Udtalelse om meddelelse til Kommissionen: »De graenseoverskridende betalingers gennemsigtighed og effektivitet« og »Foerste foreloebige forslag til Raadets direktiv om graenseoverskridende fjernbetalingers gennemsigtighed og effektivitet« (94/C 388/08)

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 22. april 1994 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at fremsaette udtalelse om meddelelse til Kommissionen: »De graenseoverskridende betalingers gennemsigtighed og effektivitet« og »Foerste foreloebige forslag til Raadets direktiv om graenseoverskridende fjernbetalingers gennemsigtighed og effektivitet«.

Det forberedende arbejde henvistes til OESU`s Sektion for OEkonomiske, Finansielle og Monetaere Spoergsmaal, som udpegede Klaus Meyer-Horn til ordfoerer. Sektionen vedtog sin udtalelse den 14. juni 1994.

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg vedtog paa sin 317. plenarforsamling af 6. juli 1994, med et flertal af stemmer for, 1 imod og 5 hverken for eller imod, foelgende udtalelse.

Resumé

1. OESU bifalder Kommissionens og kreditsektorens bestraebelser paa at forbedre det graenseoverskridende betalingssamkvem og beklager, at disse bestraebelser ikke blev udfoldet paa et tidligere tidspunkt.

2. OESU foretraekker en adfaerdskodeks frem for et direktiv. Christiane Scrivener, medlem af Kommissionen med ansvar for forbrugerbeskyttelse, forestiller sig, at en saadan adfaerdskodeks undertegnes af kreditsektorens sammenslutninger, brugerne (forbrugerne, handelssektoren, SMV) og Kommissionen; det vil goere kodeksen tilsvarende bindende og kendt i offentligheden.

3. Hvis Kommissionen overhovedet foreslaar et direktiv, boer det begraense sig til at afstikke en meget generel ramme. Hvis et EF-direktiv gennem bindende forskrifter skulle detailregulere de graenseoverskridende betalinger, kunne det frygtes, at mange, isaer mindre kreditinstitutter, helt ville afvise at udfoere graenseoverskridende betalingstransaktioner, navnlig til konti i lokale banker i fjernt beliggende omraader. Noget saadant ville skabe betydelige huller i det EU-daekkende betalingssamkvem.

4. OESU paapeger, at det kraever omfattende tekniske faciliteter og tilsvarende aftaler at afvikle graenseoverskridende betalinger mellem over 10 000 kreditinstitutter med 200 000 banksteder i 12 forskellige lande, som ofte ikke staar i direkte forretningsforbindelse med hinanden. De graenseoverskridende betalingstransaktioner udgoer 1,3% af det samlede antal af betalingstransaktioner i EU.

5. Kreditsektorens europaeiske hovedsammenslutninger oprettede i december 1992 et faelles udvalg til standardisering af graenseoverskridende betalinger, ECBS i Bruxelles. ECBS samarbejder med Kommissionen, EMI (Det Europaeiske Monetaere Institut), Europay International, Visa International og SWIFT (Society for Worldwide Interbank Telecommunication).

6. OESU bifalder, at Kommissionen har til hensigt at fremme nyttige former for samarbejde mellem kreditinstitutterne, som tager sigte paa at forbedre de graenseoverskridende betalingssystemer. Det opfordrer Kommissionen til at undersoege, i hvilket omfang undtagelser fra konkurrencereglerne i EF-traktatens artikel 85 kan finde anvendelse paa et saadant samarbejde - analogt med de undtagelser, der er indroemmet i forbindelse med Eurocheque-aftalen.

7. Til forpligtelserne i en adfaerdskodeks hoerer isaer, at det er de enkelte kreditinstitutters opgave at raadgive kunderne om fordele og ulemper ved de forskellige betalingsformer (overfoersel, check, kort) samt om den erfaringsmaessige ekspeditionstid og de omtrentlige omkostninger. Vilkaarene skal vaere gennemsigtige for kunderne, som skal kunne sammenligne tilbud fra konkurrerende kreditinstitutter.

