UDKAST TIL RÅDETS RETSAKT

af ...

om udarbejdelse af konventionen om gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlemsstater

(1999/C 251/01)

(Tekst forelagt Coreper den 14. juli 1999)

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION,

som henviser til traktaten om Den Europæiske Union, særlig artikel 34, stk. 2, litra d),

som tager i betragtning, at medlemsstaterne med henblik på virkeliggørelsen af Unionens målsætninger betragter reglerne for gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlemsstater som et spørgsmål af fælles interesse, der falder ind under det samarbejde, som er indledt i henhold til traktatens afsnit VI,

FASTSLÅR, at den hertil knyttede konvention, som repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer har undertegnet dags dato, hermed er udarbejdet, og

ANBEFALER medlemsstaterne at vedtage den i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser.

Udfærdiget i ....

På Rådets vegne

...

Formand

UDKAST TIL KONVENTION

udarbejdet af Rådet i henhold til artikel 34 i traktaten om Den Europæiske Union om gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlemsstater

DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER i denne konvention, Den Europæiske Unions medlemsstater,

SOM HENVISER TIL Rådets retsakt om udarbejdelse af konventionen om gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlemsstater,

SOM ØNSKER at forbedre det strafferetlige samarbejde mellem Den Europæiske Unions medlemsstater,

SOM UNDERSTREGER, at det er i medlemsstaternes fælles interesse at sikre, at gensidig retshjælp mellem medlemsstaterne fungerer effektivt og hurtigt og på en måde, der er forenelig med de grundlæggende retsprincipper i medlemsstaternes nationale ret, herunder principperne i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet den 4. november 1950 i Rom,

SOM GIVER UDTRYK FOR tillid til deres retssystemers struktur og til, at disse fungerer hensigtsmæssigt, og til alle medlemsstaters evne til at sikre en retfærdig rettergang,

SOM TAGER HENSYN TIL betydningen af, at Den Europæiske Unions medlemsstater indgår en konvention, som supplerer den europæiske konvention af 20. april 1959 om gensidig retshjælp i straffesager og andre gældende konventioner på området,

SOM TAGER I BETRAGTNING, at bestemmelserne i disse konventioner fortsat gælder i alle spørgsmål, der ikke er behandlet i nærværende konvention,

SOM TAGER I BETRAGTNING, at medlemsstaterne finder det vigtigt at styrke det retlige samarbejde, samtidig med at proportionalitetsprincippet fortsat finder anvendelse,

SOM ERKENDER, at denne konvention ikke er til hinder for, at medlemsstaterne kan udøve de beføjelser, som påhviler dem med hensyn til opretholdelse af den offentlige orden og beskyttelse af den indre sikkerhed, og at hver enkelt medlemsstat i overensstemmelse med artikel 33 i traktaten om Den Europæiske Union må bestemme, hvordan den vil opretholde lov og orden og beskytte den indre sikkerhed,

ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:

AFSNIT I

BEGÆRINGER OM GENSIDIG RETSHJÆLP

Artikel 1

Almindelige bestemmelser

1. Denne konvention har til formål at supplere bestemmelserne i og lette anvendelsen mellem Den Europæiske Unions medlemsstater af

- den europæiske konvention af 20. april 1959 om gensidig retshjælp i straffesager, i det følgende benævnt "den europæiske retshjælpskonvention"

- tillægsprotokollen af 17. marts 1978 til den europæiske retshjælpskonvention

- konventionen af 19. juni 1990 om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser, for så vidt angår forbindelserne mellem de medlemsstater, der er parter i denne konvention, og

- kapitel 2 i traktaten af 27. juni 1962 om udlevering og gensidig retshjælp i straffesager mellem Kongeriget Belgien, Storhertugdømmet Luxembourg og Kongeriget Nederlandene, som ændret ved protokol af 11. maj 1974, i det følgende benævnt "Benelux-traktaten", for så vidt angår forbindelserne mellem medlemsstaterne i Den Økonomiske Union Benelux.

2. Stk. 1 berører ikke anvendelsen af mere fordelagtige bestemmelser i bilaterale eller multilaterale aftaler mellem medlemsstater eller, som fastsat i artikel 26, stk. 4, i den europæiske retshjælpskonvention, arrangementer om gensidig retshjælp i straffesager på grundlag af ensartet lovgivning eller en særlig ordning, som foreskriver gensidig anvendelse af retshjælpsforanstaltninger på deres respektive områder.

Artikel 2

Sager, i hvilke der skal ydes retshjælp

1. Gensidig retshjælp ydes ligeledes ved retsforfølgning for handlinger, der ifølge den nationale lovgivning i den begærende medlemsstat eller den anmodede medlemsstat, eventuelt dem begge, betragtes som overtrædelser af bestemmelser, som kan afgøres af administrative myndigheder, hvis afgørelser kan indankes for en domstol med kompetence navnlig i straffesager.

2. Gensidig retshjælp ydes ligeledes i straffesager og de i stk. 1 omhandlede sager, når de vedrører handlinger eller lovovertrædelser, for hvilke en juridisk person kan drages til ansvar i den begærende medlemsstat.

Artikel 3

Efterforskning i kriminalsager

I afsnit III i denne konvention forstås ved "efterforskning i kriminalsager" efterforskning, efter at der er begået en specifik strafbar handling for at identificere og arrestere, sigte, retsforfølge eller dømme de ansvarlige personer.

