mellem erhvervsaktiviteter og miljøkrav. Det er her på sin plads at gengive chartrets målsætninger, som er fastlagt i artikel 6:

"signatarlandene udformer deres politik, deres lovgivning og deres foranstaltninger i bjergområderne under hensyntagen til følgende målsætninger:

I. eksplicit anerkendelse af bjergregionerne og deres særlige kendetegn,

II. hensyn til og anerkendelse af det enkelte bjergområdes geografiske enhed for at undgå, at de eksisterende eller fremtidige administrative opdelinger kommer til at udgøre en hindring for at gennemføre en bjergpolitik,

III. fastholdelse af befolkningsgrundlaget og indsats for at modvirke fraflytning af unge,

IV. etablering eller modernisering af infrastrukturer og faciliteter, som er en betingelse for befolkningens livskvalitet og udviklingen af bjergregionerne,

V. fastholdelse og forbedring af de offentlige tjenesteydelser i nærmiljøet,

VI. bevarelse af landbrugsjorder og græsningsarealer, fastholdelse og nødvendig modernisering af landbrugsaktiviteterne takket være en specifik indfaldsvinkel til bjerglandbrug,

VII. fremme af de stedlige energikilder,

VIII. bevarelse af de eksisterende erhvervs- og håndværksaktiviteter og etablering af aktiviteter, der er baseret på ny teknologi,

IX. udvikling af servicesektoren, specielt på turismeområdet, som supplement til de traditionelle erhvervsaktiviteter,

X. bevarelse af identiteten og de kulturelle værdier, der er kendetegnende for bjergene og for den enkelte homogene bjergregion.

Disse målsætninger skal gennemføres med tanke på at respektere og beskytte miljøet, og der skal tages udgangspunkt i en samlet vurdering af de menneskelige ressourcer og naturressourcerne, hvorved man forkaster det traditionelle modsætningsforhold mellem økonomisk udvikling og beskyttelse af det naturlige miljø og i stedet tilstræber en balance mellem de menneskelige aktiviteter og miljøkravene."

Som det kan ses, er det et program, der fastholder en høj profil i kraft af sin hensigtsmæssige og moderne udformning.

2.3. Kommissionens anden rapport om den økonomiske og sociale samhørighed

Kommissionen vedtog for nylig sin anden rapport om den økonomiske og sociale samhørighed.

Som en betydningsfuld nyskabelse nævner rapporten i sammenfatningen, Del I, "Situation og tendenser", udtrykkeligt de "Specifikke områder", der beskrives således:

"Øer og store øgrupper, bjergområder og afsidesliggende områder - herunder områderne 'i den yderste periferi' - er en vigtig del af EU og har mange fysiske og geomorfologiske kendetegn og økonomiske ulemper til fælles. Disse regioner er generelt vanskeligt tilgængelige, hvilket gør deres økonomiske integration med resten af EU til en stor udfordring. Derfor modtager mange af disse regioner allerede regionalstøtte fra EU - således er 95 % af såvel bjergområderne som øerne for tiden omfattet af Mål 1 eller 2. Samtidig er der dog markante forskelle på deres sociale og økonomiske forhold, ..."

Senere i rapporten, i forbindelse med indkredsningen af prioriteterne for den økonomiske og sociale samhørighed, nævnes "Områder med alvorlige geografiske eller naturlige handicap", hvor indsatsen for at opnå god integration støder på vanskeligheder, der skyldes de særlige kendetegn. Det fastslås, at:

"Store dele af EU's natur- og kulturarv er beliggende i disse områder - regioner i den yderste periferi, øer, bjergområder, randområder og områder med meget lav befolkningstæthed. Der er ofte store vanskeligheder med at opretholde befolkningstallet. Ekstraudgifter til basale tjenesteydelser, inklusive transport, kan hæmme den økonomiske udvikling."

Det fremgår således klart, at Kommissionen selv sidestiller bjergområderne med de områder, der står nævnt i traktatens artikel 158.

