Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens forslag til Rådets forordning (EF) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager"

(2000/C 117/02)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 28. september 1999 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Henri Malosse til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 15. februar 2000.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 370. plenarforsamling af 1.-2. marts 2000, mødet den 1. marts 2000, enstemmigt følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Et af de vigtigste nye elementer i Amsterdam-traktaten er, at en væsentlig del af den såkaldte tredje søjle, dvs. retlige og indre anliggender, inddrages i EU's kompetenceområde.

1.1.1. I henhold til artikel 2 i den reviderede traktat har EU som mål at bevare og udbygge Unionen som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer, og hvor borgerne kan gøre deres rettigheder gældende og i forbindelse hermed nyde godt af samme garantier som dem, de har ved domstolene i deres eget land.

1.2. På grundlag af Rådets og Kommissionens handlingsplan om gennemførelse af Amsterdam-traktatens bestemmelser om indførelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed vedtager Fællesskabet de bestemmelser inden for civil- og handelsretligt samarbejde, der er nødvendige for, at det indre marked kan fungere efter hensigten.

1.3. Dette er baggrunden for forslaget til forordning, som ØSU skal afgive udtalelse om. Et velfungerende indre marked kræver, at der fastlægges klare regler om kompetencen i tvister mellem virksomheder og borgere fra forskellige medlemsstater, således at det kan afgøres, hvilken ret der har kompetencen. Ligeledes er det nødvendigt at indføre mekanismer, der kan sikre, at dommene anerkendes og fuldbyrdes.

1.4. Kommissionens initiativ starter ikke ved nulpunktet, hvad angår den retslige kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager. Af hensyn til retssikkerheden i forbindelse med tvister i det indre marked har medlemsstaterne inden for rammerne af det mellemstatslige og bilaterale samarbejde udarbejdet konventioner om disse spørgsmål. Den vigtigste er den såkaldte Bruxelles-konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelse i borgerlige sager, herunder handelssager, som blev undertegnet den 27. september 1968 af de daværende seks medlemslande af Det Europæiske Fællesskab.

1.4.1. En protokol om EF-Domstolens fortolkning af denne konvention blev undertegnet i 1971. Konventionen og protokollen, der indgår i gældende EU-ret, eftersom de er indgået på grundlag af EØF-traktatens artikel 293, er siden blevet udvidet til at omfatte alle de nye medlemsstater. Det skal dog bemærkes, at den nuværende Bruxelles-konvention, som er et resultat af tiltrædelsesforhandlingerne med Østrig, Finland og Sverige, endnu ikke gælder i alle medlemsstater, da det kun er et fåtal af dem, som har ratificeret den.

1.5. Lugano-konventionen, som blev indgået den 16. september 1988 mellem medlemsstaterne og landene i Den Europæiske Frihandelsorganisation (EFTA), bygger på de samme principper som Bruxelles-konventionen.

2. Kommissionens forslag til forordning

2.1. De vigtigste bestemmelser i forslaget

2.1.1. Forordningen har ligesom Bruxelles-konventionen og de mange bilaterale aftaler, som den skal træde i stedet for, til formål:

- at få indført tidssvarende og ensartede regler om retternes direkte kompetence i borgerlige sager, herunder handelssager, og

- at forenkle de formaliteter, der kræves opfyldt for en hurtig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser ved hjælp af en enkel og ensartet procedure.

2.1.2. Hvad den retslige kompetence angår, knæsætter forslaget princippet om, at det overordnede kompetencekriterium er sagsøgtes bopæl, dvs. det land, hvor den sagsøgte person eller virksomhed har sin bopæl eller hjemsted. Forordningen fastsætter dog særlige kompetenceregler for visse typer af tvister:

2.1.2.1. Tvister om kontraktforhold

I princippet skal sager om kontraktforhold anlægges ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes:

- i sager om salg af varer, ved retten på det sted, hvor varen er eller skulle have været leveret i henhold til aftalen;

- i sager om salg af tjenesteydelser, ved retten på det sted, hvor tjenesteydelsen er eller skulle have været leveret;

- i sager om underholdspligt, ved retten på det sted, hvor den berettigede har sin bopæl;

- i forsikringssager kan forsikringsgiveren sagsøges ved retten på det sted, hvor sagsøger (forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede) har bopæl;

- i alle sager om forbrugeraftaler anerkendes det af hensyn til beskyttelsen af den svageste part i aftalen, at forbrugerens bopælsland har den retslige kompetence også i sager vedrørende køb af varer og tjenesteydelser gennem elektronisk handel;

- i sager om arbejdsaftaler kan sager i henhold til forordningen anlægges ved retten på det sted, hvor arbejdstageren har sin bopæl.