Artikel 4

Overholdelse af de procedurer, som den begærende medlemsstat angiver

1. I de tilfælde, hvor der bevilges retshjælp, forpligter medlemsstaterne sig, med henblik på udførelse af retsanmodningerne, til at overholde en hvilken som helst procedure, som den begærende medlemsstat udtrykkeligt angiver, forudsat den ikke strider mod de grundlæggende retsprincipper i den anmodede medlemsstat, og medmindre andet er bestemt i denne konvention. Den anmodede medlemsstat udfører begæringen om retshjælp så hurtigt som muligt og tager så vidt muligt fuldt ud hensyn til de tidsfrister, som den begærende medlemsstat måtte have angivet. Den begærende medlemsstat begrunder tidsfristerne.

2. Kan begæringen ikke eller kun delvis efterkommes i overensstemmelse med den begærende medlemsstats krav, underretter myndighederne i den anmodede medlemsstat straks den begærende medlemsstat herom og anfører, på hvilke betingelser begæringen vil kunne efterkommes. Myndighederne i henholdsvis den begærende og den anmodede medlemsstat kan derefter indbyrdes aftale, hvorledes begæringen skal følges op, eventuelt ved at lade dette betinge af opfyldelsen af ovennævnte betingelser.

3. Hvis det kan forudses, at tidsfristen for at efterkomme begæringen ikke kan overholdes, og hvis de i stk. 1, trejde punktum, nævnte begrundelser konkret angiver, at dette vil vanskeliggøre den retsforfølgning, der finder sted i den begærende medlemsstat, oplyser myndighederne i den anmodede medlemsstat straks, hvor lang tid der skønnes nødvendig for at efterkomme begæringen. Myndighederne i den begærende medlemsstat skal straks anføre, om begæringen alligevel opretholdes. Myndighederne i henholdsvis den begærende og den anmodede medlemsstat kan derefter indbyrdes aftale, hvorledes begæringen skal følges op.

Artikel 5

Fremsendelse og forkyndelse af retsdokumenter

1. Hver medlemsstat fremsender retsdokumenter, som er bestemt til personer, der befinder sig på en anden medlemsstats territorium, direkte til disse med posten.

2. Retsdokumenter kan kun fremsendes via de kompetente myndigheder i den anmodede medlemsstat,

- hvis adressen på den person, som dokumentet er bestemt for, er ukendt eller usikker, eller

- hvis den begærende medlemsstats relevante retsplejeregler kræver et andet bevis for dokumentets forkyndelse for modtageren end det bevis, der kan opnås i forbindelse med fremsendelse med posten, eller

- hvis det ikke har været muligt at postforkynde dokumentet, eller

- hvis den begærende medlemsstat har gode grunde til at tro, at fremsendelse med posten vil være ineffektiv eller er uhensigtsmæssig.

3. Når der er grund til at antage, at modtageren ikke forstår det sprog, retsdokumentet er affattet på, skal dette - eller i det mindste de væsentligste afsnit heri - oversættes til det eller et af de nationale sprog i den medlemsstat, på hvis territorium modtageren opholder sig. Hvis den myndighed, som retsdokumentet kommer fra, er bekendt med, at modtageren kun forstår et andet sprog, skal dokumentet - eller i det mindste de væsentlige afsnit heri - oversættes til dette andet sprog.

4. Alle retsdokumenter skal ledsages af en følgeskrivelse, hvori det meddeles, at modtageren kan indhente oplysninger hos den myndighed, som dokumentet kommer fra, eller hos andre myndigheder i den pågældende medlemsstat, om vedkommendes rettigheder og forpligtelser i forbindelse med dokumentet. Stk. 3 gælder også for denne følgeskrivelse.

5. Artikel 8, 9 og 12 i den europæiske retshjælpskonvention og artikel 32, 34 og 35 i Benelux-traktaten finder anvendelse.

Artikel 6

Fremsendelser af begæringer om gensidig retshjælp

1. Begæringer om gensidig retshjælp og de i artikel 7 omhandlede oplysninger fremsættes direkte af de retsmyndigheder, der har territorial kompetence til at indgive og efterkomme sådanne, og de tilbagesendes gennem samme myndigheder, medmindre andet bestemmes i denne artikel.

Enhver begæring fra en medlemsstat om iværksættelse af retsforfølgning ved en anden medlemsstats domstole, jf. artikel 21 i den europæiske retshjælpskonvention og artikel 42 i Benelux-traktaten, kan fremsendes direkte mellem de kompetente retsmyndigheder.

2. Stk. 1 er ikke til hinder for, at begæringer og svar herpå i særlige tilfælde kan fremsendes:

a) mellem en medlemsstats centrale myndighed og en anden medlemsstats centrale myndighed, eller

b) mellem en medlemsstats retsmyndighed og en anden medlemsstats centrale myndighed.

3. En medlemsstat kan i en erklæring stilet til depositaren for denne konvention angive, at dens retsmyndigheder ikke har - eller i princippet ikke har - beføjelser til at efterkomme begæringer, der er modtaget direkte som omhandlet i stk. 1, eller begæringer, der er modtaget fra en central myndighed som omhandlet i stk. 2, litra b), og at begæringerne og oplysningerne derfor bør fremsendes gennem medlemsstatens centrale myndighed eller centrale myndigheder i det omfang, der er anført i erklæringen. Medlemsstaten kan til enhver tid ændre sin erklæring i en meddelelse til depositaren, idet enhver sådan ændring bør have til formål at give bestemmelserne i stk. 1 større virkning.

4. En begæring som omhandlet i stk. 1 kan af hensyn til en hurtig sagsbehandling indgives via Den Internationale Kriminalpolitiorganisation (Interpol) eller ethvert organ, der er kompetent ifølge bestemmelser fastlagt i henhold til traktaten om Den Europæiske Union.

5. Hvis den myndighed, der er kompetent til at behandle begæringer efter artikel 12 eller 14, i den ene medlemsstat er en retsmyndighed eller en central myndighed og i den anden medlemsstat en politi- eller toldmyndighed, kan begæringerne udveksles direkte mellem disse myndigheder. Ved sådan kontakt finder stk. 4 anvendelse.

