Udtalelse om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og ASEAN (96/C 97/11)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 30. marts 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og ASEAN.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for EF's Eksterne Forbindelser, Handels- og Udviklingspolitik, som udpegede Antonello Pezzini til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 12. januar 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 332. plenarforsamling af 31. januar og 1. februar 1996, mødet den 1. februar 1996, med et flertal af stemmer for og 5 hverken for eller imod følgende udtalelse.

RESUMÉ

ØSU konstaterer, at ASEAN har formået at opfylde sin oprindelige målsætning, nemlig at undgå enhver konflikt mellem medlemmerne. Den heraf følgende stabilitet har banet vejen for en kraftig økonomisk vækst i de pågældende lande.

ASEAN's målsætninger har ændret sig en smule med tiden, især med den nylige beslutning om at oprette et frihandelsområde mellem medlemmerne. På dette punkt og i spørgsmålet om optagelse af tidligere eller nuværende kommunistiske lande, som ASEAN også står overfor, kan Den Europæiske Union i kraft af sine erfaringer yde en værdifuld bistand, ikke mindst ved at samarbejde mere intensivt med ASEAN's sekretariat.

På baggrund af en voksende samhandel mellem EU og ASEAN, hvor saldoen er i ASEAN-landenes favør, og handelsrelationer, som formørkes af talrige problemer som markedsadgang, iagttagelse af reglerne for intellektuel ejendomsret eller anvendelse af anti-dumping-bestemmelserne, mener ØSU, at EU først og fremmest bør forbedre sit image i Asien. Det håber, at åbningen af EU-informationscentre (EBIC) og deres sammenkobling med de eksisterende nationale handelskamre vil føre til mere frugtbringende samarbejdsformer. I den forbindelse anbefaler ØSU, at der via EC International Investment Partners (ECIP) etableres et samarbejde mellem EU-lande og ASEAN-lande i form af joint ventures, samt at der lanceres andre projekter fra Kommissionen.

Efter ØSU's opfattelse bør Europas tilstedeværelse i denne del af verden udmærke sig ved kvalitet frem for kvantitet. ØSU finder, at EU i sine samarbejdsinitiativer skal prioritere områder som miljø, telekommunikation, energi og erhvervsuddannelse.

Dialogen om menneskerettighederne med lande i denne del af verden er et ømtåleligt område. Hvad angår spørgsmålet om en social klausul, henviser ØSU til tidligere udtalelser, hvor det anbefales, at dette spørgsmål medtages i Verdenshandelsorganisationen WTO's arbejdsprogram, med ILO's konventioner som udgangspunkt. Med hensyn til Østtimor mener ØSU, at et repræsentantskab for det til enhver tid siddende EU-formandskab bør gøre sit yderste for at finde en diplomatisk løsning med afsæt i de resolutioner, der er vedtaget af FN's generalforsamling.

Det kommende topmøde mellem EU og Asien, der skal afholdes i marts 1996 i Bangkok med deltagelse fra ASEAN, Japan, Kina og Sydkorea, vil efter ØSU's mening være en oplagt lejlighed til at styrke Europas tilstedeværelse i området. Mødet skal primært tjene til at forstærke dialogen og udvide den til at omfatte områder som miljøspørgsmål, sociale problemer og erhvervsuddannelse.

ØSU slår fast, at Europa og Asien er vidt forskellige, og at det er nødvendigt at afse de fornødne kræfter og midler til information og samarbejde på det kulturelle område. For at øge den gensidige forståelse ville det være hensigtsmæssigt at fremme udvekslinger og kontakter af forskellig art - informationsbesøg for praktikanter, funktionærer og nyuddannede fra ASEAN-landene samt kontakter mellem europæiske arbejdsmarkedsorganisationer og deres asiatiske søsterorganisationer; ØSU er på sin side rede til at tage ethvert nyttigt initiativ med henblik på sådanne kontakter. Med sigte herpå anmoder ØSU om at blive orienteret om konklusionerne af Bangkok-topmødet, så det har nogle holdepunkter for, hvilke initiativer der skal tages i fremtiden.

1. Indledning

1.1. Bevæggrundene for, at Den Europæiske Union prioriterer Asien højere nu end hidtil, synes både forståelige og velfunderede. Denne strategi er en logisk følge af den igangværende globalisering af verdensøkonomien, som Europa ikke kan holde sig uden for. Nu, hvor den kolde krig er et overstået kapitel, er det ikke længere muligt at holde økonomien og de store politiske spørgsmål adskilt og at indordne de internationale økonomiske forbindelser i et overordnet politisk system. Økonomien står nu igen i centrum for den politik, der føres, og økonomiske og handelspolitiske overvejelser har stor vægt i de store landes udenrigspolitik og kan være kilde til konflikter (f.eks. handelskonflikten mellem USA og Japan).

1.1.1. Ud over at tale om geopolitik må man derfor også tale om geoøkonomi, hvis man vil tegne et realistisk billede af den grundlæggende rolle, økonomien spiller for oprettelsen af nye balancer på verdensplan og for de enkelte landes pleje af nationale interesser. I sin egenskab af verdens største handelsmagt er EU selvskrevet til at spille en stor rolle. I den senere tid har EU i sine bestræbelser på at revidere og omlægge den eksterne politik iværksat en ny strategi på alle fronter, som går ud på at indgå såkaldte tredjegenerationsaftaler om samarbejde. Strategien sigter primært mod »tilstødende« områder (Østeuropa og Middelhavslandene), men også mod områder, der ligger i udkanten af Europas umiddelbare interessesfære, f.eks. MERCOSUR og andre latinamerikanske lande, ASEAN og andre asiatiske lande samt de afrikanske lande på den sydlige halvkugle, herunder Sydafrika. Med den nye strategi vil EU ikke blot sikre et mere effektivt økonomisk samarbejde og fastholde de nuværende markedsandele, men også erobre nye markeder i den verdensomspændende konkurrence, der er opstået mellem de store geoøkonomiske blokke. En sådan strategi må nødvendigvis omfatte Asien (og især ASEAN-landene, som har været genstand for en »tilnærmelsesstrategi« siden 1980). Det må dog overvejes, om ikke EU burde fastlægge en række prioriteter og afpasse sine tiltag herefter. De kriterier, der skal lægges til grund for prioriteterne, er især dikteret af politiske interesser, sikkerhedshensyn, social nød (immigration) og endelig økonomiske og kommercielle interesser. På baggrund af disse kriterier synes det klart, at de mest interessante områder for EU er de sydlige Middelhavslande og landene i Central- og Østeuropa, hvor vi genfinder alle de tre elementer, der er nævnt ovenfor. Disse lande efterfølges på ranglisten af de afrikanske lande syd for Sahara, hvor det vigtigste kriterium er at bekæmpe fattigdom, sult og sygdomme for at undgå sociale og miljømæssige katastrofer. Endelig følger de mest dynamiske områder i Asien og Latinamerika, såsom MERCOSUR og ASEAN, hvor de økonomiske og kommercielle interesser og indgåelsen af partnerskabsaftaler vejer tungest.

1.1.2. Asien har opnået så stor politisk og økonomisk indflydelse på verdensplan, at området utvivlsomt vil spille en hovedrolle på den internationale scene i det næste århundrede. Med den udvikling, der sker i mange asiatiske regioner, må Asien allerede nu betragtes som en værdig partner. Sydøstasien med de mere eller mindre nyindustrialiserede lande (Sydkorea, Taiwan, Singapore, Hong Kong, Thailand, Malaysia, Vietnam, Indonesien), Kina med »markedssocialisme« og en voldsom økonomisk vækst (en gennemsnitlig årlig BNP-vækst på 9 % gennem de sidste 10 år) og en stærkt stigende udenrigshandel og endelig Indien, der synes at vågne op igen i en ny skikkelse, er alle som én interessante fænomener, der rummer store udviklingsmuligheder, men de er ikke immune over for mulige, ikke-forudsigelige farer og trusler. Ifølge en undersøgelse fra IMF (Den Internationale Valutafond) vil Kina allerede i år 2010 være den andenstørste økonomiske magt i verden målt efter produktionen. IMF anslår, at Kinas indkomst pr. indbygger i 1992 lå på et sted mellem 1 300 og 2 500 USD, mens den ifølge de officielle kilder kun skulle være på 370 USD.

1.1.3. På den baggrund er det prisværdigt, at Europa agter at styrke sin økonomiske tilstedeværelse i Asien med henblik på at fastholde sin fremtrædende rolle i verdensøkonomien. Man må imidlertid sikre sig, at visse forudsætninger er til stede, da EU's erklærede ønske om at indlede en dialog ellers kan vise sig at blive ikke alene frugtesløs, men ligefrem give bagslag.