I forlængelse af drøftelserne om den anden rapport om økonomisk og social samhørighed har Kommissionen taget initiativ til en række undersøgelser af områder med store geografiske eller naturlige handicap. To er sat i gang: en undersøgelse af øområder og en undersøgelse af bjergområder (herunder arktiske bjergområder). Undersøgelsen vil også omfatte afgrænsningskriterier.

Kommissionen har derefter evalueret drøftelserne på det andet europæiske samhørighedsforum i maj 2001 og draget den konklusion(2), at EU har behov for en samhørighedspolitik, der beskæftiger sig med tre kategorier af regioner:

- regioner med et meget stort udviklingsefterslæb, der hovedsageligt, men ikke udelukkende, er beliggende i kandidatlandene,

- regioner i de femten nuværende medlemsstater, som ikke har afsluttet konvergensprocessen,

- andre regioner med alvorlige strukturelle problemer, navnlig byområder, landdistrikter, der endnu er stærkt afhængige af landbruget, bjergområder, øområder og andre områder med naturlige eller demografiske handicap.

Det ser således ud til, at bjergområdernes særlige forhold i hvert fald fra Kommissionens side er anerkendt og genstand for undersøgelser og uddybning.

Endnu et bevis på den nye interesse, Kommissionen betragter de europæiske bjergområder med, er den konference, som kommissærerne for regionalpolitik og landbrug afholdt i Bruxelles den 17.-18. oktober 2002, og som Kommissionens formand, Romano Prodi, og de øvrige kommissærer deltog i. Selvom konferencen ikke mundede ud i et slutdokument, vækker indlæggenes høje niveau og de behandlede emner forhåbninger, da den nye kurs tyder på overbevisende og positive løsningsmuligheder.

For øvrigt er opmærksomheden om bjergområder steget i den seneste tid og fra mange sider. Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg har for nogle uger siden endnu en gang vedtaget en meget interessant udtalelse, som ønsker at sikre et fælles syn på bjergområderne ved at indskrive anerkendelsen af deres særlige karakter i traktaterne.

Der foreslås desuden en strategi, der er baseret på godtgørelse for uafhjælpelige handicap, aktiv reduktion af handicapfaktorer og udnyttelse af bjergområdernes identitet og værdier. Udtalelsen slutter med en opfordring til at gøre den europæiske bjergpolitik til en model for bæredygtig og retfærdig udvikling over for befolkningen.

2.4. Det internationale bjergår

Den 10. november 1998 erklærede FN's generalforsamling enstemmigt år 2002 for det internationale bjergår med henblik på at:

I. fremme bæredygtig udvikling i bjergregionerne;

II. forbedre livskvaliteten for befolkningen i bjergregionerne;

III. beskytte bjergenes sårbare økosystemer.

Mange europæiske lande er i gang med de forberedende initiativer til verdenskonferencen, som FN organiserer i 2002.

Der er imidlertid endnu ikke taget formelle politiske skridt eller udarbejdet lovudkast på fællesskabsplan i tråd med FN's målsætninger.

2.5. Kapitel 13 i Agenda 21 og verdenstopmødet i Johannesburg

Agenda 21 blev vedtaget på verdenskonferencen om miljø og udvikling den 14. juni 1992 i Rio de Janeiro. Mange af kapitlerne i Agendaen henviser direkte til bjergområderne:

Kapitel 2: Internationalt samarbejde

Kapitel 3: Fattigdomsbekæmpelse

Kapitel 6: Beskyttelse og fremme af menneskers sundhed

Kapitel 7: Bæredygtig bebyggelse

Kapitel 8: Integration af miljø og udvikling i beslutningsprocessen

Kapitel 11: Bekæmpelse af afskovning

Kapitel 12: Bekæmpelse af ørkendannelse

Kapitel 14: Bæredygtigt landbrug og udvikling af landdistrikter

Kapitel 15: Bevarelse af biologisk diversitet

Kapitel 18: Beskyttelse og forvaltning af ferskvandsressourcer

Kapitel 24: Kvinder og bæredygtig udvikling

Kapitel 26: Styrkelse af oprindelige folks rolle

Kapitel 27: Samarbejde med NGO'er

Kapitel 28: Lokale initiativer til støtte for Agenda 21

Kapitel 32: Styrkelse af jordbrugeres rolle

Kapitel 33: Finansiering af bæredygtig udvikling

Kapitel 34: Overførsel af miljøforsvarlig teknologi

Kapitel 35: Videnskab for bæredygtig udvikling

Kapitel 36: Uddannelse, erhvervsuddannelse og bevidstgørelse af offentligheden

Kapitel 37: Kapacitetsopbygning i forbindelse med bæredygtig udvikling

Kapitel 39: Internationale juridiske instrumenter

Kapitel 40: Information i forbindelse med beslutningsprocessen.