6. Hvis den myndighed, der er kompetent til at behandle begæringer om retshjælp i forbindelse med retsforfølgning som omhandlet i artikel 2, stk. 1, i den ene medlemsstat er en retsmyndighed eller en central myndighed og i den anden medlemsstat en administrativ myndighed, kan begæringerne udveksles direkte mellem disse myndigheder.

7. Enhver medlemsstat kan samtidig med afgivelsen af den i artikel 23, stk. 2, omhandlede notifikation erklære, at den ikke er bundet af stk. 5, første punktum, og/eller af stk. 6, eller at den kun vil anvende disse stykker under visse omstændigheder, som anføres nærmere. En sådan erklæring kan til enhver tid trækkes tilbage eller ændres.

8. Følgende begæringer eller oplysninger fremsendes gennem medlemsstaternes centrale myndigheder:

a) begæringer om midlertidig overførelse eller transit af frihedsberøvede personer som omhandlet i artikel 9 i denne konvention samt i artikel 11 i den europæiske retshjælpskonvention og artikel 33 i Benelux-traktaten,

b) oplysninger om straffedomme som omhandlet i artikel 22 i den europæiske retshjælpskonvention og artikel 43 i Benelux-traktaten. Imidlertid kan anmodninger om genparter af straffedomme og foranstaltninger som omtalt i artikel 4 i tillægsprotokollen til den europæiske retshjælpskonvention fremsendes direkte til de kompetente myndigheder.

Artikel 7

Spontan udveksling af oplysninger

1. Medlemsstaternes kompetente myndigheder kan i det omfang, der er hjemmel herfor i medlemsstaternes interne ret, og uden at de foreligger en anmodning, udveksle oplysninger om strafbare handlinger eller overtrædelser af bestemmelser af den i artikel 2, stk. 1, nævnte art, som på tidspunktet for meddelelsen af oplysningerne henhører under den modtagende myndighed.

2. Den meddelende myndighed kan i henhold til medlemsstatens nationale ret knytte betingelser til den modtagende myndigheds anvendelse af disse oplysninger.

3. Den modtagende myndighed er bundet af disse betingelser.

AFSNIT II

BEGÆRINGER OM VISSE SÆRLIGE FORMER FOR GENSIDIG RETSHJÆLP

Artikel 8

Tilbagelevering

1. Den anmodede medlemsstat kan, efter anmodning fra den begærende medlemsstat, og uden at rettigheder tilhørende tredjemand i god tro berøres, stille genstande, der er erhvervet på ulovlig vis, til rådighed for den begærende medlemsstat med henblik på tilbagelevering til den retmæssige ejer.

2. I forbindelse med anvendelsen af artikel 3 og 6 i den europæiske retshjælpskonvention samt artikel 24, stk. 2, og artikel 29 i Benelux-traktaten kan den anmodede medlemsstat give afkald på tilbagelevering af genstande, der er udleveret til den begærende medlemsstat, hvis dette kan fremme tilbageleveringen af disse genstande til den retsmæssige ejer. Rettigheder tilhørende tredjemand i god tro berøres ikke.

3. Såfremt den anmodede medlemsstat giver afkald på tilbagelevering af genstande i overensstemmelse med stk. 2, kan den ikke påberåbe sig panteret eller anden regresret i medfør af sin skatte- og toldlovgivning i forbindelse med de tilbageleverede genstande, bortset fra sådanne krav og rettigheder, der vedrører den retmæssige ejer.

Artikel 9

Midlertidig overførelse af frihedsberøvede personer med henblik på efterforskning

1. Hvis de berørte medlemsstaters kompetente myndigheder indgår aftale herom, kan en medlemsstat, som har anmodet om en efterforskningsforanstaltning, der kræver tilstedeværelsen af en person, der er frihedsberøvet på dens eget territorium, midlertidigt overføre denne person til den medlemsstat, hvor efterforskningen skal finde sted.

2. Aftalen omfatter de nærmere regler for personens midlertidige overførelse og fristen for, hvornår han skal sendes tilbage til den begærende medlemsstat.

3. Hvis der kræves samtykke til overførelse fra den frihedsberøvede person, fremlægges der omgående en samtykkeerklæring eller en kopi heraf for den anmodede medlemsstat.

4. Forvaringen i den anmodede medlemsstat fratrækkes den periode, i hvilken den pågældende skal eller vil skulle frihedsberøves i den begærende medlemsstat.

5. Bestemmelserne i artikel 11, stk. 2 og 3, samt i artikel 12 og 20 i den europæiske retshjælpskonvention og artikel 33, 35 og 46 i Benelux-traktaten finder anvendelse.

6. Hver medlemsstat kan samtidig med afgivelsen af den i artikel 23, stk. 2, omhandlede notifikation erklære, at det i denne artikels stk. 3 omhandlede samtykke vil blive krævet, før den i denne artikels stk. 1 omhandlede aftale kan indgås, eller at det vil blive krævet på visse betingelser, som anføres i erklæringen.

Artikel 10

Afhøring ved hjælp af videokonference

1. Hvis en person befinder sig i en medlemsstat og skal afhøres som vidne eller sagkyndig af retsmyndighederne i en anden medlemsstat, kan sidstnævnte, såfremt det ikke er hensigtsmæssigt eller muligt at afhøre den pågældende i hans egen medlemsstat, anmode om, at afhøringen foretages ved hjælp af videokonference, som omhandlet i stk. 2-8.