1.2. Det skal som det første bemærkes, at Asien hverken på det politiske eller det kulturelle plan kan sammenlignes med andre områder, og at Asien og Europa af selvsamme grund ikke har fået en fælles baggrund gennem gensidig påvirkning i samfundsmæssig og kulturel henseende. Selv uden at citere Samuel Huntington's (Samuel Huntington, der er en fremtrædende politolog, docent ved universitetet i Harvard og rådgiver for forskellige demokratiske organer, har forfattet den berømte og kontroversielle essay »The Clash of Civilizations«, offentliggjort i tidsskriftet Foreign Affairs, vol. 72, nr. 4, september-oktober 1993. Her hævdes det, at størstedelen af de nuværende og kommende internationale konflikter bunder i grænsedragningen mellem forskellige »civilisationer« og principielt snarere må tilskrives kulturelle end ideologiske og økonomiske faktorer. Huntington ser et modsætningsforhold mellem Vesten og resten af verden og især en stålhård koalition mellem islamismen og kungfutsianismen, der udvikler sig på forskellige planer. Lige fra det militære plan og striden om menneskerettighederne, til magtkampen om kontrollen med de store internationale institutioner.) essay er det på ingen måde usandsynligt, at Asien kan blive skueplads for et sammenstød mellem forskellige kulturer. Mange i den vestlige verden er overbeviste om, at den nuværende situation er kendetegnet ved, at en udbredt økonomisk-finansiel model, som bygger på moderne teknologiske, kommercielle og finansielle metoder, der »overføres« via markedet, er ved at slå rod på verdensplan. Tilhængerne af den asiatiske model, især den såkaldte »Singapore-skole« (Der er tale om en tankegang, som er kommet til udtryk i indlæg i den amerikanske presse skrevet af en diplomat fra Singapore, Kishore Mahububani, og Singapores tidligere premierminister, Lee Kuan Yew. Der henvises for førstnævntes vedkommende til artiklerne »The West and the Rest« i National Interest, foråret 1992, og »The Dangers of Decadence: what the Rest can teach the West« i Foreign Affairs, vol. 72, nr. 4, september-oktober 1993, og for sidstnævntes vedkommende til artiklen »A Conversation with Lee Kuan Yew« i Foreign Affairs nr. 2, marts-april 1994.), afviser derimod på det skarpeste, at udviklingen i Sydøstasien uvægerligt skulle føre til indførelse af den euro-amerikanske model og de dertil knyttede værdier (herunder det politiske demokrati). Denne tankegang, der er udbredt blandt intellektuelle og erhvervsledere i Asien, holder Asiens kulturelle særegenhed i hævd og forkaster teorien om, at den økonomiske udvikling skulle være resultatet af den særlige historiske udvikling, der i Europa har skabt markedet og den demokratiske nationalstat. Der kan altså ikke sættes lighedstegn mellem modernitet og den vestlige liberalismes særlige institutioner og værdier. Også andre veje fører til modernitet og udvikling, som det ses i de asiatiske lande, der er kommet over tærsklen for underudvikling og trådt ind på den verdensøkonomiske scene på deres egen måde. Disse lande har oplevet en kulturel renæssance som følge af områdets økonomiske gennemslagskraft, men vel at mærke en renæssance, som har rødder i områdets egne kulturelle traditioner, og som er anderledes end og uafhængig af den vestlige kultur.

1.2.1. Kulturelt set ligger Europa meget langt væk, og måske burde den første indsats rettes mod at udbrede kendskabet til europæisk kultur. Der tænkes her ikke kun på kulturens image, men også på de store kunst- og åndsværker (lige fra musik, kunst og litteratur til de store videnskabelige opdagelser). Hvis denne »egenart« ikke anerkendes fuldt ud, vil der hverken kunne føres en politisk dialog eller etableres et frugtbart økonomisk samarbejde. De økonomiske forbindelser kan ikke i sig selv retfærdiggøre en ny tilnærmelsesstrategi over for Asien, men man må forsøge at komme et skridt videre, også i retningen af en kulturel tilnærmelse, selv om de nuværende asiatiske magthavere af kulturelle grunde synes at stille sig afvisende over for vores samfundsmodel med repræsentativt demokrati og frabeder sig enhver lektion eller indblanding i forhold, der vedrører menneskerettighederne. Der er således behov for et tæt samarbejde, der bygger på kvalitative elementer, og ikke blot på handel og investeringer, og som sigter mod at skabe et forhold, der hviler på fælles regler.

1.3. Når man taler om Asien, må det præciseres, hvilke lande der refereres til. De 26 lande, Kommissionens meddelelse () omhandler, er ikke blot uhomogene, de kan heller ikke grupperes efter et rent geografisk kriterium. I meddelelsen siges det, at EU's strategier skal være fleksible og udformet således, at de kan foregribe ændringerne i de tre asiatiske regioner, og de skal være tilpasset de særlige forhold i de forskellige lande, som disse regioner består af. For så vidt angår forbindelserne til EU, kan Asien inddeles i følgende geopolitiske og geoøkonomiske enheder: Østasien, hvor de seks ASEAN-lande må betragtes som en enhed for sig, Sydasien, der er identisk med det indiske subkontinent, og endelig Centralasien samt subregionerne Kaukasus og Golfområdet (som ikke er medtaget i Kommissionens meddelelse).

Når der ses på dialogen med Europa, er det karakteristisk for området, at det ikke er repræsenteret ved multilaterale, homogene samtalepartnere, idet der ikke er sket nogen økonomisk integration mellem de forskellige lande i området. Her er ASEAN (Sammenslutningen af Stater i Sydøstasien) netop undtagelsen. Siden oprettelsen har denne sammenslutning langsomt udviklet sig fra at spille en politisk-strategisk rolle som modpart til kommunismen til at spille en økonomisk rolle, der i højere grad sigter mod at fremme samarbejdet i regionen og udnytte den interne synergi.

1.3.1. ØSU vil for indeværende koncentrere sig om ASEAN, dels fordi dette område over for EU optræder som en multilateral samtalepartner med en klar profil, dels fordi EU og ASEAN siden 1980 har haft formelle, institutionaliserede forbindelser, som indebærer regelmæssige møder mellem de respektive udenrigsministre. De øvrige geopolitiske områder på det asiatiske kontinent kan behandles mere specifikt i efterfølgende udtalelser.

I begyndelsen af 1990'erne opstod en stærk tendens til regionale grupperinger, navnlig i Vesten. Undertegnelsen af Asunción-traktaten (26. marts 1991), der førte til oprettelsen af MERCOSUR, af Maastricht-traktaten (7. februar 1992), som lægger op til nye, mere føderalistiske strukturer inden for Det Europæiske Fællesskab, der skiftede navn til Den Europæiske Union, og af NAFTA-traktaten (12. august 1992), som har skabt det amerikanske frihandelsområde - fandt sted inden for en kort periode på godt halvandet år. At tiden er moden for regionale sammenslutninger bekræftes af, at APEC-landene har oprettet et økonomisk fællesskab, og at ASEAN har revideret sine målsætninger og strategier.

1.3.2. ASEAN (Sammenslutningen af Stater i Sydøstasien) blev oprettet i Bangkok i 1967 af fem lande (Indonesien, Malaysia, Filippinerne, Singapore og Thailand) netop på det tidspunkt, hvor Vietnamkrigen kulminerede. Brunei indtrådte som nyt medlem i 1984 og Vietnam i juli 1995 (). I den grundlæggende traktat tales der ganske vist også om økonomisk samarbejde, men hovedsigtet er at bevare den politiske stabilitet som værn mod den kommunistiske trussel fra Hanoi-styret og dets eksterne protektionister (det daværende USSR og Kina). Truslen udefra var den primære drivkraft bag oprettelsen af ASEAN, og indtil begyndelsen af 1980'erne, hvor Genève-aftalerne blev undertegnet, og Vietnam blev genforenet, var ASEAN's eksistens primært begrundet i et ønske om at forsvare sig mod Vietnam, fordi man antog, at Sydvietnam ville rive Cambodja, Laos og Thailand med sig i et eventuelt fald (domino-effekten). Det skal bemærkes, at ASEAN i alle disse år bidrog til at skabe og bevare en atmosfære af fred mellem sine medlemmer, som hidtil havde været splittede af fastgroede, historiske modsætninger, og at ASEAN endvidere spillede en fremtrædende rolle, når det gjaldt om at løse konflikterne ved de ydre grænser (f.eks. Cambodja-spørgsmålet). Dette har måske været det mest håndgribelige resultat af ASEAN-samarbejdet, uden hvilket Sydøstasien ikke ville have opnået en så kraftig vækst. Vietnams indtræden, der blev stadfæstet i juli 1995, er det tydeligste tegn på den radikale ændring, der er sket i det politiske klima og i ASEAN's målsætninger, eftersom Vietnam faktisk aldrig har fornægtet kommunismen og ejheller har skiftet regime, selv om landet har åbnet op for visse økonomiske reformer.

1.3.3. I kulturel, social og økonomisk henseende er ASEAN-landene vidt forskellige. Malaysia og Indonesien tilhører den malajiske kultur, og siden det 15. århundrede har islam været den mest udbredte religion i delområdet. Thailand er et buddhistisk område og hovedsageligt beboet af folkeslag, der stammer fra det sydlige Kina, mens befolkningen i Filippinerne, der etnisk set tilhører den malajiske verden, blev koloniseret af Spanien og er delvist konverteret til katolicismen. Singapore, hvor British East India Company oprettede en handelspost i 1819, blev i mange år styret inden for rammerne af de administrative ordninger, der blev anvendt overalt på Malaya-halvøen. Det nuværende Singapore blev grundlagt, da øen i 1965 trådte ud af føderationen Malaysia. Singapore er i dag en enklave, der er domineret af udlandskinesere; der findes i øvrigt også et kinesisk mindretal i de øvrige lande, og kineserne har spillet en dynamisk og udfarende rolle inden for økonomi og handel i hele området.