Hvad angår definitionen af bjergområder, behandles bjergområderne i kapitel 13 som en enhed. I den forbindelse er der indledt et enestående samarbejde mellem FN-organisationer, nationale regeringer, internationale organisationer, NGO'er og forskningsinstitutter. I den anledning kan det være på sin plads at gengive den erklæring, som indleder kapitel 13:

"Bjergområderne er en vigtig kilde til vand, energi og biologisk mangfoldighed. Endvidere er de kilde til vigtige ressourcer såsom mineraler, skov- og landbrugsprodukter samt steder for rekreation. Da bjergmiljøer er et vigtigt økosystem i vores planets komplicerede og sammenhængende økologi, er de af afgørende betydning for det globale økosystems overlevelse. Bjergområdernes økosystemer er imidlertid under hastig forandring. De er udsat for accelererende jorderosion, jordskred og hastig forsvinden af levesteder og genetisk diversitet. På det menneskelige plan er der udbredt fattigdom blandt bjergbefolkningerne og tab af den lokale viden. Som følge af dette oplever de fleste globale bjergområder en forringelse af miljøet. Det er derfor nødvendigt med hasteforanstaltninger, der sigter på en rigtig håndtering af bjergressourcer og socioøkonomisk udvikling for bjergbefolkningerne."

Den seneste udvikling efter Rio-konferencen var afholdelsen af verdenstopmødet i Johannesburg i september 2002. Paragraf 40, som gengives nedenfor, omhandler bjergområderne:

""

2.6. Bjergboernes internationale charter

Bjergboernes internationale charter blev vedtaget af repræsentanter for 70 lande ved afslutningen af det første verdensforum for bjergområder den 9. juni 2000 i Chambéry.

Det er et charter, som skal diskuteres, før det kan danne grundlag og være målsætning for en international organisation for bjergområder, hvis oprettelse er en forudsætning for, at chartret gennemføres. Det begrænser sig i første omgang til at angive de generelle principper og vil blive udvidet med de mere sektororienterede forslag og henstillinger, som fremkommer under forummet, samt med de bidrag, som sandsynligvis vil blive fremført på det nye møde i september 2002 i Quito, Ecuador.

3. Retstilstanden for EU's bjergområder

EU er meget ofte blevet opfordret til at rette sin opmærksomhed mod bjergområderne.

Størstedelen af de dokumenter, der i årenes løb er blevet udarbejdet af diverse institutioner, har taget sigte på vedtagelse af en råds- eller kommissionsforordning (eller et direktiv) med særlige foranstaltninger for bjergområder med henblik på en integreret tværsektoriel politik.

I de senere år har andre instanser arbejdet for at få indført et specifikt "mål" for bjergområder på linje med de andre mål under samhørighedspolitikken, der var gældende indtil 2000.

Det forekommer dog indlysende, at EU (ud over den allerede eksisterende beskedne sektorforanstaltning for bjerglandbrug) ikke kan vedtage et specifikt initiativ, når der ikke er en bestemmelse herom i EU-traktaten, som giver kompetence på området.

Det er således nødvendigt, at EU anerkender bjergområdernes særlige karakter og det deraf følgende behov for - under iagttagelse af subsidiaritetsprincippet - at indføre en samlet EU-politik på bjergområdet. Selv om de økonomiske betingelser er forskellige, er bjergområdernes særlige karakter iøjnefaldende overalt og bestemmende for befolkningens særlige levevilkår, tjenesteydelsernes organisering og forvaltning, information, tilgængelighed og mobilitet. Det er i forbindelse med de europæiske bjergområder særlig vigtigt og presserende at føre en politik, der beskytter og styrker miljøet, landskabet og biodiversiteten og bevarer gamle, traditionelle jordbrugsteknikker, som folk fra fjerne egne for hundredvis af år siden har bragt med sig, lokale traditioner af enestående betydning og historiske og kunstneriske værdier.