2. Den anmodede medlemsstat skal give sin tilladelse til en sådan afhøring, forudsat at anvendelse af videokonference ikke strider mod dens grundlæggende retsprincipper, og forudsat at den råder over de tekniske hjælpemidler, der er nødvendige for en sådan afhøring. Såfremt den anmodede medlemsstat ikke råder over de tekniske hjælpemidler, der er nødvendige for en videokonference, kan den begærende medlemsstat stille dem til rådighed efter aftale mellem de to stater.

3. Begæringer om afhøring ved hjælp af videokonference skal ud over de oplysninger, der er nævnt i artikel 14 i den europæiske retshjælpskonvention og artikel 37 i Benelux-traktaten, angive årsagen til, at et vidne eller en sagkyndig ikke bør eller kan medvirke, samt navnet på den retsmyndighed og de personer, der skal foretage afhøringen.

4. Den anmodede medlemsstats retsmyndighed indkalder den pågældende til at give møde i henhold til procedurerne i den nationale lovgivning.

5. Følgende regler gælder for afhøring ved hjælp af videokonference:

a) Under afhøringen er der en retsmyndighed fra den anmodede medlemsstat til stede, som i givet fald bistås af en tolk, og som også sørger for identifikationen af den person, der skal afhøres, og påser, at de grundlæggende retsprincipper i den anmodede medlemsstat overholdes. Hvis retsmyndigheden fra den anmodede medlemsstat vurderer, at grundlæggende retsprincipper i den anmodede medlemsstat overtrædes under afhøringen, træffer den omgående de nødvendige foranstaltninger, således at afhøringen videreføres i overensstemmelse med ovennævnte principper.

b) Den begærende og den anmodede medlemsstats kompetente myndigheder kan ved fælles overenskomst træffe foranstaltninger med henblik på at beskytte den person, der skal afhøres.

c) Afhøringen foretages direkte af eller under ledelse af den begærende medlemsstats retsmyndighed i overensstemmelse med denne medlemsstats interne ret.

d) Efter anmodning fra den begærende medlemsstats sørger den anmodede medlemsstat for, at den person, der skal afhøres, om nødvendigt bistås af en tolk.

e) Den person, der skal afhøres, kan påberåbe sig ret til at nægte at afgive forklaring i henhold til lovgivningen i enten den anmodede medlemsstat eller den begærende medlemsstat.

6. Med forbehold af eventuelle foranstaltninger, som vedtages med henblik på personers beskyttelse, udfærdiger den anmodede medlemsstats retsmyndighed ved afhøringens afslutning et referat af afhøringen med angivelse af tid og sted, den afhørte persons identitet, identiteten på alle andre personer, som deltager i afhøringen, og i hvilken egenskab de deltager, eventuelle edsaflæggelser eller afgivelser af tro og love-erklæringer samt de tekniske omstændigheder, under hvilke afhøringen har fundet sted. Dette referat fremsendes af den anmodede medlemsstats kompetente myndighed til den begærende medlemsstats kompetente myndighed.

7. Udgifterne til oprettelse af videoforbindelsen, udgifterne i forbindelse med betjeningen af videoforbindelsen i den anmodede medlemsstat, aflønning af tolke, medlemsstaten stiller til rådighed, og dagpenge til vidner og sagkyndige samt deres rejseomkostninger i den anmodede medlemsstat godtgøres den anmodede medlemsstat af den begærende medlemsstat, medmindre førstnævnte giver afkald på at få godtgjort alle eller nogle af disse udgifter.

8. Hver medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at dens nationale lovgivning finder anvendelse, når vidner eller sagkyndige afgiver forklaring på dens område i overensstemmelse med denne artikel eller nægter at vidne, selv om de er forpligtet dertil, eller afgiver falsk forklaring, på samme måde, som hvis afhøringen fandt sted i en national retssag.

9. Medlemsstaterne kan efter skøn anvende bestemmelserne i denne artikel, når det er hensigtsmæssigt og med de kompetente retlige myndigheders samtykke på afhøringer af tiltalte ved hjælp af videokonference. I så tilfælde skal beslutningen om at benytte videokonference og den måde, hvorpå videokonferencen gennemføres, være baseret på en aftale mellem de pågældende medlemsstater i overensstemmelse med deres nationale lovgivning og relevante internationale instrumenter, herunder den europæiske menneskerettighedskonventionen af 1950.

Enhver medlemsstat kan samtidig med angivelse af den i artikel 23, stk. 2, nævnte notifikation erklære, at den ikke vil anvende første afsnit. En sådan erklæring kan trækkes tilbage når som helst.

Afhøring kan kun ske med den tiltaltes samtykke. Rådet skal i et retligt bindende instrument vedtage bestemmelser, der er nødvendige for at beskytte sigtedes rettigheder.

Artikel 11

Afhøring af vidner og sagkyndige ved hjælp af telefonkonference

1. Hvis en person befinder sig i en medlemsstat og skal afhøres som vidne eller sagkyndig af en retsmyndighed i en anden medlemsstat, kan denne medlemsstat, hvis den nationale lovgivning indeholder bestemmelser herom, anmode om bistand fra den første medlemsstat, således at afhøringen kan foregå ved hjælp af telefonkonference som fastsat i stk. 2-5.

2. Det er en forudsætning for afhøring ved hjælp at telefonkonference, at vidnet eller den sagkyndige indvilger i, at afhøringen foregår på denne måde.

3. Den anmodede stat skal tillade afhøring ved hjælp af telefonkonference, forudsat at dette ikke strider mod dens grundlæggende retsprincipper.

4. En anmodning om afhøring ved hjælp af telefonkonference skal, foruden de oplysninger, der er omhandlet i artikel 14 i den europæiske retshjælpskonvention og artikel 37 i Benelux-traktaten, indeholde navnet på den retsmyndighed og de personer, som skal foretage afhøringen, samt en tilkendegivelse af, at vidnet eller den sagkyndige er villig til at medvirke ved en afhøring ved hjælp af telefonkonference.