1.3.3.1. Medlemslandene talte i 1993 tilsammen 335 millioner indbyggere, hvilket er flere end i det udvidede EU, og områdets økonomiske vægt målt i BNP er en smule højere end Hollands. Med Vietnams indtræden kommer det samlede indbyggertal op på over 400 millioner Indkomsten pr. indbygger varierer fra 19 000 USD i Singapore, en bystat med 3 millioner indbyggere, som i 1995 passerede forbi Frankrig i indkomststatistikkerne, til 700 USD i Indonesien, der tæller mere end 180 millioner indbyggere, eller fra over 21 000 USD i Brunei, et lille oliesultanat med knapt 300 000 indbyggere, til 830 USD i Filippinerne, der har 67 millioner indbyggere, og 170 USD i Vietnam (tal fra 1993). Malaysia har 19 millioner indbyggere og en indkomst på 3 160 USD pr. indbygger, medens Thailand har 58 millioner indbyggere og en indkomst pr. indbygger på 2 040 USD. I de sidste 6 år har Malaysia og Thailand markeret sig blandt de mest dynamiske økonomier i verden med meget høje BNP-vækstrater. I perioden 1988 til 1993 kunne Malaysia notere en gennemsnitlig vækstrate på 8,5 % årligt, mens vækstraten i Thailand lå på 9,2 % i perioden fra 1986 til 1991 med et mindre fald til 7,5 % i 1992 og 1993. Efter at Indonesien liberaliserede og omstrukturerede sin beskyttede og halvt selvforsynende økonomi i slutningen af 1980'erne, har også dette land opnået en vækstrytme på 6-7 % om året fra 1988 til 1992. Disse lande indgår allerede nu i viften af nyindustrialiserede lande, mens Filippinerne og Vietnam synes at bevæge sig i den retning, omend de endnu ikke kan følge med førerfeltet. Fælles for hele området er, at lønomkostningerne er meget lave, og at der ingen eller få regler er for arbejdsvilkårene. På det sociale plan betyder dette, at der er store skel og forskelle, og ud fra et generelt produktionsmæssigt synspunkt, at der ikke er gode vilkår for udvikling af arbejdskraftens kvalifikationer. Ud over de ovenfor nævnte indkomstforskelle er der grund til bekymring over, at den udviklingsmodel, der gælder i området, ikke lægger op til en ligelig fordeling mellem befolkningsgrupperne af den produktion, de skaber.

1.3.3.2. ASEAN-landene er rigt forsynede med naturlige ressourcer. Indonesien og Malaysia er olieproducerende lande og har tillige en omfattende eksport af naturgas. Også efter olieprisernes fald har Indonesiens økonomi i stor udstrækning været afhængig af olieindustrien trods bestræbelserne på at diversificere indtægtskilderne. Indonesien har store reserver (som endnu ikke kan kvantificeres) af en række andre mineraler, f.eks. kul, tin, bauxit, kobber, nikkel, jern og guld. Landbruget, der tegner sig for 20 % af BNP og 48 % af de beskæftigede, er imidlertid forsat den vigtigste sektor. Ud over den sektor, der producerer til hjemmemarkedet, har store plantager, hvor der dyrkes salgsafgrøder til eksport (kautsjuk, gummi, palmeolie, kaffe, te, cacao, sukker og tobak), fået meget stor betydning. Landet råder også over store skovbrugsressourcer, da ikke mindre end to tredjedele af det samlede areal er dækket af skov. I perioden fra 1985 til 1992 forbød den indonesiske regering al eksport af ubearbejdet træ for at tilskynde til bearbejdning på stedet og øge værditilvæksten i eksporten. I 1993 blev der i stedet indført meget høje afgifter på eksport af ubearbejdet træ, og regeringen synes foruroliget over landets intensive skovbrug og de dertil knyttede miljøskader. I 1992 vedtog den indonesiske regering således et særligt handlingsprogram, der skulle sikre en »bæredygtig« udnyttelse af skovressourcerne, men talrige miljøorganisationer fordømmer fortsat den hensynsløse ødelæggelse af en af de tropiske regnskove, der er af yderste vigtighed for jordens økosystem.

Malaysia er verdens største kautsjuk- og palmeolieproducent. Selv om produktionen af kautsjuk og palmeolie er faldende på grund af prisudsvingene, er den fortsat en af Malaysias vigtigste eksportgrene, og EU er langt det største afsætningsmarked for Malaysias kautsjuk (28 % af produktionen) og en af de største aftagere af palmeolie (10 %). Også for Malaysias vedkommende er skovressourcerne en vigtig eksportfaktor. I 1992 vedtog regeringen en ny politik, som gradvist skal sikre en »bæredygtig udvikling« inden for skovbruget. Dyrkning af cacao og tropisk frugt, opdræt af kvalitetskvæg og fremstilling af fiskeprodukter har også stor betydning. Hvad angår mineraler, andrager Malaysias naturgasreserver 21 millioner kubikmeter, og produktionen af naturgas er steget med 18 % i perioden 1992/1993. Derudover er kobber en vigtig ressource, idet Malaysia er verdens femtestørste kobberproducent med en andel på 8,4 %.

I Thailand er landbrugets andel af BNP faldet fra 40 % i 1960 til 11,4 % i 1993, men denne sektor beskæftiger stadig to tredjedele af arbejdsstyrken. Trods den voldsomme udvikling i fremstillingsindustrien er landbruget fortsat vigtigt, og Thailand og Vietnam er de eneste to asiatiske lande, der kan registrere en nettoeksport af landbrugsprodukter. Ud over ris (hvor Thailand er den største eksportør i verden) eksporteres der tapioka, majs, sukker og kautsjuk, og Thailand er ved at specialisere sig i produktion af soja, palmeolie, kaffe, bomuld samt en bred vifte af frugter (hvilket har stimuleret investeringerne i frugtsukkerindustrien). Kvægdrift og fiskeri er meget indbringende sektorer, der ekspanderer. Mineralsektoren er mindre betydningsfuld. Ud over tin findes der mineraler som antimonium, brunkul, jern, wolfram, mangan og zink.

Også i Filippinerne er den primære sektor (landbrug, skovbrug og fiskeri) meget vigtig, da den i 1992 tegnede sig for 22,5 % af landets BNP og i 1993 for 45,7 % af arbejdsstyrken. De primære erhverv er opsplittet i en forældet sektor med mange, meget arbejdsintensive småbrug, der producerer til eget forbrug og til hjemmemarkedet, og en mere moderne og kapitalintensiv sektor (agroindustrielle plantager), der producerer til eksport. De vigtigste afgrøder er ris, majs, kokosnødder, sukker, bananer, ananas og andre tropiske frugter. Skovene udgør en af landets vigtigste ressourcer, men der er øvet rovdrift på dem som følge af befolkningstrykket, eksporten af ubearbejdet træ, illegal skovhugst og utilstrækkelig genbeplantning. I 1945 udgjorde skovarealet 15 millioner hektar, i 1988 kun 1,2 million hektar. Siden 1988, hvor den demokratiske regering under ledelse af Corazon Aquino trådte til, er der iværksat programmer til genbeplantning og beskyttelse af de unge skove, der stadig findes, især på øen Mindanao.

Efter Vietnam-krigens afslutning og genforeningen mellem nord og syd i 1975 havde Vietnam i anden halvdel af 1970'erne en meget beskeden årlig vækst på 1 % af NMP (nettomaterialproduktet) (Nettomaterialproduktet er en økonomisk størrelse, der blev anvendt af de socialistiske COMECON-lande, og som ikke omfatter de offentlige administrationers omkostninger. Denne størrelse blev anvendt indtil COMECON's opløsning i 1990. Efter da er den blevet erstattet af de økonomiske størrelser, der anvendes i resten af verden (BNP, BNI osv.). I perioden 1980-1985 lå NMP-væksten på ca. 7 % årligt. I 1987 kunne der registreres en mærkbar nedbremsning af væksten til 2,1 %, som viste, at landets strukturelle problemer ikke var blevet løst med liberaliseringsforanstaltningerne. Selv om den vietnamesiske regering på ingen måde har opgivet de socialistiske principper på det økonomiske område, har den faktisk siden 1976 indført en række liberaliseringsreformer, der bygger på markedsprincipper. Den offentlige og den private sektor er begyndt at arbejde side om side og skabe indbyrdes synergieffekter. Reformerne, der er kendt under betegnelsen »doi moi« (fornyelse), har sikret fuld accept af private virksomheder og privat initiativ og samtidig bragt æraen med statskvoter og subsidier til afslutning. Det står dog endnu ikke klart, hvilken rolle den statslige planlægning spiller i en sådan blandingsøkonomi. Efter disse reformer steg BNP-væksten målt i faste priser fra 4,7 % i 1991 til 8 % i 1993. Vietnams økonomiske struktur er fortsat svag og klart dårligere end de øvrige ASEAN-landes. Landbruget er fortsat dominerede og beskæftiger stadig 73 % af arbejdsstyrken, selv om dets bidrag til BNP er faldet fra 50 % i 1989 til 29,3 % i 1993. Ud over minedriften og den traditionelle industri, som var virksomme både i kolonitiden og i den periode, hvor de to dele af Vietnam var splittede, har Vietnam ikke haft nogen egentlig industriel basis. Industrisektoren begyndte at udvikle sig fra 1970 i Nordvietnam med sværindustri i form af stål- og jernindustri og med anlæggelsen af forsyningsanlæg og infrastrukturer. Først fra midten af 1980'erne er der begyndt at udvikle sig en let industri, især inden for tekstilsektoren, elektroniske komponenter og fremstillingsvirksomhed med lav værditilvækst.

1.3.3.3. En voldsom udvikling i industrisektoren gennem de sidste ti år er et fælles kendetegn for ASEAN-landene. I Malaysia bidrog industrisektoren til BNP med en andel på 22,3 % i 1987 mod 8,7 % i 1960. I 1993 kom industrisektorens andel af BNP op over 30 %, og industrien tegnede sig for 65 % af eksportindtægterne. Thailand er det østasiatiske land, hvor der for øjeblikket foretages flest udenlandske investeringer. Tabet af komparative fordele først i Japan og efterfølgende i Sydkorea, Hong Kong og Taiwan har fået disse lande til at udflytte visse produktioner og forvandlet Thailand til det land i Østasien, hvor der investeres mest i den arbejdsintensive, eksportorienterede industri. De vigtigste industriprodukter er halvledere og elektroniske komponenter. I 1992 steg eksporten af disse produkter med 13,9 %, og denne sektor kan dermed måle sig med tekstilindustrien, som traditionelt har været rygraden i Thailands økonomi og i 1992 tegnede sig for 14 % af eksportværdien.

Både Thailand og Malaysia er ved at gå bort fra industriproduktion med lav værditilvækst for i stedet at koncentrere sig om mere sofistikerede produkter, men begge lande står over for en mangel på specialiseret arbejdskraft, infrastrukturproblemer og miljøforringelser som følge af forurening og skovrydning.