Formel anerkendelse af bjergområdernes særlige karakter er en vigtig forudsætning for gennemførelsen af de sektorforanstaltninger, der eventuelt vedtages.

Traktatens artikel 158 i afsnit XVII "Økonomisk og social samhørighed" lyder som følger:

"For at fremme en harmonisk udvikling af Fællesskabet som helhed udvikler og fortsætter dette sin indsats for at styrke sin økonomiske og sociale samhørighed.

Fællesskabet stræber navnlig efter at formindske forskellene mellem de forskellige områders udviklingsniveauer og forbedre situationen for de mindst begunstigede områder eller øer, herunder landdistrikterne."

Hvis man ønsker at skabe forudsætning for, at EU-institutionerne fremover kan fastlægge politikker eller særlige tiltag for bjergområder, må disse områder udtrykkeligt nævnes sammen med de øvrige områder i sidste afsnit af artikel 158. Den nuværende betegnelse "landdistrikterne" dækker ikke bjergområderne. De to begreber er ikke identiske, og det er absolut nødvendigt, at bjergområdernes særlige karakter bliver formelt anerkendt.

4. Bjergområderne i fremtidens EU

EU's fremtid er i dag et centralt og vigtigt spørgsmål for hele Europa, som spørger sig selv, hvordan det gamle kontinent skal styres i det tredje årtusinde.

Det står mere og mere klart - selvom det kunne lyde som en floskel - at EU ikke kan opbygges efter enkle, firkantede modeller eller tegnebrætskonstruktioner og ej heller med mellemstatslige aftaler alene.

Det nye EU vil være resultatet af en kompleks proces, hvor forening af civilsamfundet, integration af interesser, funktioner, politiske ideer og relationer til omverdenen skal gennemføres gradvist gennem en omfattende forhandling på højt plan efter politiske og ikke teknokratiske retningslinjer.

Hvis dette skal give mening, skal det nye EU satse meget på de elementer, som historisk, antropologisk, kulturelt og fysisk har fungeret som bindeled, som det kit, der binder Europa sammen. Er det ikke netop bjergene, som udgør dette bindeled?

Er det muligt at forestille sig et EU i det tredje årtusinde uden en politik for de områder, som også fysisk forbinder kontinentets mest udviklede områder? Måske har kun få tænkt tanken, men det er netop de højtliggende områder, som sikrer forbindelserne mellem det nye EU's stærke områder - naturligvis ikke kun transportforbindelserne, men helt generelt båndene mellem erhvervsområder. Po-dalen forbindes med Reno-dalen takket være Alperne, og Katalonien, som oplever en økonomisk eksplosion, er forbundet til Sydfrankrig gennem Pyrenæerne. Italien holdes oppe af det skelet, som aksen Alperne-Appenninerne danner, ifølge den italienske økonom Giustino Fortunatos vellykkede billede på bjergene (knoglerne) og på sletterne (musklerne). For ikke at tale om integrationen med Østeuropa, hvor Balkan er bindeleddet til de slaviske områder, og Tatra-bjergene danner forbindelse mellem Polen og Ungarn, som bliver nye regioner i EU i 2004. Man må desuden ikke glemme, at der også i Europas bjergområder findes sociale og økonomiske centre med høj ekspertise. (For nu at blive i Alperne går den ideelle vej fra Grenoble til Bratislava over steder som Vorarlberg, Tyrol, Kärnten og Salzburg, foruden de velkendte italienske regioner).

Giver et EU med "stærke områder" forbundet indbyrdes af et "skelet" af bjerge - for nu igen at bruge Fortunatos billedsprog - nogen mening? Nej, men der er ingen tvivl om, at der er behov for en EU-politik for bjergområderne. Ikke med henblik på at føje "bjergområder" til listen over modtagere af finansiel støtte og bistand, som under forskellige betegnelser og i varierende omfang afsendes fra Bruxelles, men fordi bjergområderne er selve modellen for europæisk integration. Bjergområderne i EU har gennem lang tid udviklet en pluralistisk politisk opfattelse, der er tolerant og åben for diskussion og fælles planlægning. Det ligger til en vis grad i deres natur.