8. OESU stoetter kravet fra Kontoret for De Europaeiske Forbrugerorganisationer (BEUC) om en regulering af ansvaret for ikke-forskriftsmaessigt gennemfoerte graenseoverskridende pengeoverfoersler. OESU har forstaaelse for tanken om oprettelse af klageinstanser i samtlige medlemsstater, men mener ikke, at samarbejdet mellem klageorganerne samt en europaeisk ombudsmandsinstitution kraever bindende EU-forskrifter.

9. Beregning af dobbeltgebyr, dvs. at saavel ordregiver som beneficiant betaler gebyr, finder OESU uantageligt og utilstedeligt. Kreditinstitutterne boer gives mulighed for at klarlaegge de bagvedliggende aarsager til konkrete tilfaelde af dobbeltgebyrberegning, saa tilfaeldene ikke gentager sig.

10. Kommissionens bebudede undersoegelse om fremskridtene inden for graenseoverskridende betalingstransaktioner boer anlaegges bredt af hensyn til undersoegelsesresultaternes repraesentativitet og paalidelighed. Specielt boer undersoegelsen ikke skematisk baseres paa udvaelgelsen af fire institutter i hvert af de stoerre medlemslande og to i hvert af de mindre og ikke begraenses til den hurtigst mulige afvikling af 1 000 overfoersler paa hver 100 ECU.

1. Indledende bemaerkninger

1.1. Efter pres fra Kommissionen har hovedsammenslutningerne inden for den europaeiske kreditsektor () udarbejdet retningslinjer for kundeinformation om graenseoverskridende fjernbetalinger, som efter en afstemning med Kommissionen og PSULG-gruppen (se punkt 1.3) blev forelagt i marts 1992. Det var Kommissionens tanke, at bankerne skulle foelge disse retningslinjer senest fra den 31. december 1992, aabenbart under hensyntagen til fristen for det indre markeds gennemfoerelse. Kreditsektorens sammenslutninger erklaerede sig rede til at arbejde for, at deres medlemmer snarest bragte retningslinjerne i anvendelse. Retningslinjerne var vedlagt som bilag til Kommissionens arbejdsdokument »De graenseoverskridende betalinger lettes: barriererne brydes« (). I arbejdsdokumentet anfoerte Kommissionen, at den ville foere tilsyn med, om retningslinjerne blev fulgt.

1.2. Som led i dette tilsyn bestilte Kommissionen i februar 1993 en undersoegelse:

- i 287 bankfilialer blev der indsamlet oplysninger om den skriftlige kundeinformation i forbindelse med graenseoverskridende betalinger,

- man fulgte afviklingen af ca. 1 000 overfoersler paa hver 100 ECU mellem konti i 34 banker i samtlige medlemsstater.

1.3. Resultaterne af undersoegelsen blev droeftet i september/oktober 1993 i to arbejdsgrupper nedsat af Kommissionen:

- PSTDG: arbejdsgruppen »Payment Systems Technical Development Group« (gruppen for teknisk udvikling i betalingssamkvemmet) og

- PSULG: arbejdsgruppen »Payment Systems Users Liaison Group« (forbindelseskomitéen for brugere af betalingssystemer).

Begge grupper havde forudgaaende udtalt sig om Kommissionens henstilling fra 1990 om gennemsigtighed i bankvilkaarene for graenseoverskridende finansielle transaktioner (90/109 EOEF) (), I lyset heraf droeftede og vedtog PSULG-gruppen de retningslinjer, der er omtalt ovenfor i punkt 1.1.

1.4. Resultaterne af undersoegelserne og de to arbejdsgruppers udtalelser herom er blevet sammenfattet i en meddelelse fra Kommissionen med titlen »De graenseoverskridende betalingers gennemsigtighed og effektivitet« (). I meddelelsen, der blev vedtaget af Kommissionen den 14. december 1993, foreslaar de kompetente kommissionsmedlemmer, Raniero Vanni d`Archirafi og Christiane Scrivener, foelgende foranstaltninger:

1.4.1. Bankerne faar endnu en frist til gennem selvregulering at opnaa de oenskede resultater med hensyn til gennemsigtighed og effektivitet.