I Indonesien repræsenterede industrisektoren også mindre end 10 % af BNP i 1960'erne. Oprindeligt førte Indonesien lige som de øvrige lande i Sydøstasien en industristrategi, der gik ud på at substituere importen og dermed gjorde det muligt at opbygge en national industri, som blev beskyttet mod international konkurrence ved hjælp af høje toldbarrierer. I modsætning til de øvrige lande, der skiftede til en eksportorienteret strategi, bibeholdt Indonesien den oprindelige strategi indtil slutningen af 1980'erne. Den indonesiske industri var derfor ikke særlig åben for innovationer og udenlandske investeringer og følgelig heller ikke særlig konkurrencedygtig. Dette forklarer til dels, hvorfor Indonesien sakker bagud i industrialiseringen, der i vid udstrækning fortsat kontrolleres og styres af staten. Visse liberaliseringstiltag, der blev lanceret i slutningen af 1980'erne, har stimuleret fremkomsten af privatejede produktionsvirksomheder, ofte i samarbejde med udenlandske virksomheder. Det skønnes, at industrisektoren i 1993 tegnede sig for 20 % af BNP.

Singapore har gennem 20 år været en stabil base for eksportorienteret industriproduktion med tiltagende specialisering i den højteknologiske sektor og har ført en politik, der fremmede produktiviteten og dermed banede vej for lønstigninger. Da Singapore har mistet nogle af sine komparative fordele, har BNP-væksten stabiliseret sig på omkring 4-5 % om året, og industriproduktionen er baseret på moden eller avanceret teknologi. Bystaten forvandler sig i stigende grad til et meget vigtigt finanscentrum.

I forhold til Singapore befinder Filippinerne sig i den stik modsatte situation. Her har man lige indledt de første industrialiseringsfaser med let industri, som tiltrækker investeringer i meget arbejdskraftintensive produkter med lav værditilvækst. Industriens andel af den samlede eksport i ASEAN-området som helhed er steget fra 49 % i 1985 til 85 % i 1991.

1.3.3.4. Japan vejer tungest i områdets økonomi. På det interne marked tegner japanske produkter sig for 37 % af importen, og området tiltrækker 40 % af Japans direkte investeringer og 60 % af Japans bistandsbudget.

I dette område ses en typisk V-udviklingsmodel, som er kendt blandt økonomer, og som satser på indenlandsk produktion af bestemte varer, så længe der er visse komparative fordele forbundet hermed. Når disse fordele går tabt, udflyttes produktionen til tilgrænsende lande (først Taiwan, Sydkorea og Hong Kong, og i næste fase Thailand, Malaysia, Indonesien, Stillehavsøerne osv.), som nyder godt af de japanske investeringer. Japan selv, der har investeret store summer i F& U, specialiserer sig i stadig mere sofistikerede, højteknologiske produkter, som giver stor produktionsfleksibilitet. Denne udvikling har affødt en kædereaktion. Først var det Japan, og nu er det Korea, Taiwan, Singapore og Hong Kong, der overlader arbejdskraftintensive produktioner med lav værditilvækst til nabolandene.

Dette fænomen er særligt fremtrædende inden for elektronikindustrien. I perioden 1985 til 1991 femdoblede ASEAN-området sin eksport af elektroniske produkter (en stigning fra 6,6 til 32,8 milliarder USD), og eksportens sammensætning har ændret sig. Komponenternes andel er faldet fra 60 til 30 %, mens der inden for informatik har været en stigning fra 15 til 22 % og inden for telekommunikationsudstyr fra 18 til 35 %. Alle store elektronikkoncerner på verdensmarkedet, især de japanske, er repræsenterede i ASEAN-landene og har skabt et integreret produktionskredsløb, som går ud på, at forskellige dele af et produkt (f.eks. et tv) fremstilles i forskellige lande (f.eks. Thailand og Indonesien), og derefter samles til det endelige produkt i et andet land (f.eks. Malaysia), hvilket nedbringer omkostningerne betydeligt. Samhandelen med elektroniske produkter udgør en tredjedel af samhandelen inden for ASEAN, og der er overvejende tale om transaktioner mellem multinationale selskaber.

Selv om Østasien ikke er et integreret økonomisk område i formel forstand - eftersom Japan aldrig har ønsket at blive en regional pol - er området det alligevel i praksis som følge af de store virksomheders globalisering af produktionen. Mere end 60 % af samhandelen og investeringerne foregår inden for Østasien og Japan.

2. Forbindelserne mellem EU og ASEAN

2.1. EU indgik som nævnt en formel aftale med ASEAN i 1980, og forbindelserne mellem de to blokke er institutionaliserede med regelmæssige møder mellem udenrigsministrene. I den forbindelse er der nedsat et blandet udvalg, som behandler de videnskabelige og teknologiske samarbejdsprogrammer, godkender foranstaltninger til fremme af kontakter mellem virksomheder i de to områder og godkender de udviklingsprojekter, som ASEAN-landene forelægger med henblik på opnåelse af EU-støtte. I 1983 blev der oprettet et fælles Business Council, hvor forretningsfolk fra ASEAN og EU har sæde og udvikler fælles projekter. I oktober 1985 blev der afholdt et første møde mellem ASEAN- og EU-landenes økonomiministre, og det blev besluttet at stimulere de europæiske investeringer i ASEAN-området (skønsmæssigt 13 % af de samlede udenlandske investeringer mod Japans 28 % og USA's 17 %). En blandet gruppe af eksperter i handelsspørgsmål analyserede i 1986 problemerne med adgang til ASEAN's markeder, og i 1987 blev der nedsat blandede udvalg vedrørende investeringer i ASEAN-landenes hovedstæder. I 1988 blev der indgået aftale om oprettelse af et center for »Joint Management« med sæde i Brunei. I 1991 vedtog Fællesskabet nye retningslinjer for udviklingssamarbejdet, idet støtten til Asien blev forhøjet, og støttebetingelserne for partnerlandene i ASEAN-området blev ændret. Hovedvægten blev lagt på uddannelse, videnskab, teknologi og risikovillig kapital frem for støtte til udvikling af landdistrikter.

På mødet mellem udenrigsministrene fra ASEAN og Fællesskabet i Luxembourg i juni 1991 blev det for første gang konstateret, at de to parter var uenige om Fællesskabets forslag om at knytte de økonomiske aftaler og støtteprogrammerne sammen med menneskerettigheds- og miljøspørgsmål. I september 1993 indledte Fællesskabet og ASEAN forhandlinger om en aftale om kontrol med narkotikahandel. Endelig blev det på udenrigsministrenes toårlige møde i september 1994 i Karlsruhe bekræftet, at forbindelserne mellem ASEAN og EU indtager en central plads, og ministrene nåede til enighed om at udvikle et økonomisk samarbejde til gavn for begge parter og at fremme en større deltagelse fra den private sektors side.

ASEAN har ganske vist ikke opnået samme høje grad af integration som EU, men er alligevel en sammenslutning af lande, der har haft og fortsat har stor betydning for stabiliteten i området.

2.1.1. Endnu kan ASEAN hverken betragtes som et frihandelsområde eller som en toldunion. ASEAN har ingen fælles mellemstatslige endsige overstatslige institutioner. Det øverste politiske organ er konferencen af regeringschefer i ASEAN-landene, der normalt holdes hvert tredje år. Konferencen i januar 1992 i Singapore førte til adskillige fornyelser i samarbejdet, der i højere grad fik karakter af et egentligt økonomisk samarbejde. I Singapore blev det besluttet at oprette »Asean Free Trade Area« (AFTA), et frihandelsområde, der forventes at være på plads i år 2003. AFTA begynder at producere synlige resultater. Med udarbejdelsen af den endelige liste over produkter og listen over toldnedsættelser inden for »Common Effective Preferential Tarif Scheme« (CEPT) er der sket en harmonisering af toldnomenklaturerne, og de kvantitative restriktioner i form af ikke-toldmæssige barrierer for produkterne i CEPT-systemet er afskaffet. Toldbegunstigelserne inden for CEPT bygger på gensidige aftaler, og alle ASEAN-lande kan indgå bilaterale aftaler. CEPT-systemet omfatter i øvrigt en særlig nedsættelse, som - ligeledes på grundlag af princippet om det mest begunstigede land - giver EU-medlemsstater, der nedsætter deres egne toldsatser til 20 % eller lavere, mulighed for at nyde godt af de præferencesatser, CEPT indrømmer sine egne partnerlande.

Dette ønske om at skabe et enhedsmarked kolliderer imidlertid med talrige etablerede interesser.

ASEAN fremstår som et område med varierende, men gennemsnitligt høje toldbeskyttelsessatser, som for visse branchers vedkommende endog er overordentligt høje. De ikke-toldmæssige barrierer (forbud, kvoteordninger, importmonopoler, toldformaliteter osv.) er meget udbredte, men vanskelige at kvantificere. »Liberaliseringsreformerne skrider kun langsomt frem, og de forskellige lande er meget lydhøre over for de industrielle pressionsgruppers argumenter og vogter over de toldopkrævninger, der udgør en ikke ubetydelig del af de statslige indtægter.« Ifølge AFTA-aftalen skal tolden på produkter, der fremstilles inden for ASEAN, inden år 2003 bringes ned på et niveau, der ligger mellem 0 og 5 %. De nærmere gennemførelsesvilkår er yderst komplicerede. I tidsplanen skelnes der mellem produkter, der er underlagt en hasteprocedure (»fast track«), og produkter, der skal følge et normalt toldreduktionsforløb. Aftalens svage punkt er imidlertid, at landene på midlertidig eller permanent basis kan udelukke en række produkter fra aftalen, og disse lister over produkter skal revideres, når aftalen har været gældende i otte år. Indonesien har udelukket 1 800 produkter (svarende til 19 % af landets samlede produktsortiment i toldnomenklaturen) og Filippinerne 1 350 produkter (svarende til 24 %). Værdien af ASEAN-landenes indbyrdes samhandel er steget med 41 % i 1994, nemlig fra 79 til 111 milliarder USD. ASEAN's samlede samhandel med resten af verden, herunder den intraregionale samhandel, er steget med ca. 30 % fra 419 milliarder USD i 1993 til 506 milliarder USD i 1994.