Bjergområderne lades ikke uberørte af den udfordring, som globaliseringen frembyder, og heller ikke af den modsatte tendens: den stigende følelse af lokalt tilhørsforhold. Hvis denne følelse ikke styres, kan den føre til lokalpatriotisme, hævdelse af særinteresser og splittelse, dvs. fænomener, som går stik imod integration, og som giver næring til antieuropæiske politikker. Disse fænomener er ved at vinde fodfæste i bjergregionerne, ikke tilfældigt, men fordi der mangler en europæisk bjergpolitik, og fordi nogle af EU's sektorpolitikker ofte undlader at tage hensyn til bjergområdernes særlige karakter.

Regionsudvalget mener, at Kommissionen og Parlamentet bør lægge mere vægt på bjergområdernes potentielle rolle som et samlende element for hele EU. Der skal ikke så meget til: en retningsgivende idé, et utraditionelt valg og vilje til at feje teknokrati og bureaukrati til side. Det vil kort sagt være nok med en politik, som tager udgangspunkt i, at fremtidens EU skal baseres på et nyt statsbegreb, som adskiller sig fra det, der har kendetegnet nationalstaten, og som finder sit eget særpræg ved at bygge på nye stærke elementer. Bjergområderne er helt sikkert et af disse elementer.

Ingen model kan omfatte alt, især ikke i de kommende årtier, hvor civilsamfundet vil blive stærkt påvirket af samspillet mellem forskellige interesser og politiske og kulturelle aktører. Så vil der være endnu større behov for en politik på højt plan, som kan opbygge en ny model for EU med udgangspunkt i de samlende elementer.

Af alle disse grunde er bjergområderne en stor udfordring for EU, og på denne baggrund har Regionsudvalget en vision om en Union, i hvilken den politiske debat ikke kun drejer sig om kvaliteten og kvantiteten af kød og mælk, og til hvilken bjergområderne kan give et positivt bidrag. Dette forudsætter, at man forkaster det slidte stereotype billede af bjergbonden på sæteren og ikke falder for fristelsen til blot at betragte bjergområderne som et spørgsmål om miljø eller landbrug - en opfattelse, som er ganske udbredt i Europa.

5. Bjergområder og byområder

Det er indlysende, at denne rapport og dens betragtninger og forslag er udarbejdet med tanke på de befolkninger, som stadig bor, arbejder og er en del af civilsamfundet og det politiske liv i bjergområderne.

Men det er nu alment anerkendt, at disse befolkninger spiller en nyttig rolle, ikke kun for deres egen region, men også i stadig større og mærkbar grad for befolkningerne i lavlandet, i byerne og i de store tæt befolkede erhvervsområder. Beboerne i bjergområderne sikrer opsyn med området, bevarelse af miljøet og landskabet, beskyttelse af jordbunden, plads og tid til kulturelle, sundhedsfremmende, sportslige og rekreative aktiviteter, produktion af strategiske goder som træ, vand og energi, fremstilling af produkter, som er særlig værdifulde, fordi de er sunde og udtryk for en århundredgammel ligevægt mellem naturen og menneskets behov. Desuden er bjergene hjemsted for minedrift.

En europæisk bjergpolitik er således ikke kun til gavn for bjergbefolkningerne, men for alle europæere.

6. Regionsudvalgets afsluttende bemærkninger og forslag

1) I Europa må der ikke være noget område, som henvises til permanent marginalisering, og som efterhånden helt opgives.

2) Gennem mange år er EU's besluttende organer forgæves blevet opfordret til at tage passende hensyn til Europas bjergegne på grund af deres særlige geografiske forhold, som kendetegnes af såkaldte naturlige handicap på grund af deres høje beliggenhed og hældning, barske klima og enestående geomorfologiske betingelser, lange afstande og særlige vanskeligheder, bl.a. udgifter til anlæggelse og opretholdelse af transportinfrastruktur. De herskende naturforhold har skabt en flora og fauna, som ikke bare er enestående i sig selv, men også i sin mangfoldighed. Også befolkningen har særlige levevilkår, bl.a. hvad angår forsyninger og forvaltning af tjenesteydelser, information, adgangsveje og mobilitet.