2.1.2.2. Sager om erstatning uden for kontrakt

- I sager af denne art kan en person sagsøges ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå.

2.1.2.3. Forordningen indeholder endvidere bestemmelser om enekompetence i visse sager. Blandt andet fastsættes det, at i sager om intellektuel ejendomsret har retten i den medlemsstat, hvor deponering eller registrering er foretaget, enekompetence.

2.1.3. I henseende til anerkendelse knæsætter forslaget til forordning princippet om automatisk anerkendelse af retsafgørelser truffet inden for Det Europæiske Fællesskab. Dette indebærer, at samme sag ikke kan genoptages i en anden medlemsstat. Hvis anerkendelsen af en retsafgørelse anfægtes, skal det ske efter den fremgangsmåde, der er fastsat i forordningens afdeling om fuldbyrdelse. I denne afdeling (artikel 41 og 42) anføres de grunde, der kan gøres gældende for ikke at anerkende eller fuldbyrde en retsafgørelse, og som i øvrigt er blevet indskrænket kraftigt i forhold til Bruxelles-konventionen.

2.1.4. Forordningen baserer sig, hvad angår retsafgørelsernes fuldbyrdelse, på gensidig tillid mellem de domstole, som skal fuldbyrde dommene eller kendelserne i en anden medlemsstat end domsstaten.

2.1.4.1. Den fremgangsmåde, der i henhold til Bruxelles-konventionen skal følges for at erklære en retsafgørelse eksigibel, er så træg og omkostningskrævende, at den har virket som en bremse på fuldbyrdelsen af domme i EU. Derfor er denne procedure blevet forenklet i forslaget til forordning. Den kompetente ret, der skal erklære retsafgørelsen eksigibel i den stat, som anmodningen rettes til, skal kun foretage en formel kontrol af de dokumenter, den modtager til støtte for anmodningen. Dommeren kan ikke på dette stadium i proceduren på eget initiativ fremføre grunde til ikke at fuldbyrde retsafgørelsen. Disse grunde kan efterprøves senere, hvis den part, mod hvem der er anmodet om fuldbyrdelse, appellerer afgørelsen herom.

2.1.4.2. Med hensyn til foreløbige, herunder sikrende, retsmidler fastsætter forordningen, at en udenlandsk afgørelse, som endnu ikke er erklæret eksigibel i den stat, anmodningen rettes til, ikke desto mindre danner grundlag for at fastslå, at der foreligger en fordring, som gør det berettiget at iværksætte foreløbige og sikrende retsmidler (i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen rettes til). Denne bestemmelse giver mulighed for at beskytte en fordringshavers interesser i det tidsrum, der går, indtil retsafgørelsen erklæres eksigibel.

2.1.5. Forslaget til forordning vedrører kun de medlemsstater, som har undertegnet traktatens bestemmelser om civilretligt samarbejde, og Storbritannien, Irland og Danmark er derfor ikke omfattet af anvendelsesområdet. I denne henseende er dette forslag til forordning en nyskabelse i EU-retten, men disse lande har stadig mulighed for at anvende forordningen på linje med de øvrige 12 medlemsstater. Det ser nu ud til, at Storbritannien og Irland vil udnytte muligheden for at anvende forordningen, men for Danmarks vedkommende står spørgsmålet endnu åbent. I tvister med statsborgere eller virksomheder i tredjelande er det de nationale regler, som finder anvendelse, bortset fra de tilfælde, hvor en klausul giver en domstol i en medlemsstat enekompetence.

2.2. Nyskabelserne i forhold til Bruxelles-konventionen

2.2.1. Bruxelles- og Lugano-konventionen har dannet udgangspunkt for udarbejdelsen af dette forslag til forordning. Siden december 1997 har man forberedt en revision af disse to konventioner, og Kommissionen fremlagde inden ratificeringen af Amsterdam-traktaten et forslag til en ny og forbedret konvention, som skulle træde i stedet for den nugældende. Disse forslag til forbedringer er naturligvis medtaget i det foreliggende forslag.

