DA Den Europæiske Unions Tidende C 156/5

Høringskonsulentens endelige rapport i sag COMP/37.152 — Gipsplader

(i henhold til artikel 15 i Kommissionens afgørelse 2001/462/EF,EKSF af 23. maj 2001 om høringskonsulentens kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager — EFT L 162 af 19.6.2001, s. 21)

(2005/C 156/07)

Der blev fremsendt klagepunktsmeddelelse til fire parter (Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA, Etex SA og Gyproc Benelux NV) den 20. april 2001 og til den femte part (BPB PLC) den 23. april 2001. Parterne havde oprindeligt fået en frist på to måneder til at svare på Kommissionens klagepunkter. Efter anmodning af 2. maj 2001 fik BPB forlænget fristen med to uger, indtil den 9. juli 2001, med den begrundelse, at der ikke var givet aktindsigt tilstrækkeligt tidligt, og at den af Kommissionen fastsatte frist rent objektivt var for kort til, at virksomheden kunne forberede sit forsvar. For at sikre lige behandling af alle parterne forlængede høringskonsulenten, H. Schröter, også fristen for alle sagens andre parter.

En mundtlig høring fandt sted den 17. juli 2001. Tre af parterne, heriblandt Lafarge, havde udtrykkeligt anmodet om, at høringen blev lagt på et senere tidspunkt, men høringskonsulenten afviste denne anmodning i et begrundet svar den 28. juni 2001.

Under den mundtlige høring gentog nogle af parterne deres kritik af høringskonsulentens nægtelse af at fastsætte en senere høringsdato. De (og især Lafarge) fremførte, at eftersom en af de øverste ledere ikke kunne komme til høringen, kunne han ikke afgive vidneudsagn, hvilket udgjorde en tilsidesættelse af kontradiktionsretten. På dette punkt gav høringskonsulenten det fraværende vidne mulighed for at fremsætte sine bemærkninger til sagen skriftligt. Lafarge klagede imidlertid ved brev af 10. august 2001 over forskellige tilsidesættelser af kontradiktionsretten.

Lafarge gjorde gældende, at Lafarge ikke var blevet behandlet på lige fod, ikke var blevet ordentligt hørt og i sidste instans ikke havde haft adgang til at fremføre sine synspunkter. Høringskonsulenten besvarede denne klage under henvisning til, at det er op til virksomhederne at fremføre deres vigtige vidner på den fastsatte dato. Datoen for den mundtlige høring var rent faktisk blevet meddelt to måneder forinden, og det pågældende vidnes fravær beroede på en personlig beslutning og kunne ikke danne grundlag for en udsættelse af høringen.

Høringskonsulenten opfordrede også parterne til at fremsætte deres bemærkninger til de kommentarer, en Lafarge-medarbejder fremkom med efter høringen, og gav dem en frist hertil. Kontradiktionsretten blev følgelig fuldt overholdt på dette stadium i proceduren. Parterne fik lejlighed til i tide at fremsætte deres bemærkninger såvel skriftligt som under den mundtlige høring. Det kontradiktoriske princip er således overholdt, ikke mindst i betragtning af, at der fandt en mundtlig høring sted.

Derefter fulgte en brevveksling mellem den nye høringskonsulent og Lafarge. Den 7. december 2001 svarede jeg på Lafarges påstande dels angående parternes indsigt i forskellige sagsakter og dels den forskelsbehandling, Lafarge påstår at have været udsat for i forhold til de andre parter. I dette begrundede svar gentog jeg, at der ikke var konstateret nogen procedurefejl. Den 13. februar 2002 skrev jeg igen til Lafarge og anførte, at det stod Lafarge frit for eventuelt at fastholde denne holdning og anlægge sag mod Kommissionens endelige beslutning.

Det klart, at på et vist stadium mister brevvekslinger mellem parternes advokater og høringskonsulenten — der er garanten for, at kontradiktionsretten overholdes — deres værdi, og i tilfælde af uenighed kan sagen indbringes for Retten, der kan træffe en afgørelse.

Den 27. juni 2002 sendte jeg Lafarge de fem bånd fra den mundtlige høring og gav Lafarge en yderligere frist på to uger, som senere blev forlænget til ti arbejdsdage, til at fremsætte sine yderligere bemærkninger. For Lafarge hævdede aldrig at have modtaget hverken protokollerne eller optagelserne fra høringen. En gennemgang af sagsakterne viste, at Lafarge ikke havde anmodet herom. Lafarge fik en yderligere frist til at gennemgå båndene. Lafarge fik altså udleveret alle nødvendige dokumenter og var i stand til at fremsætte alle de bemærkninger, virksomheden måtte ønske at fremsætte.

Lafarge hævdede i øvrigt to gange i sine breve, at der i et brev fra direktør Tradacete af 12. juni 2002 var blevet rettet et nyt klagepunkt mod virksomheden.

Klagepunktet bestod i en nærmere angivelse af den dato, hvor Lafarge anses for at have tilsluttet sig aftalen, på basis af de andre parters skriftlige svar på klagepunktsmeddelelsen. Jeg har fastslået, at den nøjagtige dato for, hvornår Lafarge ansås for at være gået med i aftalen, var ret vagt angivet i klagepunktsmeddelelsens punkt 39, hvor der tales om »after the London meeting«, hvilket er et ordret citat fra BPB's svar på klagepunktsmeddelelsen. Generaldirektoratet for Konkurrence meddelte Lafarge, at det agtede at sætte datoen for Lafarges indtræden i kartellet til medio 1992 og udbad sig Lafarges kommentarer hertil.

Lafarge har således ikke ret i sin påstand om, at der med denne brevveksling blev tilføjet et nyt klagepunkt.

I kartelsager er det almindelig praksis, at Kommissionen får sine oplysninger nærmere præciseret under sagsbehandlingen, bl.a. gennem svarene fra de parter, den har rettet klagepunktsmeddelelse til. At angive en mere nøjagtig dato for en aftale udgør ikke et yderligere klagepunkt, og der er ikke tale om tilsidesættelse af kontradiktionsretten, når den pågældende virksomhed anmodes om at fremsætte sine bemærkninger til udtalelser fremsat angående den.

Det bemærkes i øvrigt, at det i relation til vurderingen af overtrædelsens varighed rent faktisk var til gunst for virksomheden, at det var medio 1992, der blev lagt til grund, eftersom det møde, der var nævnt i punkt 38 i klagepunktsmeddelelsen, blev tidsfæstet til begyndelsen af 1992.

Det beslutningsudkast, Kommissionen har fået forelagt, indeholder ikke flere klagepunkter mod virksomhederne end dem, der var indeholdt i klagepunktsmeddelelsen. Tværtimod har man for en virksomheds vedkommende opgivet at fastslå en overtrædelse.

I lyset af det ovenstående finder jeg, at parternes ret til at blive hørt i fuldt omfang er tilgodeset i denne sag.