Konferencen af regeringschefer blev på ny afholdt i december 1995 i Bangkok, hvor regeringscheferne undertegnede en traktat, som gør området til atomvåbenfri zone. De drøftede ligeledes spørgsmålet om ASEAN's udvidelse inden år 2000 med yderligere tre lande, nemlig Burma, Cambodja og Laos, der deltog i konferencen som observatører. Samtidig blev det understreget, at ambitionerne om at nå op på 10 ASEAN-medlemmer hverken måtte gribe ind i ASEAN's struktur eller hæmme handelens liberalisering. Det blev endvidere besluttet at sænke ASEAN's interne toldsatser til 5 % inden år 2000, dog med en undtagelsesperiode på 3 år for Vietnams vedkommende. I Bangkok drøftedes muligheden for at afholde »uformelle« topmøder mellem regeringscheferne mellem de officielle topmøder. Det egentlige beslutningscenter er imidlertid det årlige udenrigsministermøde, der skal koordinere de forskellige ministerielle arbejdsgruppers politikker. Den vigtigste ministerielle arbejdsgruppe er »Asean Economic Ministers« (AEM). AEM overvåger arbejdet i 5 udvalg, der beskæftiger sig med handel og turisme, industri og energi, banker og finansiering, land- og skovbrug, transport og telekommunikation. Derudover er der »ASEAN Standing Committee«, der mødes hver anden måned og består af udenrigsministeren for det land, der varetager formandskabet (turnusordning), samt ambassadørerne fra de øvrige lande. Dette organ sikrer kontinuiteten i samarbejdsorganisationen. Endelig er der et fast sekretariat, som har sæde i Jakarta, under ledelse af en generalsekretær, som vælges for fem år af udenrigsministerkonferencen. Sekretariatet tæller ca. 100 funktionærer, der arbejder på forskellige projekter af fælles interesse. ASEAN's sekretariat har bl.a. udviklet handlingsplaner vedrørende social udvikling, miljø, videnskab og teknologi, kultur og information samt kontrol med stofmisbrug. Handlingsplanerne har form af direktiver, der skal gennemføres i de enkelte lande. Beslutningerne træffes med konsensus på informelle møder, hvor eventuelle stridspunkter afklares, så der opnås enstemmighed. Beslutningstagningen bygger også på høringer og forlig. Det er ikke tilfældigt, at den eneste fælles institution, der hidtil er overvejet, er en domstol.

ASEAN-landene fastholder også strenge begrænsninger på EU-selskabers ret til at etablere sig på stedet og udbyde tjenesteydelser, specielt finansielle tjenesteydelser og søfartstjenester. I de lande er der f.eks. strenge restriktioner på bankers muligheder for at etablere filialer og udbyde banktjenester. Hvad angår søtransport- og skibsværftssektoren - som begge er inde i en rivende udvikling i ASEAN-landene - er det i den forbindelse nødvendigt, at EU kommer med et udspil for at opnå en liberalisering inden for førstnævnte og anvendelse af principperne fra den seneste OECD-aftale (afskaffelse af subsidier til skibsværfter) inden for sidstnævnte.

2.1.2. ASEAN er meget afhængig af sine forbindelser med omverdenen. ASEAN-landenes indbyrdes samhandel er beskeden sammenlignet med samhandelen med lande uden for sammenslutningen. Den indbyrdes samhandel svinger mellem 16 og 18 % af den samlede udenrigshandel. Eksporten af industriprodukter er steget kraftigt fra 49 % af den samlede eksport i 1985 til 85 % i 1991, mens eksporten af produkter fra primærsektoren er faldet fra 68 til 33 %. Områdets udvikling er stærkt afhængig af udenlandske investeringer, især fra Japan, der som nævnt tegner sig for 28 % af de samlede direkte investeringer i området, efterfulgt af USA (17 %) og EU (13 %). ASEAN-landenes økonomier er kun i ringe udstrækning komplementære; de eksporterer stort set de samme produkter og konkurrerer derfor indbyrdes på de internationale markeder. Det indebærer, at der hverken er en vertikal arbejdsdeling eller en specialisering, hvor ét land fremstiller biler og et andet elhusholdningsapparater. Alle landene fremstiller stort set de samme produkter. På intrasektorielt eller horisontalt plan er der imidlertid en vis komplementaritet. Det betyder i praksis, at samhandelen i visse sektorer (f.eks. elektroniksektoren og tekstilsektoren) afvikles inden for ét og samme selskab, som har datterselskaber i forskellige lande. Dermed kan der skabes synergivirkninger inden for forskellige grene af én og samme industri og faktisk opnås bedre muligheder, end komplementære strukturer ville give. Komplementaritetsgraden inden for ASEAN-landenes indbyrdes samhandel peger på en langsom udvikling fra en vertikal til en mere horisontal arbejdsdeling. ASEAN vil være nødt til at udvikle den interne komplementaritet, som det hidtil har skortet på. Samtidig skal der lægges vægt på at udbygge det interne marked og mildne den indbyrdes konkurrence på de internationale markeder.

2.1.3. ASEAN har ikke noget naturligt centrum, ikke nogen fælles integreret akse som det har været tilfældet i EF, hvor aksen Nordsøen-Rhindalen-Det Tyrrhenske Hav har fungeret som lokomotiv for udviklingen i hele området. Dette kraftcenter, der strækker sig over flere landes territorium, har haft en uvurderlig betydning for Europas udvikling i efterkrigstiden og begyndelsen af den europæiske integrationsproces. Mangelen på en sådan akse i ASEAN-landene kan gøre det vanskeligere at opnå en harmonisk og integreret udvikling og vil i stedet befordre en udvikling omkring spredte lokale vækstpoler.

Netop for at afhjælpe denne mangel har ASEAN oprettet »væksttrekanter«; herved forstås et subregionalt samarbejde, som forskellige medlemslande har indgået med henblik på at udnytte potentialet i deres respektive grænseområder.

Den første »væksttrekant«, der så dagens lys i december 1989, er et samarbejde mellem tre lande (Singapore, Malaysia og Indonesien). Hensigten med denne »væksttrekant« er at udnytte vækstpotentialet i de tre naboområder Singapore, Jahore, den sydligste stat i Malaysia og Riau-øerne i Indonesien, især øerne Batam og Bintan. Medan-trekanten, der blev oprettet i 1993 mellem Indonesien, Malaysia og Thailand, er en anden »væksttrekant«. Den strækker sig over det nordlige Sumatra, fire af de nordligste stater i Malaysia og det sydlige Thailand. Et tredje initiativ er »Mindanao-trekanten«, der er et samarbejde mellem Indonesien, Malaysia og Filippinerne.

2.2. Større dybde i regionaliseringen

På nuværende tidspunkt giver ASEAN ikke Sydøstasien mulighed for at sikre sig en stabil position mellem de gigantiske nabolande, Kina og Japan, og de traditionelle nyindustrialiserede lande, der udøver et stort økonomisk pres. Dette forklarer, hvorfor ASEAN-landene søger støtte uden for deres eget kontinent og nærer store forhåbninger til eksterne partnere som EU eller APEC (Asia-Pacific Economic Co-operation) og til USA, som ASEAN-landene viser stigende interesse på både det økonomiske og det politiske plan. Samtlige ASEAN-lande har - efter nogen tøven - tilsluttet sig APEC-samarbejdet og vist en klar vilje til at indgå i en alliance, som USA er med i, omend alliancen ikke er struktureret.

2.2.1. APEC er ganske vist et mellemstatsligt forum med meget vage og generelle målsætninger, tidsplaner og instrumenter, men det udøver en magisk tiltræknings kraft på ASEAN-landene, netop fordi medlemskredsen tæller USA, som under Clinton's præsidentskab har lagt stor vægt på Asien og Stillehavsområdet. APEC tegner sig for næsten 60 % af verdenshandelen og er kendetegnet ved at omfatte både industrialiserede og nyindustrialiserede lande samt udviklingslande (). Det er yderst tvivlsomt, om den tilstræbte liberalisering af samhandelen kan effektueres til tiden og på de betingelser, der blev drøftet i Seattle og under konferencen i Bagor i 1994, men med tiden kan APEC blive den foretrukne aktionsramme for Asiens mest dynamiske økonomier.

2.2.2. Af åbenlyse geografiske og ligeledes politiske grunde har EU ikke oplagte muligheder for at konkurrere med Japan og USA i Asien og Stillehavsområdet. På baggrund af den indflydelse, som de store asiatiske lande og USA udøver i området, håber ASEAN-landene ikke desto mindre, at EU vil spille en mere markant rolle på visse områder. EU kunne derfor bidrage til at uddybe integrationsprocessen inden for ASEAN ved at stille sine egne erfaringer til rådighed og dermed fremme AFTA's effektivitet, etableringen af et frihandelsområde og en efterfølgende toldunion, fastsættelsen af en fælles toldtarif udadtil og udviklingen af et tættere økonomisk samarbejde mellem ASEAN-landene.

2.2.3. EU kunne stille sin knowhow på dette felt til rådighed og yde regeringerne den bistand, de behøver for at kunne overvinde de vanskeligheder og den modstand, som iværksættelsen af en frihandelsaftale og åbningen af markedet nødvendigvis vil medføre. Det vil have positive konsekvenser for alle landenes økonomi på mellemlang og lang sigt. Ifølge prognoserne vil samhandelen mellem ASEAN-landene stige med 25 %, når frihandelsaftalen er trådt i kraft.