2.2.2. Den vigtigste fornyelse består i, at der er tale om et forslag til en ensartet forordning (og ikke et direktiv, som kunne have ført til afvigende nationale regler).

2.2.3. Forslaget til forordning indeholder et selvstændigt sæt regler vedrørende kommercielle aktiviteter i EU's indre marked, nærmere bestemt handel med varer og tjenesteydelser. De foreslåede bestemmelser træder i stedet for de nugældende internationale privatretlige regler og har til formål at forbedre retssikkerheden på handelsområdet.

2.2.4. Forslaget til forordning udvider i alle købsaftaler, som indgås direkte med forbrugerne, muligheden for at anlægge sag i den retskreds, hvor forbrugeren har sin bopæl, også inden for elektronisk handel.

2.2.5. Forslaget indebærer en betydelig forenkling af den fremgangsmåde, der skal følges for at erklære en retsafgørelse eksigibel, idet dommerens beføjelser indskrænkes til gavn for den fri bevægelighed for retsafgørelser i Fællesskabet.

2.2.6. Endelig indeholder forslaget en lille begrænsning af mulighederne for at afvise anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom afsagt i en anden medlemsstat. Således er ordlyden af den første betingelse, som lyder "såfremt det vil stride åbenbart mod grundlæggende retsprincipper, at retsafgørelsen erklæres eksigibel", blevet skærpet med tilføjelsen af udtrykket "åbenbart", der ikke findes i den tilsvarende bestemmelse i Bruxelles-konventionen.

3. Generelle bemærkninger

3.1. Rækkevidden af ØSU's udtalelse

3.1.1. Amsterdam-traktatens ikrafttræden giver ØSU mulighed for at udøve sin rådgivende rolle i forbindelse med indførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Der er tale om et grundlæggende område for det europæiske civilsamfund. Som den eneste institution, hvor civilsamfundets organisationer er repræsenteret, har ØSU her en god lejlighed til at tale EU-borgernes sag.

3.1.2. På plenum den 20.-21. oktober 1999 vedtog ØSU sin udtalelse om "Rådets direktiv om forkyndelse i Den Europæiske Unions medlemsstater af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender" (ordfører: Bernardo Hernández Bataller)(1) I denne udtalelse støttede ØSU Kommissionens forslag, dog med en beklagelse af, at man ikke havde valgt en forordning som retsakt (således som det er tilfældet med det foreliggende forslag), og opfordrede bl.a. til etablering af mekanismer med henblik på information af offentligheden. ØSU glæder sig over, at Kommissionen har besluttet at omdanne dette direktivforslag til et forordningsforslag.

3.1.3. ØSU understreger nødvendigheden af at sikre overensstemmelse mellem disse to forordningsforslag, eftersom "forkyndelse" går forud for "anerkendelse og fuldbyrdelse" af retsafgørelserne. ØSU mener derfor, at informations- og videreuddannelsesindsatsen over for jurister og borgerne i almindelighed bør fastlægges på en ensartet og sammenhængende måde i begge retsakter.

3.2. Det hensigtsmæssige i et fællesskabsinstrument på dette område

3.2.1. Det er et stort fremskridt, at 12 deltagerlande uden forbehold over for traktatens afsnit om retligt samarbejde og sikkerhed udskifter Bruxelles-konventionen med en forordning, som anvendes direkte, fordi der hermed opnås større retssikkerhed (én tekst i stedet for en lang række forskelligartede konventioner). Desuden kan Domstolen sikre en ensartet anvendelse i alle medlemsstater.

3.2.2. ØSU glæder sig over, at Storbritannien og Irland allerede har tilkendegivet, at de vil anvende forordningen, og håber, at Danmark kan nå frem til samme løsning, så forordningen kan gennemføres effektivt og ensartet i hele Fællesskabet.