3) Europas bjergegne har været befolket gennem årtusinder og skal vedblivende have en befolkning, som ikke må føle sig opgivet, men have passende og tidssvarende vilkår på det sociale og samfundsmæssige område. Bjergbefolkningerne skal sikres muligheder for og støtte til en vidtrækkende bæredygtig økonomisk udvikling, og de lokale og regionale kulturer skal respekteres og bevares.

4) Det er bjergegnene, som er hjemsted for en stor del af den biologiske mangfoldighed, og en aktiv befolkning af en passende størrelse gør det muligt at beskytte vandressourcer, jordbund og miljø, vedligeholde skove og særlige kulturværdier samt opretholde en produktion af varer og tjenesteydelser af uvurderlig betydning for hele den europæiske befolkning.

5) Bjergene har særlige karakteristika, og skønt en stor del af bjergområderne også er landbrugsområder, er de to begreber ikke sammenfaldende. Regionsudvalget finder det heller ikke acceptabelt, at EU i sin indsats over for bjergområderne - hvoraf en del ganske rigtigt må betragtes som ugunstigt stillede områder - alene fokuserer på de økonomiske vanskeligheder.

6) Regionsudvalget mener, at traktaten bør anerkende begrebet "territorial samhørighed" som et supplement til "økonomisk og social samhørighed".

7) En udtrykkelig medtagelse af bjergområderne i traktaten vil danne grundlag for EU-kompetence på området og endelig give mulighed for en sammenhængende evaluering og politik for bjergområderne og deres befolkning med formel anerkendelse af bjergenes særtræk. Det vil gavne koordineringen af EU's forskellige politikker - dog skal det altid sikres, at subsidiaritetsprincippet overholdes nøje.

8) Regionsudvalget anmoder derfor om, at traktatens artikel 158 og den tilhørende titel ændres gennem en udtrykkelig medtagelse af "bjergområder" ved siden af henvisningen til "de mindst begunstigede områder eller øer, herunder landdistrikter" og gennem tilføjelse af udtrykket "territorial", hvor der nu kun tales om den "økonomiske og sociale samhørighed".

9) Det er nødvendigt, at der ud over den retlige anerkendelse af bjergområdernes særlige karakteristika indføres en konkurrencelovgivning på EU-plan, som med udgangspunkt i denne anerkendelse sigter mod at rette op på de økonomiske og strukturelle vanskeligheder i bjergområdernes erhvervsmæssige og sociale situation, som stiller dem ringere i forhold til andre områder, gennem finansiel og økonomisk støtte samt skattelettelser af strukturel og varig karakter.

10) Bjergområderne har særlige kulturværdier og fortrin i social og politisk henseende, som man bør værdsætte og fremme. Befolkningens identitet er en rigdom, der skal bevares som et vigtigt element i de enkelte europæiske landes farverige sammensætning.

11) Det er meget vigtigt at indføre bæredygtige transportpolitiske regler, som sikrer ensartede rammebetingelser for forvaltning af trafikstrømmene på landevej og jernbanenet i bjergområderne. Disse bør ikke reduceres til simple transitkorridorer. Der skal findes intelligente løsninger, som forener kravene om økonomisk vækst med sundheds- og miljøbeskyttelse. Dette indebærer også udvidelse af infrastrukturerne og forbedret udbud af jernbanetransport på tværs af grænserne. Hvad angår finansieringen af særlig omkostningstunge infrastrukturprojekter i økologisk følsomme områder, bør EU-retten tillade krydsfinansiering af jernbaneinfrastrukturer gennem indtægterne fra parallelle vejnet for at støtte den nødvendige flytning af godstransport fra landevej til jernbane.