1.4.2. Kommissionen vil paa basis af en fornyet og endegyldig undersoegelse efterproeve de fremskridt, der er sket frem til august 1994; undersoegelsen gennemfoeres i marts/april 1994, og resultaterne forelaegges ultimo juli 1994.

1.4.3. For alle eventualiteters skyld forbereder Kommissionen sideloebende et forslag til Raadets direktiv om graenseoverskridende fjernbetalingers gennemsigtighed og effektivitet. Hvis der ikke er gjort tilstraekkelige fremskridt med hensyn til gennemsigtigheden og effektiviteten i de graenseoverskridende betalinger, vil Kommissionen ufortoevet foreslaa lovgivningsmaessige foranstaltninger i form af et direktiv. Det foerste foreloebige forslag til et saadant direktiv er vedfoejet meddelelsen. Det foreloebige direktivforslag er siden april 1994 under behandling i en arbejdsgruppe bestaaende af regeringseksperter, som Kommissionen har nedsat.

1.4.4. Endelig tager Kommissionen retningslinjer op til droeftelse i PSULG-gruppen (jf. punkt 1.3). Retningslinjerne skal omfatte bestemmelser om uddybende oplysninger i forbindelse med »face-to-face«-betalinger (). Der er tale om graenseoverskridende betalinger, som kunder hos et kreditinstitut i et givet medlemsland selv foretager i et andet medlemsland ved hjaelp af kort eller checks. Det vil vise sig, om retningslinjer for en forudgaaende samt en efterfoelgende kundeinformation i forbindelse med face-to-face-betalinger kan supplere den »Code of best practice« (), som de tre hovedsammenslutninger inden for den europaeiske kreditsektor vedtog den 14. november 1990.

1.5. OESU udtaler sig i det foelgende under de generelle bemaerkninger (punkt 2) og de saerlige bemaerkninger (punkt 3) om:

- Kommissionens meddelelse og de deri omtalte undersoegelser samt udtalelserne fra de to arbejdsgrupper, PSTDG og PSULG,

- bilaget til meddelelsen, dvs. det foerste foreloebige forslag til Raadets direktiv, der i givet fald vil blive udstedt i faelles beslutningstagning med Europa-Parlamentet efter hoering af Det OEkonomiske og Sociale Udvalg.

2. Generelle bemaerkninger

2.1. OESU bifalder Kommissionens og kreditsektorens bestraebelser paa at forbedre det graenseoverskridende betalingssamkvem med hensyn til

- gennemsigtighed i vilkaarene og

- transaktionernes hurtighed, paalidelighed og omkostninger.

OESU beklager, at disse bestraebelser ikke blev udfoldet paa et tidligere tidspunkt, og at Kommissionens henstillinger fra 1990 (jf. pkt. 1.3 ovenfor) foerst blev omsat i retningslinjer paa saa sent et tidspunkt.

Med etableringen af det indre marked fra 1993 og med overgangen til Den OEkonomiske og Monetaere Union senest i 1999 i henhold til Maastricht-traktaten tager de graenseoverskridende betalinger, specielt massebetalinger af smaa beloeb, til i betydning. OESU finder det derfor paatraengende noedvendigt, at der sikres oeget gennemsigtighed og effektivitet i de graenseoverskridende betalingstransaktioner, og at de skridt, der mangler for at sikre dette, tages hurtigst muligt (se pkt. 2.9).

2.1.1. Ifoelge oplysninger fra EF-Bankforeningen (aarsberetningerne fra 1991 og 1992) blev der i 1990 afviklet ca. 323 millioner og i 1991 ca. 398 millioner graenseoverskridende betalingstransaktioner ved hjaelp af checks, overfoersler og kort. Det svarer til henholdsvis ca. 1,2%og ca. 1,3% af det samlede antal af betalingstransaktioner inden for EF (ca. 26 milliarder transaktioner i 1990 og ca. 31 milliarder i 1991).