2.2.4. Europa kunne desuden bistå ved oprettelsen af mere faste institutionsstrukturer, som vil være påkrævede i en fase, hvor ASEAN skal styre et mere og mere komplekst økonomisk og industrielt samarbejde. I begyndelsen kunne Europa bidrage til at styrke sekretariatet, der så skulle have til opgave at koordinere, at forberede sagerne og at underrette om de politiske organers beslutninger, dels af en - eventuelt overnational - domstol, som skulle afgøre eventuelle tvister.

2.2.5. Det største problem er spørgsmålet om Østtimor, en portugisisk koloni, der nu er besat af Indonesien, og det synes vanskeligt at finde en løsning. Ud fra politiske bevæggrunde modsætter Portugal sig en aftale med ASEAN under henvisning til Indonesiens overtrædelse af menneskerettighederne i striden med Østtimor. For at fjerne de skyer, der formørker horisonten i forbindelserne mellem EU og ASEAN, må der ydes en stor indsats, og alle diplomatiske kræfter må sættes ind. Det ville være formålstjenligt, om et repræsentantskab for det siddende formandskab (trojkaens udenrigsministre) hurtigst muligt udarbejdede et forslag og gjorde sit yderste for at finde en diplomatisk løsning på krisen i Østtimor på grundlag af de resolutioner, der er vedtaget af FN's generalforsamling.

3. Faktorer, der taler for en styrkelse af forbindelserne mellem EU og ASEAN

3.1. Forslaget i Kommissionens meddelelse () om at integrere strategien for de fremtidige handelsmæssige, økonomiske og udviklingsrelaterede forbindelser til ASEAN i den generelle strategi for samarbejdet med Asien forekommer fornuftigt. Nedenstående faktorer synes at tale for en styrkelse af forbindelserne.

3.2. Forbindelserne mellem EU og ASEAN er baseret på, at Europa anerkender den store rolle, som denne gruppe lande har spillet på regionalt plan siden 1967 (Vietnam-krigen) og fortsat spiller ved at arbejde aktivt for etableringen af samrådsstrukturer til drøftelse af sikkerhedsspørgsmål og økonomisk samarbejde. Med Sovjetunionens opløsning og den ustabile situation, der er opstået (også i Asien), er ASEAN's strategiske rolle blevet endnu større, idet denne gruppe lande kan bidrage til at holde eventuelle ansatser til »hegemoni« fra Kinas eller Japans side i ave. Europa har derfor interesse i at holde en dør på klem til disse lande og støtte målsætningen om at skabe en neutral og fri fredszone (»Zone of Peace, Freedom and Neutrality« - ZOPHAN) og en atomvåbenfri zone i Sydøstasien (Southeast Asian Nuclear Weapon Free Zone - SEANWFZ).

3.2.1. Lige som EU står ASEAN i dag over for spørgsmålet om at optage tidligere kommunistiske lande eller lande, som fortsat er kommunistiske, men er ved at gå over til markedsøkonomi (f.eks. Vietnam, Laos, Cambodja), eller politisk ustabile lande (f.eks. Burma). Vietnams optagelse kan ikke blot bidrage til at sikre stabiliteten i hele området, men også styrke den moderate linje, der i dag præger det vietnamesiske styre. Det samme ville være ønskeligt for Laos, Cambodja og Burma, der for øjeblikket deltager med observatørstatus, men som inden år 2000 optages i ASEAN, hvormed antallet af medlemslande vil komme op på 10. De nye partnerlandes udviklingsniveau (herunder Vietnams) ligger klart lavere end de øvrige landes. Lederne af ASEAN er overbeviste om, at Vietnam om 10 år vil have nået de andre landes udviklingsstade. EU kunne berige ASEAN med sine erfaringer med samarbejde med lande, der søger at omstille sig fra planøkonomi til markedsøkonomi, f.eks. erfaringerne fra PHARE-programmet, og med støtte til den private og kooperative sektor.

EU's erfaringer på dette felt kunne være en støtte for ASEAN's samarbejde om styringen af omstillingsprocessen. En udvidelse ville desuden give ASEAN såvel større økonomisk som strategisk vægt i området, da der så ville være tale om et marked med mere end 455 millioner mennesker. De nuværende ASEAN-lande er enige om, at der ikke vil blive tale om mere end ti medlemmer, og at et af de vigtigste problemer i de kommende år vil være at integrere de nye lande uden at neddrosle de seks oprindelige medlemmers integrationsproces.

ØSU finder det vigtigt, at udviklingsprocessen i Vietnam, der er mærket af langvarige krigshandlinger, fremmes som led i samarbejdet mellem EU og ASEAN.

ASEAN-landene nyder godt af EU's GSP-toldpræferencer, skønt nogle ASEAN-lande har haft kraftig vækst, kan fremvise en BNI pr. indbygger, der er sammenlignelig med de fattigste EU-landes, og med held har ført en aggressiv eksportpolitik. I nogle tilfælde går dette derfor ud over beskæftigelsen i vareproducerende sektorer i EU.

3.2.2. En anden faktor, der er interessant for EU, er de konkrete samhandels- og investeringsmuligheder, der ligger i et samarbejde mellem de to områder. Den nuværende samhandel mellem EU og ASEAN beløber sig til ca. 50 milliarder ECU (ca. 48,5 milliarder ECU eller 60 milliarder USD i 1993), hvilket svarer til en firedobling siden 1980. I samhandelen med EU havde ASEAN-landene et overskud på 2,7 milliarder ECU i 1993. Hvis man sammenholder EU's samhandel med Central- og Østeuropa med samhandelen med ASEAN, viser der sig at være en næsten fuldkommen symmetri mellem EU's eksport til og import fra disse landegrupper, således som det fremgår af tabel 5b. EU er ASEAN's tredjestørste handelspartner efter Japan og USA. EU aftager 15,5 % af ASEAN's eksport, og 13,7 % af ASEAN-områdets import stammer fra EU. I samarbejdet med ASEAN-landene drejer det sig ikke så meget om at fremme et udviklingssamarbejde, men snarere om at fremme et økonomisk samarbejde, der gavner begge parter. Anbefalingerne i Kommissionens meddelelse, der sigter mod at støtte den private sektor i Europa i form af gunstige handelsmæssige og økonomiske grundbetingelser, må støttes og opmuntres. EU skal udvælge prioriterede sektorer for det økonomiske samarbejde, hvor EU har klare komparative fordele, dvs. banksektoren, energi, miljøteknologi, transportmidler og telekommunikation.

ASEAN er en partner, der råder over et stort økonomisk potentiale, som endnu ikke er udnyttet. Europa kan hjælpe med at udvikle potentialet og blive en privilegeret partner. Som Europa-Parlamentet påpeger (), skal EU satse på et handelssamarbejde med Asien frem for at konkurrere med området. I den forbindelse bør EU først og fremmest forbedre sit eget handelsimage i Asien. Åbningen af europæiske handelsinformationscentre og deres sammenkobling med nettet af nationale handelskamre vil fremme mere hensigtsmæssige former for økonomisk samarbejde.

Lige så vigtig er samarbejdet inden for videnskab og F& U. Dette forudsætter, at der afsættes flere økonomiske midler til samarbejdet inden for teknologi og innovation, udveksling af knowhow samt studiestipendier og informationsbesøg til fordel for praktikanter, funktionærer og nyuddannede fra ASEAN-landene. Efter ØSU's opfattelse vil det være særligt formålstjenligt og givtigt at afsætte yderligere midler til uddannelsesprogrammer for asiatiske praktikanter i europæiske institutter, universiteter og virksomheder. Dette vil ikke alene forbedre Europas image, men også bidrage til at uddybe kendskabet til hinanden og fremme den kulturelle tilnærmelse og dermed til at skabe en af de vigtigste forudsætninger for en ubesværet dialog mellem de to områder.

Der vil også kunne indgås aftaler med ASEAN-landene om et samarbejde om fælles økonomiske initiativer, dels i de tidligere kommunistiske lande i Central- og Østeuropa, dels i tredjelande i Middelhavsområdet. De største ASEAN-lande har både det finansielle og teknologiske potentiale til at deltage i et trepartssamarbejde mellem EU, ASEAN og Central- og Østeuropa om investeringer i omstrukturerings- og moderniseringsprogrammer inden for givne industrisektorer, som nu er privatiserede i de tidligere kommunistiske lande. Man kan forestille sig et tilsvarende trepartssamarbejde om udviklingsprojekter i Middelhavslandene. En europæisk orienteret udvikling i et område, som overvejende er islamisk, men ikke fundamentalistisk, kunne måske overbevise de arabiske Middelhavslande om, at modernisering godt kan forenes med bevarelse af traditionelle værdier.

ASEAN er utvivlsomt en vigtig handelspartner, men selv om der er tale om et gensidigt, udbytterigt partnerskab mellem to regionale grupperinger, er samarbejdet også forbundet med talrige problemer, der har givet anledning til mange disharmonier. ASEAN-landene kritiserer EU's anti-dumping-politik, den nye generelle præferenceordning (GSP) og landbrugseksportstøtten. EU kan på sin side med rette sætte fingeren på problemer som tolftariffer, markedsadgang, diskriminerende lovgivning og manglen på miljøbestemmelser i ASEAN-landene.