4. Særlige bemærkninger

4.1. Forbedring af procedurerne for fuldbyrdelse af retsafgørelser

4.1.1. Konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tammerfors den 15.-16 oktober 1999 viser klart, at dette forordningsforslag kun kan betragtes som et skridt i retning af et egentligt fælles retsområde, som giver borgerne og virksomhederne mulighed for at gøre deres rettigheder gældende og opfylde deres forpligtelser med fuld retssikkerhed. Således opfordrer Det Europæiske Råd i Tammerfors Kommissionen til at udarbejde "minimumsstandarder, som sikrer et passende retshjælpsniveau i grænseoverskridende retssager i hele EU samt særlige fælles procedureregler for forenklet og hurtig afgørelse af grænseoverskridende tvister om mindre krav på handels- og forbrugerområdet samt krav vedrørende underholdsbidrag og ubestridte krav."

4.1.2. "Sikrende europæisk retsmiddel"

4.1.2.1. Forordningsforslaget må godkendes, i det omfang det forenkler eksigibilitetsproceduren, men det er ikke tilstrækkeligt til at skabe et effektivt retsområde. Når erklæringen om eksigibilitet foreligger, står selve fuldbyrdelsen stadig tilbage. Denne procedure er meget forskellig fra medlemsland til medlemsland. Selv om det i dag forekommer meget vanskeligt at harmonisere fuldbyrdelsesprocedurerne, foreslår ØSU visse tilpasninger, især hvad angår sikrende retsmidler.

4.1.2.2. Artikel 44 i forordningsforslaget fastsætter, at den, som har fremsat anmodningen, kan anmode om, at der bringes sikrende retsmidler i anvendelse i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet efter artikel 37. Denne bestemmelse giver således kreditor en form for "sikrende europæisk retsmiddel". Den er dog stadig utilstrækkelig, for i visse lande er det selv i dette tilfælde nødvendig med en retskendelse. Det bør derfor fastsættes, at en retsafgørelse i en anden medlemsstat, som ikke er erklæret eksigibel, er et tilstrækkeligt grundlag til at iværksætte visse fuldbyrdelsesprocedurer såsom beslaglæggelse af bankindeståender, som er mulig i de fleste medlemsstater.

4.1.3. Nødvendigheden af enkle og hurtige appelprocedurer

4.1.3.1. ØSU har tidligere understreget vigtigheden af let tilgængelige og hurtige klageprocedurer i udtalelsen om Kommissionens forslag til Rådets og Europa-Parlamentets direktiv om bekæmpelse af overskridelse af betalingsfrister i handelstransaktioner(2). Desværre har Rådet ladet de relevante forslag udgå af direktivforslaget.

4.1.3.2. ØSU foreslår derfor, at man nærmere undersøger sådanne bredt dækkende forslag, herunder enkle og hurtige procedurer samt minimumsstandarder for retshjælp til borgerne.

4.1.3.3. I henseende til fuldbyrdelse bør målet være at indføre et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument med umiddelbar virkning efter dommen i hele EU. ØSU støtter fuldt ud denne tanke, som Det Europæiske Råd i øvrigt også tog op på sit møde i Tammerfors i oktober 1999.

4.1.4. "Et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument"

4.1.4.1. ØSU opfordrer derfor til, at man straks går i gang med udformningen af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, især på områder, som kræver en hurtig indgriben: underholdsbidrag, betalingsforsinkelser, lønforsinkelser, manglende lønudbetaling ved konkurs osv. I første omgang foreslår ØSU, at Kommissionen anerkender behovet for et sådant dokument (automatisk fuldbyrdelse uden krav om eksigibilitetserklæring) for uomtvistlige fordringer. For at fremme idéen om et europæisk tvangsfuldbyrdelsesinstrument kunne Kommissionen eventuelt foreslå indført en europæisk procedure for inddrivelse af europæiske fordringer, som gennemføres på ensartet vis i alle medlemsstaterne. En sådan procedure kunne afvikles på nogenlunde samme måde som den procedure for betalingsordrer, der for øjeblikket anvendes i Tyskland og Frankrig. På længere sigt vil generel anvendelse af en europæisk inddrivelsesprocedure overflødiggøre eksigibilitetsproceduren, i og med at den pågældende afgørelse i samtlige medlemsstater vil opfylde de samme betingelser for fuldbyrdelse.