5. De praktiske arrangementer i forbindelse med afhøringen aftales mellem de pågældende medlemsstater. Når sådanne arrangementer aftales, påtager den anmodede stat sig at:

- underrette vidnet eller den sagkyndige om, hvor og hvornår afhøringen finder sted

- sikre identifikationen af vidnet eller den sagkyndige

- sikre sig, at vidnet eller den sagkyndige giver sit samtykke til at medvirke ved en afhøring ved hjælp af telefonkonference.

Den anmodede stat kan gøre sit samtykke helt eller delvis betinget af de relevante bestemmelser i artikel 10, stk. 5 og 8. Medmindre andet er aftalt, anvendes artikel 10, stk. 7, analogt.

Artikel 12

Kontrollerede leverancer

1. Hver medlemsstat forpligter sig til på begæring af en anden medlemsstat at tillade kontrollerede leverancer på sit territorium som led i kriminalefterforskning af forbrydelser, som kan medføre udlevering.

2. Beslutninger om anvendelse af kontrollerede leverancer træffes i hvert enkelt tilfælde af de kompetente myndigheder i den anmodede medlemsstat under overholdelse af denne medlemsstats nationale ret.

3. Gennemførelsen af kontrollerede leverancer finder sted efter procedurerne i den anmodede medlemsstat. De kompetente myndigheder i denne medlemsstat styrer og udfører operationerne.

Artikel 13

Fælles efterforskningshold

1. Efter fælles aftale kan de kompetente myndigheder i to eller flere medlemsstater oprette fælles efterforskningshold, der skal foretage efterforskning i kriminalsager i en eller flere af de medlemsstater, der opretter holdet. I denne artikel forstås ved "fælles efterforskningshold" hold, der er sammensat af medlemmer fra de myndigheder i de berørte medlemsstater, der er ansvarlige for eller deltager i efterforskning i kriminalsager, og kan navnlig omfatte embedsmænd fra retsvæsenet og politi- og toldmyndighederne. Hvis det er nødvendigt, kan embedsmænd fra internationale organisationer eller organer deltage i efterforskningsholdet.

Fælles efterforskningshold kan især oprettes

- hvis en medlemsstats undersøgelser af alvorlige strafbare handlinger kræver vanskelig og krævende efterforskning, der har forbindelse til andre medlemsstater

- hvis flere medlemsstater gennemfører efterforskning, der som følge af sagens omstændigheder kræver, at de involverede medlemsstater koordinerer og afstemmer deres indsats.

Anmodning om oprettelse af et fælles efterforskningshold kan indgives af en hvilken som helst af de berørte medlemsstater. Efterforskningsholdet oprettes i en af de medlemsstater, hvor efterforskningen formodes at skulle finde sted.

2. Anmodninger om oprettelse af fælles efterforskningshold skal foruden de oplysninger, som er omhandlet i artikel 14 i den europæiske konvention om gensidig hjælp i straffesager og i artikel 37 i Benelux-konventionen, indeholde oplysninger om efterforskningsholdets sammensætning.

3. Der gælder følgende regler for fælles efterforskningsholds operation på de medlemsstaters område, som opretter holdet:

a) de oprettes udelukkende med et bestemt formål og for et begrænset tidsrum

b) holdet ledes af en repræsentant fra den medlemsstat, hvor holdet opererer. Denne repræsentant skal samordne og lede holdets aktiviteter på denne medlemsstats område

c) den medlemsstat, hvor efterforskningsholdet opererer, træffer de nødvendige organisatoriske foranstaltninger for operationen.

4. De repræsentanter, som en medlemsstat udlåner til et fælles efterforskningshold, skal overholde lovgivningen i den medlemsstat, hvor efterforskningsholdet opererer. De er underordnet den efter stk. 3, litra b), udpegede leder af efterforskningsholdet og skal efterkomme dennes ordrer.

5. De udlånte repræsentanter har følgende rettigheder på den medlemsstats område, hvor holdet opererer:

a) de har ret til at være til stede i den stat, hvor efterforskningen finder sted under efterforskningsholdets arbejde

b) de kan efter aftale mellem de berørte medlemsstater og i overensstemmelse med lovgivningen i den stat, hvor efterforskningsholdet opererer, i enkeltstående tilfælde få til opgave at gennemføre strafferetlige foranstaltninger. Den stat, i hvilken operationen foregår, kan fastlægge betingelser for de strafferetlige foranstaltninger, der skal træffes, gående ud på bl.a., at en repræsentant for den pågældende stats retshåndhævende myndigheder skal være til stede, når foranstaltningerne træffes, for at påse, at dens lovgivning overholdes.

6. De involverede medlemsstater kan ved oprettelsen af et fælles efterforskningshold aftale yderligere retningslinjer for dets operationer. De kan bl.a. aftale, at repræsentanter, der er udlånt til efterforskningsholdet, uanset konventionens artikel 6 kan indgive begæring om gensidig retshjælp i tilknytning til holdets efterforskning direkte til de kompetente myndigheder i den stat, hvor holdet opererer.

7. Den udlånte repræsentant må med henblik på efterforskning i kriminalsager meddele det fælles efterforskningshold oplysninger, han retmæssigt er i besiddelse af, jf. artikel 7, stk. 1 og 2. Skal disse oplysninger anvendes i den stat, hvor holdet opererer, gælder artikel 7, stk. 3.