2.1.2. Graenseoverskridende betalingsordrer paa mindre end 2 500 ECU har ikke hidtil spillet nogen vaesentlig rolle maalt i forhold til det samlede antal af betalingsordrer, og da slet ikke maalt i beloeb. Derfor har kreditinstitutterne vaeret tilbageholdende med at investere i standardisering og automatisering af graenseoverskridende betalinger af mindre beloeb. Effektueringen af saadanne ordrer har derfor vaeret relativt arbejdsintensiv og dermed dyrere og langsommere end afviklingen af betalingstransaktioner inden for landets graenser.

2.2. Paa baggrund heraf finder Kommissionen det vigtigt at sikre, at graenseoverskridende betalinger paa det indre marked kan effektueres lige saa hurtigt, paalideligt og billigt, som det nu er tilfaeldet med betalinger i de enkelte medlemsstater. Graenseoverskridende betalinger er imidlertid ikke underlagt de samme vilkaar som betalinger inden for ét og samme land.

2.2.1. Blandt de punkter, paa hvilke vilkaarene adskiller sig, kan naevnes de (endnu) forskellige valutaer, de mangfoldige sprogvariationer og endog afvigende skriftsystemer, de saerlige anmeldelser til centralbankerne, der kraeves i forbindelse med graenseoverskridende betalinger, og ikke mindst de anvendte betalingsformer. I modsaetning til, hvad tilfaeldet er i de indenlandske betalingstransaktioner, er checks anvendt i internationale betalingstransaktioner kun delvist (eller slet ikke) optisk laesbare.

2.2.2. Graenseoverskridende betalingstransaktioner vanskeliggoeres navnlig af, at der i de enkelte medlemsstater er store forskelle med hensyn til banksystemets struktur og filialtaetheden, edb-systemerne og de regionale og nationale clearingsystemer inden for og mellem de enkelte bankgrupper. De tre europaeiske sammenslutninger for kreditsektoren taeller ifoelge deres egne statistikker (medio 1993):

- 2 762 forretningsbanker med 85 300 filialer;

- 1 580 sparekasser med 63 800 filialer;

- 10 590 andelsbanker med 55 800 filialer.

2.2.3. Det kraever omfattende tekniske faciliteter og tilsvarende aftaler at afvikle graenseoverskridende betalinger mellem saa mange kreditinstitutter af forskellig stoerrelse, som driver virksomhed dels paa lokalt, dels paa tvaerregionalt plan, og som har et mere eller mindre taet net af filialer. I den forbindelse skal man holde sig for oeje, at ordregiverens og beneficiantens respektive kreditinstitutter ofte ikke staar i direkte forretningsforbindelse med hinanden og ofte tilhoerer forskellige bankgrupper.

2.2.4. OESU kommer ind paa disse saerlige forhold i sin udtalelse af 20. marts 1991 (). En fuldstaendig tilnaermelse af de graenseoverskridende betalingssystemer til de indenlandske er derfor nok oenskelig, men ikke uden videre mulig - og da slet ikke paa det korte sigt. OESU mener dog, at klare forbedringer i det graenseoverskridende betalingssamkvem er baade noedvendige og mulige.

2.2.5. De europaeiske hovedsammenslutninger inden for kreditsektoren (jf. fodnote 1) oprettede den 17. december 1992 i Bruxelles et faelles udvalg, ECBS (), med henblik paa standardisering af graenseoverskridende betalinger. ECBS samarbejder med Kommissionen, EMI (Det Europaeiske Monetaere Institut), Europay International, Visa International og SWIFT (Society for Worldwide Interbank Telecommunication) samt standardiseringsorganerne CEN og ISO.

2.3. OESU bifalder, at Kommissionen har til hensigt i foerste halvaar 1994 at droefte retningslinjer for kundeinformation ved graenseoverskridende face-to-face-betalinger med repraesentanterne i PSULG-gruppen (banksektoren, forbrugerne, detailhandelen og SMV) (jf. punkt 1.4.4).