4.1.5. "Konvergens på det retlige område"

4.1.5.1. Det vil ligeledes være vigtigt at sikre konvergens på det civil- og handelsretlige område i EU, hvilket på længere sigt er en forudsætning for skabelse af et område med ægte frihed, sikkerhed og retfærdighed.

4.2. Tilpasning af forslaget til elektronisk handel

4.2.1. Artikel 15 i forordningsforslaget har vakt meget stor bekymring i erhvervslivet og sat en polemik i gang. Denne artikel 15 overtager princippet i den nugældende Bruxelles-konventions artikel 13, som fastsætter, at den kompetente ret primært er retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl. Det gælder dog kun, hvis aftalen er indgået på grundlag af et salgs- eller reklametilbud afgivet i forbrugerens bopælsland. Forordningsforslagets artikel 15 tager som noget nyt hensyn til udviklingen i den elektroniske handel. Forslaget sidestiller et tilbud om varer eller tjenesteydelser på Internet med fremsættelse af særligt tilbud eller reklamering, hvor en person "på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod denne medlemsstat (forbrugerens bopælsland) eller mod flere lande inklusive denne medlemsstat".

4.2.2. Spørgsmålet er, om en virksomhed bevidst eller ej har søgt at udvide sit traditionelle marked ved at udbyde tjenester via elektronisk handel. Ubegrænset adgang til hele kloden er netop det, der kendetegner Internet. Det er dog forståeligt, at udsigten til at blive sagsøgt ved en udenlandsk domstol kan afskrække mindre virksomheder fra at bruge Internet. EU står således over for to udfordringer: dels skal borgerne sikres bedst mulig retsbeskyttelse i forbindelse med udbredelsen af elektronisk handel og de dermed forbundne risici (især fordi forbrugerne generelt skal betale forud), dels skal de europæiske virksomheder, især SMV, ikke hindres i at få adgang til denne form for markedsføring. Dette er især en opgave for det europæiske retlige samarbejde, men har også en international dimension, især i henseende til forbrugerbeskyttelse, da hovedparten af tilbuddene på web-sider stammer fra virksomheder etableret i tredjelande.

4.2.3. ØSU ønsker bedre relationer mellem handelsleddet og forbrugerne inden for denne nye distributionsform. Derfor bør EU støtte indførelsen af mekanismer, der kan styrke tilliden mellem parterne, såsom adfærdskodeks, "cyberdomstol", forligsprocedure. Sådanne foranstaltninger vil være den bedste garanti for en reel udvikling og øget anvendelse af elektronisk handel fra virksomhedernes og forbrugernes side. En sådan indsats bør også overvejes på internationalt plan. ØSU opfordrer Kommissionen til at undersøge, hvilke internationale adfærdskodekser der findes på dette område, og til at støtte deres indførelse i EU.

4.2.4. ØSU mener, at man i afventning af en positiv effekt af sådanne tillidsfremmende foranstaltninger bør opretholde den nugældende Bruxelles-konventions artikel 13, som fastsætter, at den kompetente ret primært er retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl. For at styrke forbrugerbeskyttelsen mener ØSU, at dette princip også bør gælde de tilfælde, hvor forbrugeren på initiativ af medkontrahenten er blevet opfordret til at indgå en aftale uden for sit bopælsland. Hvad derimod angår elektronisk handel, forekommer den foreslåede bestemmelse i den nye forordning ("på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod denne medlemsstat") at være for upræcis til at skabe tillid mellem parterne. Ifølge ordlyden af den gældende konventions artikel 13 ("særligt tilbud eller reklamering i den stat, hvor forbrugeren har bopæl") overlades det til dommeren at afgøre, om forbrugeren aktivt eller passivt har fået kendskab til tilbuddet. Man bør tilstræbe effektive former for bilæggelse af tvister, som er tilpasset elektronisk handel, og som sikrer forbrugerbeskyttelse.

4.2.5. ØSU anbefaler, at der inden for elektronisk handel gives mulighed for selvregulering, således at der uden at hindre domstolsadgang tilskyndes til automatiske forligsprocedurer især for mindre transaktioner under et vist beløb, f.eks. 2500 euro. Virksomhederne bør også have mulighed for gennem aktiv forbrugerinformation at begrænse deres kundekreds til bestemte lande. Om nødvendigt kunne det overvejes at indføre en særlig ordning for denne sektor, som kraftigt tilskynder til forlig og lader sagsanlæg ved domstolene være den sidste udvej.