3.2.3. Regeringerne i denne del af verden er overhovedet ikke lydhøre over for den vestlige verdens bekymringer for menneskerettighederne, og ethvert forsøg på at tage spørgsmålet op opfattes som indblanding i interne forhold og et forsøg på at påtvinge dem de europæiske værdinormer. EU har i øvrigt forlængst sat spørgsmålet om menneskerettighederne øverst på dagsordenen og beklaget deres overtrædelse. I Maastricht-traktaten kræves det, at det i nye aftaler mellem EU og tredjelande betinges, at menneskerettighederne skal overholdes. Kommissionen agter i øvrigt at fremsætte forslag om yderligere krav for at styrke den centrale position, der tilkommer menneskerettighederne. Det kan ikke benægtes, at spørgsmålet om menneskerettigheder er aktuelt i ASEAN-landene såvel som spørgsmålet om demokrati og anerkendelse af politiske oppositionsgrupper og af minoritetsgrupper. Det er et klassisk eksempel på, at dybe kulturelle og politiske forskelle står i vejen for en gunstig udvikling af handelsforbindelserne. I Europa-Parlamentets betænkning om Kommissionens meddelelse rejses spørgsmålet, om man ikke risikerer at hæmme udviklingen af forbindelserne mellem EU og ASEAN, hvis man insisterer på, at menneskerettighedernes overholdelse er en forudsætning herfor. I betænkningen lader Europa-Parlamentet forstå, at en mere fleksibel holdning fra EU's side ville være ønskelig, så man ikke lagde hindringer i vejen for de økonomiske forbindelser. Det er ikke nemt at løse problemet, fordi der står interesser og værdier på spil, som er lige så vægtige, men efter ØSU's mening må principspørgsmål og grundlæggende værdinormer tillægges større vægt end rene økonomiske og kommercielle interesser. Det er ikke nemt at løse problemet, fordi der står vigtige interesser og værdier på spil, men efter ØSU's mening må principspørgsmål og grundlæggende værdinormer tillægges større vægt end rene økonomiske og kommercielle interesser.

3.2.4. Da ASEAN-landene som bekendt har et betydeligt overskud på samhandelen med EU, kan de ikke blot skalte og valte med EU's tilbud efter forgodtbefindende. I økonomisk henseende er EU ASEAN's tredjestørste afsætningsmarked. Under hensyntagen til de enkelte ASEAN-landes udviklingsniveau samt historiske og kulturelle forhold, der kan tale for en differentieret indfaldsvinkel, kunne EU gradvist og pragmatisk sætte kravet om overholdelse af menneskerettighederne igennem. Det samme gælder behandlingen af arbejdskraften.

3.2.4.1. For det første må der henvises til arbejdstagernes og ligeledes arbejdsgivernes og deres respektive organisationers fundamentale rettigheder, der er indskrevet i ILO's såkaldte »menneskerettighedskonventioner« og til den meget vigtige ILO-konvention om minimumsalder. Det er af stor betydning, at EU overbeviser ASEAN-landene om vigtigheden af at ratificere og gennemføre disse konventioner i det omfang, de endnu ikke har gjort det. Disse konventioner er indbygget i den »sociale klausul«, som ØSU ønsker sat på WTO's dagsorden. I denne klausul indgår:

- forbud mod tvangsarbejde (konvention nr. 29 og 105),

- arbejdstagernes ret til at organisere sig og indgå kollektive overenskomster (konvention nr. 87-98),

- minimums arbejdsalder og afskaffelse af børnearbejde (konvention nr. 138),

- forbud mod forskelsbehandling af arbejdstagere og lige løn for mænd og kvinder for lige arbejde (konvention nr. 111 og 100).

3.2.4.2. For det andet er arbejdstagernes, herunder især kvindernes, arbejdsvilkår og behandling i disse lande af en sådan art, at der reelt er tale om social dumping. Der kan f.eks. peges på arbejdstiden, på lønningerne, på arbejdsmiljøet og på de sociale sikringssystemer. Den Europæiske Union bør tilskynde ASEAN-landenes regeringer til at ratificere og håndhæve de relevante ILO-konventioner, hvis indhold er ment som universelle mindstenormer, som kan anvendes af såvel industrilande som udviklingslande.

ILO har afholdt seminarer dels med henblik på fagforeningsskoling, dels med henblik på udvikling af programmer, der kan bidrage til at beskytte de sociale rettigheder og fremme anvendelsen af ILO's konventioner. Med sin nye strategi bør ILO i samarbejde med Kommissionen bidrage til, at der gennemføres samarbejdsprogrammer vedrørende beskæftigelse og faglig uddannelse samt børnearbejde. Fremskridt kan også opnås gennem overholdelse af aftalerne om handelsliberalisering og af WTO's kommende regler på området.

3.2.5. I lyset heraf bør EU's udviklingsprogrammer målrettet sættes ind på at forbedre arbejdsvilkårene for de mindre landbrugere og for kvinder i mikrochip- og elektronikindustrien og give alle adgang til uddannelse, grundlæggende sundhedspleje og familieplanlægning. EU bør sætte kraftigt og resolut ind på at bidrage til straks at få afskaffet i hvert fald de mest oprørende former for udnyttelse af børns arbejdskraft. For at opfylde disse målsætninger skal der udvikles programmer med et stærkt socialt islæt, som gennemføres af ikke-statslige organisationer, der er i stand til at arbejde ude i befolkningen og skabe en effektiv dialog med programmernes målgrupper.

Desværre florerer børneprostitution i dele af Sydøstasien, delvis som følge af den øgede turisme og i direkte strid med FN's konventioner. ØSU mener, at det i alle medlemsstater bør gøres ulovligt at arrangere sexrejser, ligesom personer, som har seksuelle forhold til børn i udlandet, bør retsforfølges i deres hjemland.

3.2.6. For at sikre det nødvendige antal arbejdspladser til de store befolkninger i området er regeringerne nødt til at arbejde hen mod fuld beskæftigelse og sætte ind over for de fortsat udbredte fattigdomsøer. Med dette mål for øje kunne der iværksættes programmer, der befordrer oprettelse og udbredelse af mikrovirksomheder og håndværksvirksomheder, og her sidder EU inde med værdifulde erfaringer, som med fordel kunne eksporteres. EU kunne ligeledes yde et afgørende bidrag, når det gælder opkvalificering af de menneskelige ressourcer og iværksættelse af erhvervsuddannelsesprogrammer, der sigter på at sluse de unge og kvinderne ind på arbejdsmarkedet. Oprettelsen af et tværfagligt erhvervsuddannelsescenter og af teknologiske forskningscentre i et ASEAN-land ville ikke blot tjene en god sag, men også vidne om EU's interesse for området.

3.2.7. I meddelelsen () taler Kommissionen om, at det økonomiske samarbejde i lande med et stort vækstpotentiale bør sigte mod at forbedre de økonomiske rammevilkår for de små virksomheder og de juridiske rammevilkår med henblik på at fremme de bilaterale handels- og investeringsforbindelser med direkte deltagelse fra den private sektor. Det har imidlertid vist sig, at den private sektor ikke er tilbøjelig til at investere i »højrisikolande« og lande med markante makroøkonomiske balanceproblemer. Man har endog måttet konstatere, at det selv med omfattende incitamenter fortsat er vanskeligt at inddrage den private sektor. Rent principielt er det prisværdigt, at EU insisterer på, at den private sektor skal inddrages, men i praksis er det illusorisk, hvis de nødvendige operationelle instrumenter ikke tilvejebringes. Ifølge Kommissionens meddelelse skal man fremme handelssamarbejdet mellem europæiske og asiatiske virksomheder ved at skabe gunstige vilkår for industrielt samarbejde, især for små og mellemstore virksomheder.

Der er taget mange initiativer til at opmuntre til øgede europæiske investeringer i ASEAN-landene. I 80'erne steg omfanget af EU's investeringer i ASEAN, men relativt set var der tale om et fald, fordi investeringerne fra andre lande steg kraftigere. EU's investeringer i ASEAN relaterer til produktion af palmeolie, kemiske produkter, lægemidler, fødevarer, elektriske og elektroniske produkter, automobilindustrien samt bank- og finanssektoren. ØSU håber, at den nye globale samarbejdsaftale mellem EU og ASEAN, når den træder i kraft, rent faktisk vil forbedre vilkårene for EU-virksomheders direkte investeringer i disse lande, således som det er fastsat i aftalen, og at den vil garantere en retlig ramme, der med henblik på eventuelle tvister omfatter en mæglings- og forligsprocedure. I den forbindelse er beskyttelsen af intellektuel ejendomsret af central betydning.

3.2.8. EC International Investment Partners (ECIP - EU-finansieringsinstrument til fremme af joint ventures) kan være det mest velegnede instrument til at fremme de europæiske investeringer og oprettelsen af joint ventures mellem SMV i EU- og ASEAN-landene (der er allerede iværksat ca. 20 regionale projekter vedrørende ASEAN-området). ECIP er for øjeblikket det vigtigste instrument til oprettelse af joint ventures og fremme af små og mellemstore industrivirksomheder. For at sikre en mere effektiv udnyttelse af dette instrument bør procedurerne for projekter, der er støtteberettigede under ECIP-instrumentet, gøres mere fleksible og hurtigere. I forbindelse med infrastrukturprojekter ville det være hensigtsmæssigt, om man i højere grad inddrog EIB (Den Europæiske Investeringsbank), der i en årrække har haft mulighed for at finansiere projekter i Asien og Latinamerika. Det må på forhånd undersøges, om forudsætningerne for at udvikle et net af små og mellemstore virksomheder er til stede i ASEAN-landene, og om den europæiske model overhovedet kan anvendes. Det ville være ønskeligt, om Kommissionen finansierede en undersøgelse af de små og mellemstore virksomheders situation i ASEAN-landene og en kortlægning af de sektorer, hvor der er muligheder for et samarbejde med små og mellemstore virksomheder fra Europa.