8. Oplysninger, som en embedsmand retmæssigt er kommet i besiddelse af, mens han deltager i et fælles efterforskningshold, der opererer i en anden medlemsstat, kan med henblik på efterforskning i kriminalsager i den udlånende medlemsstat anvendes på samme betingelser, som var de blevet tilvejebragt i forbindelse med gensidig retshjælp.

9. Denne artikel berører ikke andre bestemmelser eller ordninger om oprettelse af fælles efterforskningshold eller deres operation.

Artikel 14

Diskrete undersøgelser

1. Den begærende og den anmodede medlemsstat kan aftale at bistå hinanden i efterforskningen af forbrydelser og lade embedsmænd arbejde under skjult eller falsk identitet (diskrete undersøgelser).

2. De kompetente myndigheder i den anmodede medlemsstat træffer i hver enkelt tilfælde afgørelse om anmodninger under hensyntagen til national lovgivning og nationale procedurer. De to medlemsstater aftaler indbyrdes under hensyntagen til deres nationale lovgivning og procedurer, hvor længe den diskrete undersøgelse skal vare, hvilke nærmere vilkår der skal gælde herfor, hvilken retsstilling de berørte embedsmænd skal have, og hvilke ansvarsforhold der skal gælde for eventuelle overtrædelser, der begås, eller skader, der forvoldes under den diskrete undersøgelse.

3. Diskrete undersøgelser gennemføres i overensstemmelse med den nationale lovgivning og de nationale procedurer i den medlemsstat, på hvis område undersøgelsen foregår. De involverede medlemsstater samarbejder om forberedelsen og overvågningen af diskrete undersøgelser, herunder sikkerhedsordninger for embedsmænd, der arbejder under skjult eller falsk identitet.

4. Enhver medlemsstat kan samtidig med angivelsen af den i artikel 23, stk. 2, omhandlede notifikation erklære, at den ikke er bundet af nærværende artikel. En sådan erklæring kan til enhver tid trækkes tilbage.

AFSNIT III

AFLYTNING AF TELEKOMMUNIKATION

Artikel 15

Myndigheder, der er kompetent til at beordre aflytning af telekommunikation

Med henblik på anvendelsen af artikel 16, 17 og 18 forstås ved "kompetent myndighed" en retslig myndighed, eller hvor retslige myndigheder ikke har kompetence på dette område, en tilsvarende myndighed, der er udpeget i medfør af artikel 21, stk. 1, litra e), og som handler som led i efterforskning i kriminalsager.

Artikel 16

Begæringer om aflytning af telekommunikation

1. Med henblik på efterforskning i kriminalsager kan en kompetent myndighed i en medlemsstat (den begærende medlemsstat) i overensstemmelse med kravene i sin nationale lovgivning fremsætte en begæring til en kompetent myndighed i en anden medlemsstat (den anmodede medlemsstat) om

a) aflytning og øjeblikkelig overførsel af telekommunikation til den begærende medlemsstat, eller

b) aflytning, optagelse og efterfølgende overførsel af optagelsen af telekommunikationen til den begærende medlemsstat.

2. Der kan fremsættes begæringer efter stk. 1, når den aflyttede person benytter sig af telekommunikationsmidler og befinder sig

a) i den begærende medlemsstat, og når den begærende medlemsstat har brug for den anmodede medlemsstats tekniske assistance til at aflytte vedkommendes kommunikationer

b) i den anmodede medlemsstat, og vedkommendes kommunikationer kan aflyttes i denne medlemsstat

c) i en tredje medlemsstat, der er blevet underrettet i henhold til artikel 18, stk. 1, litra a), og den begærende medlemsstat har brug for den anmodede medlemsstats tekniske assistance til at aflytte vedkommendes kommunikationer.

3. Uanset artikel 14 i den europæiske retshjælpskonvention og artikel 37 i Benelux-traktaten skal begæringer fremsat i henhold til denne artikel indeholde

a) en angivelse af den myndighed, der har fremsat begæringen

b) en bekræftelse på, at der foreligger en retskendelse eller en anden lovmæssig beslutning om aflytning i tilknytning til efterforskning i kriminalsager

c) oplysninger med henblik på identificering af den aflyttede person

d) en angivelse af det strafbare forhold, der ligger til grund for efterforskningen

e) en angivelse af den ønskede varighed af aflytningen, og

f) om muligt tilstrækkelige tekniske data til at sikre, at begæringen kan efterkommes (navnlig det relevante nettilslutningsnummer).

4. En begæring i henhold til stk. 2, litra b), skal også omfatte en redegørelse for de konkrete omstændigheder i sagen. Den anmodede medlemsstat kan udbede sig alle de supplerende oplysninger, som er nødvendige for at afgøre, om begæringen ville blive efterkommet, hvis den var fremsat af en national myndighed i den pågældende medlemsstat.

5. Den anmodede medlemsstat forpligter sig til at efterkomme begæringer i henhold til stk. 1, litra a):

a) i forbindelse med en begæring i henhold til stk. 2, litra a) og c), når den har modtaget de i stk. 3 omhandlede oplysninger. Den anmodede medlemsstat kan beordre aflytningen uden videre formaliteter

b) i forbindelse med en begæring i henhold til stk. 2, litra b), når den har fået de i stk. 3 og 4 omhandlede oplysninger og ville have efterkommet begæringen, hvis den var fremsat af en national myndighed i den pågældende medlemsstat. Den anmodede medlemsstat kan give sit samtykke på samme betingelser, som hvis begæringen var fremsat af en af dens egne myndigheder.

6. Såfremt øjeblikkelig overførsel ikke er mulig, forpligter den anmodede medlemsstat sig til at efterkomme begæringer i henhold til stk. 1, litra b), når den har fået de i stk. 3 og 4 omhandlede oplysninger og ville have efterkommet begæringen, hvis den var fremsat af en national myndighed i den pågældende medlemsstat. Den anmodede medlemsstat kan give sit samtykke på samme betingelser, som hvis begæringen var fremsat af en af dens egne myndigheder.