4.3. Andre forbedringer af det foreliggende forslag

4.3.1. For at gøre det lettere at fortolke den nye forordning foreslår ØSU, at visse begreber defineres i overensstemmelse med Domstolens retspraksis. Hvad angår f.eks. artikel 5, stk. 3, har Domstolen defineret begrebet "erstatning uden for kontrakt". Ligeledes kunne visse artikler i forslaget for klarhedens skyld udbygges i overensstemmelse med Domstolens praksis. Dette gælder f.eks. begrebet kontraktforhold eller princippet om, at den kompetente ret er "retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes", når der er tale om et tredjeland.

4.4. Tilskyndelse til anvendelse af udenretslige midler

4.4.1. ØSU lægger særlig vægt på, at tvister på det civil- og handelsretlige område afgøres med udenretslige midler. Der kan være tale om voldgift, hvor parterne efter aftale overdrager sagen til en voldgiftsret, hvis afgørelse er bindende for parterne. Der kan også være tale om forlig eller mægling, hvor parterne forelægger sagen for en uvildig opmand, som skal hjælpe dem med at finde en løsning. I sidstnævnte tilfælde er det parterne selv, der afgør, hvorledes tvisten skal bilægges, og der træffes ingen bindende afgørelse. De retslige procedurer er så langsommelige og kostbare, at borgerne og de økonomiske aktører, især små og mellemstore virksomheder, taber modet allerede inden anlæggelsen af en retssag. Det er ønskeligt, at der udvikles procedurer, som sigter på at forlige parterne, især mægling i konflikter, der involverer privatpersoner. Sådanne procedurer skal være enkle, hurtige og billige.

4.4.2. I forbindelse med mægling er det altafgørende, at der er sikkerhed for ydelsens kvalitet og mæglernes kompetence og uafhængighed som beskrevet i Kommissionens henstilling 98/257 om de principper, der finder anvendelse på organer med ansvar for udenretslig bilæggelse af tvister på forbrugerområdet. I dette perspektiv vil det være hensigtsmæssigt at styrke det europæiske samarbejde for at gøre bestemmelserne mere ensartede samt at uddanne mæglere til bilæggelse af grænseoverskridende tvister.

4.4.3. Det glæder ØSU, at Det Europæiske Råd i Tammerfors udtrykte vilje til at undersøge, hvordan procedurer af denne art kan fremmes i EU-regi. En initiativudtalelse fra ØSU om dette emne ville være af ganske særlig værdi, da den ville være resultatet af en grundig konsultation af organisationerne i det europæiske civilsamfund, som det netop påhviler at gennemføre disse selvregulerende procedurer.

4.5. Information af procesparterne (konklusionerne fra EU-topmødet i Tammerfors, pkt. 29)

4.5.1. Som anført i udtalelsen om "Forkyndelse i Den Europæiske Unions medlemsstater af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender" (ordfører: Bernardo Hernández Bataller) understreger ØSU vigtigheden af mekanismer til oplysning af procesparterne, især borgerne, deres interesseorganisationer, fagforeninger, små virksomheder, håndværkere, de liberale erhverv og deres sammenslutninger. Oplysningsindsatsen bør også omfatte udarbejdelse af en vejledning for grænseoverskridende brugere og etablering af lokale oplysningskontorer (EURES-nettet for grænsearbejdere, Euro-info-centre for SMV), således at kendskabet til de nye rettigheder og pligter i det nye fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed når ud til en meget bred kreds.

4.5.2. I forbindelse med Kommissionens forslag til forordning foreslår ØSU, at der udarbejdes en brochure med informationer til brugerne (jurister, foreninger, forbrugere osv.). Den bør indeholde en tabel, der artikel for artikel sammenligner forordningsforslaget med Bruxelles-konventionen i lighed med sammenligningstabellen i Kommissionens generelle bemærkninger til forordningsforslaget. Brochuren bør endvidere omhandle direktivet om forkyndelse af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender.

Bruxelles, den 1. marts 2000.

Beatrice Rangoni Machiavelli

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 368, 20.12.1999, s. 47.

(2) EFT C 407, 28.12.1998.