12) Stramningerne på de offentlige budgetter og de privatiseringer af offentlige tjenesteydelser, som finder sted over hele Europa, er ofte til ubodelig skade for befolkningen i bjergområderne. Overalt er der omstruktureringer i gang inden for skole- og sundhedsvæsen og på transport-, post- og telekommunikationsområdet. Det er en grundlæggende overlevelsesbetingelse for lokalbefolkningen såvel som en afgørende udviklings- og vækstfaktor for bjergområderne som helhed, at tjenesterne er tilstrækkelig omfattende og af god kvalitet. Det er derfor nødvendigt, at den offentlige forvaltning, hver gang den ændrer ved organiseringen af disse tjenester, påtager sig et særligt ansvar og sætter særlig fokus på disse områders situation, så serviceniveauet ikke blot bevares, men også udvikles. Under alle omstændigheder skal EF-traktaten entydigt sikre lige adgang til forsyningspligtydelser af almen interesse i EU's bjergområder. Ved udbud med henblik på privatiseringer bør man derfor sørge for, at der er garanti for opretholdelse af tjenesteydelsesniveauet i disse områder.

13) Erhvervslivet i bjergområderne skal betragtes som værende af vital betydning, og EU-programmerne bør derfor omfatte følgende:

- udvikling af tjenesteydelsesnet i lokalsamfundet, især informationsteknologi for virksomheder, husstande, skoler, institutioner og NGO'er,

- foranstaltninger til fremme af ansættelsen af unge i virksomhederne inden for alle sektorer, især gennem støtte til unge iværksættere,

- bedre muligheder og forenkling for personer, der varetager flere erhverv,

- styrkelse af erhvervskvalifikationer, som passer til udviklingen.

14) Det foreslås, at Kommissionen i det sjette rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling, som er under udarbejdelse, tager passende hensyn til bjergområdernes situation, og at der tages initiativ til oprettelse af et europæisk net af alle forskningsinstitutter i bjergområder.

15) Regionsudvalget understreger, at der for de forskellige bjergområder i Europa er brug for en EU-politik, som hjælper befolkningen til at forvalte sammenhængende, koordinerede og integrerede foranstaltninger inden for rammerne af et udviklet og uddybet selvstyre, der er forankret i et lokalt og regionalt demokrati. Det er også en forudsætning for, at subsidiaritetsprincippet kan anvendes fuldt ud.

16) Kommissionen opfordres til under hensyntagen til den kommende udvidelse at udarbejde en samlet EU-strategi for bæredygtig udvikling af bjergområderne i EU og kandidatlandene, som også omfatter udvikling af landdistrikterne og bevarelse af bjerglandbruget. En sådan strategi bør navnlig omfatte grænseoverskridende samarbejde mellem bjergregioner og fastlægge specifikke foranstaltninger inden for rammerne af INTERREG, PHARE, TACIS og SAPARD med henblik på inddragelse af kandidatlandene og de øvrige regioner, der grænser op til EU, i foranstaltningerne til gavn for bjergområderne. Det er især vigtigt for samerne, den oprindelige befolkning, der lever i det nordlige og midterste Sverige, Finland og Norge samt i det nordlige Rusland.

17) Det er vigtigt, at Kommissionen støtter forskning vedrørende en fælles klassificering af bjergområder og klimaændringernes konsekvenser for bjergområderne, og at den giver sin støtte til indførelsen af et fælles mærke for produkter fra de europæiske bjergområder i overensstemmelse med EU-reglerne på området.

18) Kommissionen opfordres til at udarbejde en klar definition af bjergområder baseret på naturlige karakteristika som højde, hældning, afkortet vækstperiode og jordbundsforhold, socioøkonomiske kriterier som befolkningstæthed, demografisk udvikling, aldersfordeling, erhvervsområdernes beskedne målestok og deres udviklingspotentiale samt kombinationer af disse kriterier, som gør det muligt - i betragtning af de forskelligartede forhold - klart at skelne mellem bjergområder og andre ugunstigt stillede områder ved fastlæggelsen af udviklingsstrategier og støttemekanismer.

19) Det er absolut nødvendigt at opveje de permanente naturlige handicap med støtte. Derfor bør støtten opretholdes som et hovedelement i politikken for bjergområder, samtidig med at erhvervsaktiviteterne diversificeres gennem differentieret støttetildeling.