4. Konklusioner

4.1. Nord-syd-forbindelserne - som de så ud indtil for kort tid siden - ændrer sig hastigt i Asien. Inden for Asien er der blevet skabt et hierarki af økonomisk stærke lande, som ikke længere kan betragtes som udviklingslande, men som lever side om side med lande med voksende fattigdom. Inden for ét og samme kontinent tegner der sig dermed det samme asymmetriske mønster som i nord-syd-forbindelserne. EU's største bekymring i forbindelse med forholdet til Asien er de økonomiske spændinger mellem EU og Asien, der med den hastige udvikling i Asien allerede vil påvirke Europas stilling på verdensmarkedet ved udgangen af dette århundrede. Dette problem skal løses ved hjælp af en strategi, der styrker samarbejdet mellem de to områder og tager brodden af en eventuel konkurrencesituation, som ville skade Europa, der oplever en langsommere vækstrytme og derfor også føler sig truet på sine markeder i tredjelande.

4.2. Meget tyder på, at ASEAN-landene snarere frygter end ønsker, at det verdensøkonomiske magtcentrum flyttes til Stillehavsområdet, fordi dette blot ville befæste Kinas og Japans altoverskyggende dominans. ASEAN-landene ville føle, at de sad i en klemme, og være tvunget til at vælge side.

4.3. På den anden side har Sydøstasien i modsætning til Kina og Japan altid været åben for påvirkninger udefra. Dets erklærede »åbne regionalisme« har dybe historiske rødder. I sin tid under koloniseringen blev området underlagt en arbejdsdeling, hvori Europa var krumtappen. Der er selvsagt ikke tale om at genetablere svundne tiders tilstande, og i betragtning af ASEAN-landenes udviklingsniveau ville det heller ikke være muligt. Omvendt står man nu igen over for den mulighed, man lod gå tabt, da Taiwan og Sydkorea oplevede deres opsving, nemlig chancen for at øve positiv indflydelse på udviklingsprocessen i lande, der allerede er på vej op, og som har en betydelig, men ikke overdreven stor gennemsnitlig vækstrate, og dermed genskabe et område med et præferenceforhold til Europa. Opfyldelsen af denne målsætning ville have følgende positive konsekvenser:

4.4. Det synes vanskeligt for EU at tage kampen op mod japansk konkurrence og Japans økonomiske overherredømme i et område, der kan betragtes som »forbeholdt Japan«. Man må ikke glemme, at Østasien er den tredje pol i den kapitalistiske triade og dermed fremstår som et område, der konkurrerer med EU, og som kunne sigte mod at genskabe en vis balance støttet af Den Russiske Føderation, der som »asiatisk magtfaktor« også kan øve en vis indflydelse på landene i området.

Europa kan dog gøre sig gældende i området, men snarere kvalitativt end kvantitativt, ved at satse på markedet og på de virksomheder, der er interesserede i at indgå samarbejdsaftaler (joint ventures) med lokale virksomheder eller udflytte en del af deres produktion og administration for at nyde godt af områdets komparative fordele samt gode serviceniveau og infrastrukturer.

4.5. En bredspektret europæisk strategi rettet mod Asien ville ikke nødvendigvis stride mod USA's interesser. Ved at begrænse Kinas og Japans fremstød i Stillehavet og Det Indiske Ocean ville en sådan strategi derimod bidrage til, at der også i Asien og Stillehavsområdet skabes en balance, som kan sikre tilstrækkeligt spillerum for et stabilt og udbytterigt forhold til EU.

Det kommende topmøde mellem EU og Asien, der skal afholdes i marts 1996 i Bangkok med deltagelse fra ASEAN, Japan, Kina og Sydkorea, er en oplagt lejlighed til at styrke Europas tilstedeværelse i et af verdens mest dynamiske områder med stærk økonomisk vækst og massiv teknologisk fornyelse. Det giver også mulighed for at indgå aftaler om nye, videregående samarbejdsprogrammer, hvis linjer delvist er skitseret i denne udtalelse.

EU skal indtage en mere resolut og klar holdning til de kommende GSP-aftaler i 1998. ASEAN-lande bør således kun tilgodeses med disse arrangementer, hvis deres samlede velstand og eksportresultat er ringe. Det er vigtigt, at man griber muligheden for, at EU og USA i fællesskab indtager en mere fast holdning. Udgangspunkt bør være en fælles strategi, der skal forbedre adgangen for varer og tjenesteydelser og yde en bedre beskyttelse af intellektuel og teknologisk ejendomsret, således som der er lagt op til i EU/USA-handlingsplanen, der blev vedtaget i Madrid i december 1995.

4.6. Mødet skal primært tjene til at styrke dialogen og udvide den til at omfatte områder som miljøspørgsmål, sociale problemer og erhvervsuddannelse. På grund af ASEAN-landenes vidt forskellige udviklingsniveauer er det vanskeligt for ASEAN at fastlægge mødets dagsorden og målsætninger. Det skulle være muligt at nå til enighed om visse konkrete samarbejdslinjer (altså om »de fælles visioner og den generelle indfaldsvinkel til problemerne«), hvorimod de mere specifikke emner først bør drøftes efterfølgende. Det overordnede mål er at tilvejebringe »det manglende forbindelsesled« mellem EU og Asien.

De politiske og sociale problemer er blevet undervurderet, og visse ASEAN-lande har ikke efterlevet de beslutninger, der er truffet af FN's generalforsamling. ØSU håber ikke desto mindre, at problemerne hurtigt vil blive løst - forud for topmødet mellem EU og Asien og i kraft af en aktiv indsats fra EU's trojka - så alle mulighederne i de økonomiske forbindelser mellem EU og ASEAN kan udnyttes fuldt ud.

4.7. Europa og Asien er vidt forskellige. Det er nødvendigt at afse de fornødne kræfter og midler til information og samarbejde på det kulturelle område. Det ville være hensigtsmæssigt at fremme udvekslinger og kontakter af forskellig art med henblik på at øge den gensidige forståelse. EU skal tage højde for de store forskelle, der præger Asien, og differentiere sine strategier over for Japan, Kina, Indien og ASEAN-området (inden for hvilket specifikke forhold gør sig gældende).

4.8. EU skal anlægge en kvalitativ indfaldsvinkel på samarbejdet med ASEAN og koncentrere sig om bestemte sektorer som miljø, infrastrukturer, telekommunikation, energi og erhvervsuddannelse. Da EU er stærkt engageret i samarbejdet med de central- og østeuropæiske lande og med Middelhavslandene, råder EU ikke over de fornødne midler til at satse på et samarbejde, der er forbundet med massive udgifter. Dette skal opvejes af et omfattende kvalitativt samarbejde, som fremmer udvekslingen på områder som uddannelse, kultur og gensidig forståelse.

4.9. Under et besøg i nogle af ASEAN-landene kunne ØSU ved selvsyn konstatere, at Europas tilstedeværelse i de besøgte lande er beskeden sammenlignet med Japans og USA's. Europas image skal forbedres, og dets tilstedeværelse skal gøres mere synlig, bl.a. ved hjælp af kunstudstillinger og kulturelle og videnskabelige initiativer, som kan bidrage til at udbrede kendskabet til Europas omfattende kulturarv. Derudover må der investeres mere i udstillinger, og de europæiske virksomheder må opmuntres til at deltage i messer og udstillinger, så vore asiatiske partnere kan få indblik i europæisk produktion og teknologi inden for de forskellige industrigrene. Med dette for øje kunne oprettelsen af europæiske informationscentre for virksomhederne spille en væsentlig rolle, især når det gælder om at støtte de små og mellemstore virksomheder. En hensigtsmæssig fordeling af opgaverne på disse centre og medlemsstaternes bilaterale handelskamre kunne give gode resultater.

4.10. Da ASEAN's sekretariat fungerer effektivt, bør EU tilstræbe at tilbyde mest mulig hjælp i form af teknisk bistand (f.eks. ved at stille sine erfaringer med indførelsen af en ekstern toldtarif og oprettelsen af det indre marked til rådighed). Det foreslås, at der arrangeres fælles arbejdsmøder og -seminarer for ASEAN's sekretariat og Kommissionen med henblik på en udveksling af erfaringer. Nogle af de økonomiske og sociale organisationer i ASEAN-landene er statskontrollerede, andre er kun lige inde i den første udviklingsfase. Dialogen bør føres på to fronter, dels på ASEAN-niveau (med handelskammeret og fagforeningsrådet), dels på nationalt niveau med særskilte organisationer.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg har en vigtig rolle at spille i dialogen og forbindelserne med ASEAN-landene. ØSU repræsenterer vigtige dele af det europæiske samfund og er knyttet til de interaktive net, der har været det egentlige grundlag for den europæiske konstruktion. ØSU kan derfor bidrage med råd og erfaringer til tilsvarende organisationer i ASEAN-landene (fagforeninger, sammenslutninger af forskellig art, brancheorganisationer, arbejdsgiverforeninger). ØSU's deltagelse i det kulturelle forum i Venedig er et første vigtigt skridt i denne retning. ØSU håber at blive inddraget i det næste topmøde mellem EU og Asien i Bangkok eller i det mindste at blive informeret tilstrækkeligt indgående til at kunne kortlægge de mulige tiltag på kort og mellemlang sigt.

Bruxelles, den 1. februar 1996.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Kommissionens meddelelse til Rådet »På vej mod en ny strategi over for Asien« (KOM(94) 314 endelig udg., Bruxelles, 13. juli 1994).

() Vietnam indtrådte i ASEAN den 28. juli 1995 under ASEAN-landenes 28. ministermøde, der blev afholdt i Brunei.

() APEC tæller 18 medlemmer; foruden de seks ASEAN-lande (Indonesien, Malaysia, Thailand, Filippinerne, Singapore og Brunei) er der de tre NAFTA-lande (Canada, USA og Mexico) samt Japan, Hong Kong, Australien, New Zealand, Chile, Papua-Ny-Guinea, Kina, Taiwan og Sydkorea.

() Jf. fodnote s. 33.

() Betænkning om Kommissionens meddelelse til Rådet »På vej mod en ny strategi over for Asien«, PE 211.248/def., 12. april 1995.

() Jf. fodnote s. 33.