7. Enhver medlemsstat kan ved afgivelsen af notifikation i henhold til artikel 23, stk. 2, erklære, at den kun er bundet af stk. 6, når den ikke er i stand til at foretage øjeblikkelig overførsel. I sådanne tilfælde kan de øvrige medlemsstater anvende princippet om gensidighed.

8. Når den begærende medlemsstat fremsætter en begæring i henhold til stk. 1, litra b), kan den, såfremt der er særlige grunde til det, også anmode om et udskift af optagelsen. Den anmodede medlemsstat behandler sådanne begæringer i overensstemmelse med sin nationale lovgivning og sine nationale procedurer.

9. Den medlemsstat, der modtager oplysningerne i henhold til stk. 3 og 4, skal hemmeligholde disse oplysninger i overensstemmelse med sin nationale lovgivning.

Artikel 17

Aflytning af personer på en medlemsstats eget område via tjenesteudbydere

1. Med henblik på lovlig aflytning af telekommunikation tillader medlemsstaterne, at de internationale telekommunikationssystemer, der opererer på deres område og stiller telekommunikationstjenester til rådighed i mere end én medlemsstat, er direkte tilgængelige for andre medlemsstater via tjenesteudbydere, der befinder sig på deres område.

2. I det tilfælde, der er nævnt i stk. 1, foretager de kompetente myndigheder i en medlemsstat, med henblik på efterforskning i kriminalsager og i overensstemmelse med national ret, aflytningen på betingelse af, at den person, der aflyttes, befinder sig i denne medlemsstat.

3. Stk. 2 finder også anvendelse, hvor en medlemsstats kompetente myndighed i henhold til artikel 16, stk. 2, litra b), anmoder en anden medlemsstat om at aflytte en person, der befinder sig på denne anden medlemsstats område.

4. Hvor der ikke anvendes direkte adgang, skal den medlemsstat, der er vært for de internationale telekommunikationssystemer, der er nævnt i stk. 1, besvare begæringen om retshjælp ved at anvende de almindelige formularer. I dette tilfælde anføres de grunde, der fremføres for afslaget, i henhold til artikel 2 i den europæiske retshjælpskonvention.

Artikel 18

Aflytning på en anden medlemsstats område uden teknisk assistance fra denne medlemsstat

1. Hvis aflytningen af telekommunikation er beordret af den kompetente myndighed i en medlemsstat med henblik på efterforskning i kriminalsager, og telekommunikationsadressen på den aflyttede person, som er anført i retskendelsen om aflytning, anvendes på en anden medlemsstats område, fra hvilken der ikke er behov for teknisk assistance til at gennemføre aflytningen, underretter den første medlemsstat den anden medlemsstat herom

a) inden aflytningen i de tilfælde, hvor den allerede ved beordringen af aflytning har kendskab til, at den aflyttede person befinder sig på den anden medlemsstats område, eller

b) i andre tilfælde umiddelbart efter, at den får kendskab til, at den aflyttede person opholder sig på den anden medlemsstats område.

2. De oplysninger, som skal stilles til rådighed af den medlemsstat, som foretager aflytningen, omfatter:

a) en angivelse af den myndighed, der har beordret aflytningen

b) en bekræftelse på, at der foreligger en retskendelse eller en anden lovmæssig beslutning om aflytning i tilknytning til efterforskning i kriminalsager

c) oplysninger med henblik på identificering af den aflyttede person

d) en angivelse af det strafbare forhold, der ligger til grund for efterforskningen

e) en angivelse af, hvor længe aflytningen forventes at vare.

3. Når den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat har modtaget de oplysninger, der er nævnt i stk. 2:

a) kan den kontakte den kompetente myndighed i den medlemsstat, der foretager aflytningen, for at koordinere kriminalefterforskninger, som den allerede har indledt vedrørende den aflyttede person, med efterforskningen i den medlemsstat, der foretager aflytningen

b) skal den fra det øjeblik, den blev informeret af den medlemsstat, der foretager aflytningen, have en frist på 96 timer til at kunne godkende aflytningen. Hvis der ikke modtages noget svar inden for denne frist, skal den stat, der foretager aflytningen, øjeblikkeligt indstille aflytningen, og den må ikke anvende det materiale, der blev indsamlet som bevis i en straffesag, fra det øjeblik, hvor den blev klar over, at personen befandt sig på den besøgte stats område. Foreligger der ikke noget svar fra den besøgte medlemsstat, betragtes det som et afslag, hvilket følgelig skal medføre, at der gives en skriftlig begrundelse, der baseres på de grunde, der er nævnt i følgende litra d).

c) kan den anmode den kompetente myndighed i den medlemsstat, der foretager aflytningen, om en sammenfatning af sagens omstændigheder og eventuelle supplerende oplysninger. I dette tilfælde indledes der en ny frist på 96 timer fra det øjeblik, hvor anmodningen fremsættes af den besøgte stat, og bestemmelserne i litra b) finder tilsvarende anvendelse.

d) kan den kræve, at aflytningen ikke gennemføres eller afbrydes, hvis aflytningen ikke ville være lovlig ifølge den nationale lovgivning eller af de grunde, der er anført i artikel 2 i den europæiske konvention om gensidig retshjælp. Såfremt en medlemsstat stiller et sådant krav, skal den give en skriftlig begrundelse for afgørelsen; den kan også kræve, at den medlemsstat, der foretager aflytningen, ikke anvender resultatet af aflytningen fra det øjeblik, hvor det fastslås, at personen befandt sig på dens område.

Medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at svaret kan afgives inden for den pågældende frist på 96 timer.

4. Den medlemsstat, der modtager oplysningerne i henhold til stk. 2, skal betragte disse oplysninger som fortrolige i overensstemmelse med sin nationale lovgivning.

5. Hvis den medlemsstat, der foretager aflytningen, mener, at de oplysninger, som videregives ifølge stk. 2, er af særlig følsom karakter, kan de overføres til den kompetente myndighed gennem en særlig myndighed, såfremt det er aftalt på et bilateralt grundlag mellem de berørte medlemsstater.

6. Enhver medlemsstat kan ved afgivelse af notifikationen i henhold til artikel 23, stk. 2, eller på et hvilket som helst senere tidspunkt meddele, at den ikke har behov for oplysninger om aflytninger som fastsat i denne artikel.

Artikel 19

Afholdelse af teleoperatørernes udgifter

Omkostninger, som påløber i forbindelse med teleoperatørernes eller tjenesteudbydernes efterkommelse af begæringer i medfør af artikel 16, afholdes af den begærende medlemsstat.

Artikel 20

Bilaterale aftaler

Dette afsnit er ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan indgå bilaterale eller multilaterale aftaler med henblik på at lette udnyttelsen af eksisterende og fremtidige tekniske muligheder med hensyn til aflytning af telekommunikation.

AFSNIT IV

AFSLUTTENDE BESTEMMELSER

Artikel 21

Erklæringer

1. Hver medlemsstat oplyser samtidig med afgivelsen af den i artikel 23, stk. 2, nævnte notifikation i en erklæring, hvilke myndigheder der ud over dem, der er anført i den europæiske retshjælpskonvention og i Benelux-traktaten, er kompetente med hensyn til anvendelsen af denne konvention og anvendelsen mellem medlemsstaterne af bestemmelserne om gensidig retshjælp i straffesager i de instrumenter, der henvises til i artikel 1, stk. 1, herunder navnlig:

a) hvilke administrative myndigheder eller tjenester, der i givet fald er kompetente i henseende til artikel 2, stk. 1

b) med henblik på anvendelsen af artikel 6, en eller flere centrale myndigheder samt de myndigheder, der er kompetente til at træffe afgørelse om de begæringer, som er omtalt i artikel 6, stk. 8, litra b)

c) de politi- eller toldmyndigheder, der i givet fald er kompetente med henblik på anvendelsen af artikel 6, stk. 5

d) de administrative myndigheder, der i givet fald er kompetente med henblik på anvendelsen af artikel 6, stk. 6, og

e) den eller de myndigheder, der er kompetente med henblik på anvendelsen af artikel 16, 17 og artikel 18, stk. 1-4.

2. Erklæringer, som afgives i medfør af stk. 1, kan på samme måde og til enhver tid ændres helt eller delvis.

Artikel 22

Forbehold

Der kan ikke tages andre forbehold med hensyn til denne konvention end dem, der udtrykkeligt er anført i konventionen.

Artikel 23

Ikrafttræden

1. Medlemsstaterne vedtager denne konvention i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser.

2. Medlemsstaterne giver generalsekretæren for Rådet for Den Europæiske Union notifikation om afslutningen af de procedurer, der efter deres forfatningsmæssige bestemmelser kræves for at vedtage konventionen.

3. Denne konvention træder i kraft halvfems dage efter, at den i stk. 2 omhandlede notifikation er afgivet af den sidste af de stater, som på tidspunktet for Rådets vedtagelse af retsakten om udarbejdelse af denne konvention var medlem af Den Europæiske Union.

4. Indtil denne konvention træder i kraft, kan enhver medlemsstat samtidig med afgivelsen af den i stk. 2 omhandlede notifikation eller på et hvilket som helst andet tidspunkt erklære, at konventionen finder anvendelse i dens forbindelser med de medlemsstater, der har afgivet samme erklæring. Sådanne erklæringer træder i kraft halvfems dage efter deponeringen.

5. Denne konvention finder kun anvendelse på begæringer om gensidig retshjælp, der fremsættes efter dens ikrafttræden eller efter dens anvendelse i forbindelserne mellem den anmodede medlemsstat og den begærende medlemstat.

Artikel 24

Nye medlemsstaters tiltrædelse

1. Denne konvention er åben for tiltrædelse af stater, der bliver medlem af Den Europæiske Union.

2. Teksten til konventionen på den tiltrædende stats sprog, som udformet af Rådet for Den Europæiske Union, er autentisk.

3. Tiltrædelsesinstrumenterne deponeres hos depositaren.

4. Denne konvention træder i kraft for den tiltrædende medlemsstat halvfems dage efter deponeringen af den pågældende stats tiltrædelsesinstrument eller på datoen for konventionens ikrafttræden, hvis den endnu ikke er trådt i kraft ved udløbet af ovennævnte periode.

5. Er denne konvention endnu ikke trådt i kraft, når tiltrædelsesinstrumenterne deponeres, finder artikel 23, stk. 4, anvendelse på de tiltrædende medlemsstater.

Artikel 25

Depositar

1. Generalsekretæren for Rådet for Den Europæiske Union er depositar for denne konvention.

2. Depositaren offentliggør i De Europæiske Fællesskabers Tidende en oversigt over vedtagelser og tiltrædelser samt erklæringer, forbehold og enhver anden notifikation vedrørende denne konvention.

Udfærdiget i ... den ... i ét eksemplar på dansk, engelsk, finsk, fransk, græsk, irsk, italiensk, nederlandsk, portugisisk, spansk, svensk og tysk, idet hver af disse tekster har samme gyldighed; de deponeres i arkiverne i Generalsekretariatet for Rådet for Den Europæiske Union.