20) Ud over den støtte, der ydes under den fælles landbrugspolitiks anden søjle, er det nødvendigt at bistå bjergområdernes økonomi med yderligere strukturfondsmidler med særlig vægt på transport, telekommunikation og udviklingsstøtte til virksomheder uden direkte tilknytning til landbrug og turisme. Som prioriteret retningslinje for udvikling er det endvidere nødvendigt gradvist at udstyre bjergområderne med et minimum af grundlæggende infrastruktur og tjenesteydelser inden for undervisnings-, sundheds- og transportsektoren samt i sektorer med tilknytning til den nye kommunikations- og informationsteknologi.

21) Regionsudvalget understreger, at en indsats under landbrugspolitikkens anden søjle må kunne kombineres med en indsats fra strukturfondene. Regionsudvalget foreslår derfor, at landbrugspolitikkens anden søjle, udvikling af landdistrikterne, udformes efter et menusystem med indsatsområder, som kan kombineres med en indsats fra den menu, som diskuteres for de fremtidige strukturfonde. For at opnå det mest effektive resultat kræves en vidtgående lokal og regional indflydelse på indsatsen.

22) Kommissionen opfordres til at undersøge muligheden for at forsyne kvalitetsprodukter, som stammer fra bjergområder afgrænset efter de gældende regler, med en betegnelse, der angiver deres oprindelse i bjergområder - foruden BOB- og BGB-betegnelserne.

23) Regionsudvalget støtter udarbejdelsen af regionale konventioner bl.a. vedrørende grænseoverskridende samarbejde i stil med Alpekonventionen med det mål at institutionalisere og udbygge samarbejdet om løsning af specifikke regionale og grænseoverskridende problemer som en konkret udmøntning af regionernes Europa.

24) Det er nødvendigt at intensivere indsatsen for lige muligheder for mænd og kvinder. Regionsudvalget bemærker især, at ligestillingsarbejdet ifølge de seneste undersøgelser er en udviklingsfaktor i sig selv. I områder med affolkningsproblemer er en veludviklet social støtte og adgang til et bredere kulturelt udbud af stor betydning for at modvirke, at kvinder og unge forlader landdistrikter og bjergområder. At der er tilstrækkeligt med uddannelses- og videreuddannelsesprogrammer, især for unge, herunder unge landbrugere, er afgørende for, at de finder beskæftigelse.

25) Der bør iværksættes kompenserende foranstaltninger til fordel for bjergområderne på nationalt og regionalt plan samt gives mulighed for undtagelser fra EU's regler om statsstøtte for at gøre det muligt at levere offentlige tjenesteydelser overalt og for at kompensere for nedgangen i strukturstøtten til disse områder som følge af det stigende behov for strukturstøtte i forbindelse med udvidelsen.

26) Det er nødvendigt også efter 2006 at forsyne bjergområderne med strukturpolitiske instrumenter i passende grad og at fortsætte hermed, så længe deres specifikke problemer varer.

27) Kommissionen opfordres til inden for rammerne af den samlede strategi for bjergområder at indføre specifikke støttemekanismer med prioritering af en anvendelse af vedvarende energikilder, som er forenelig med beskyttelsen af miljøet og landskabet, især med henblik på udnyttelse af vandressourcerne og bæredygtig forvaltning af skovene i bjergområder.

28) Kommissionen opfordres til at deltage regelmæssigt i arbejdet i Alpekonventionens organer.

29) Regionsudvalget foreslår EU-institutionerne at sætte skub i identificering og spredning af god praksis for forvaltning af bjergområder samt iværksætte bæredygtige udviklingstiltag og initiativer, der skal løse problemerne med forvaltning af tjenesteydelser. Endelig bør betydningen af tværnational udveksling af lokale og regionale metoder og erfaringer understreges.

30) I bjergområderne bør der tages særligt hensyn til mejerisektoren i et forsøg på at bevare smålandbrugets tilstedeværelse overalt i disse områder.

Bruxelles, den 12. februar 2003.

Albert Bore

Formand for

Regionsudvalget

(1) KOM(2001) 24 endelig.

(2) KOM(2002) 46 endelig.