2.4. OESU anbefaler, at den anden undersoegelse, Kommissionen har bebudet om fremskridtene inden for graenseoverskridende betalingstransaktioner () (jf. punkt 1.4), anlaegges noget bredere end den foerste undersoegelse fra februar 1993. Med et bredere grundlag vil undersoegelsesresultaterne blive mere repraesentative og paalidelige end resultaterne af den foerste undersoegelse. En bredere anlagt undersoegelse boer ikke strande paa de omkostningsmaessige overvejelser, Kommissionen har foert i marken. Den anden undersoegelse vil give mere repraesentative resultater end den foerste, hvis der tages hensyn til nedenstaaende forslag fra OESU`s side:

2.4.1. Undersoegelsen boer omfatte flere banker og ikke som den foerste begraenses til 34 banker i alt i de tolv medlemslande. Undersoegelsen boer fortrinsvist omfatte kreditinstitutter, der loebende - og ikke kun lejlighedsvist - effektuerer graenseoverskridende betalingstransaktioner til mange medlemslande for en stor kundekreds.

2.4.2. Undersoegelsen boer ikke udelukkende fokusere paa storbanker, men i hoejere grad medtage andre former for institutter (lokale banker, sparekasser, andelsbanker, private postgirobanker). I stedet for skematisk at vaelge fire institutter i hvert af de stoerre medlemslande og to i hvert af de mindre, boer udvaelgelsen sigte mod det mest muligt repraesentative udvalg. Dermed vil der blive taget bedre hensyn til de paagaeldende institutters og de enkelte landes betydning og markedsandel i det graenseoverskridende betalingssamkvem. I modsat fald vil de beregnede procentsatser have liden vaerdi.

2.4.3. I forbindelse med undersoegelsen boer man se naermere paa de initiativer, som europaeiske bankgrupper som IBOS, Europartners eller TIPA-NET samt B EPSYS og ACH (»automated clearing houses« - automatiske clearingcentre) har taget (eller bebudet) med hensyn til graenseoverskridende betalingstransaktioner. Det synes ogsaa umagen vaerd at analysere de erfaringer, som f.eks. Banco Popular Español har gjort med overfoersel af pension fra sociale sikringssystemer i flere lande (Schweiz, Italien, Frankrig, Tyskland, Holland) til 1,8 millioner spanske arbejdstagere, der tidligere har arbejdet i udlandet.

2.4.4. Kommissionen boer i samme forbindelse endvidere undersoege mulighederne i forbindelse med bankgrupper, hvis medlemskreds omfatter et taet net af (typisk smaa) kreditinstitutter med filialer i alle - eller naesten alle - medlemsstater. Saadanne bankgrupper raader - som det f.eks. er tilfaeldet med de private postbankers »Euro-giro« eller sparekassernes »Eufiserv« - over egne overfoerselskanaler, netoperatoerer, clearingcentre og »gateways«. Inden for disse net kan man takket vaere brugen af faellesfaciliteter effektuere betalingsordrer direkte fra kontoen hos et tilsluttet institut i ét land til kontoen hos et tilsluttet institut i ét andet land uden at koble yderligere korrespondentbanker ind.

2.4.5. Det er ikke tilstraekkeligt, at man rent skematisk foelger den hurtigst mulige afvikling af 1 000 overfoersler paa hver 100 ECU. Det boer ogsaa undersoeges, hvordan betalingsordrer effektueres, naar ordregiver tillaegger tidsaspektet mindre betydning end omkostningsaspektet. Endelig boer undersoegelsen ikke begraenses til afvikling af overfoersler paa 100 ECU, men ogsaa omfatte graenseoverskridende overfoersler paa 1 000 til 3 000 ECU, som skal repraesentere baade private husholdninger og smaa og mellemstore virksomheder.

2.5. OESU bifalder, at Kommissionen har til hensigt at fremme nyttige former for samarbejde mellem kreditinstitutterne, som tager sigte paa at forbedre de graenseoverskridende betalingssystemer. OESU opfordrer Kommissionen til forudgaaende at undersoege, under hvilke betingelser konkurrencereglerne i EF-traktatens artikel 85 ff. kan finde anvendelse paa et saadant samarbejde - analogt med de undtagelser, der er indroemmet i forbindelse med Eurocheque-aftalen.

2.6. Graenseoverskridende betalingssystemer kan kun etableres paa basis af aftaler mellem alle involverede institutter. I bilag C til arbejdsdokumentet af marts 1992 () bekraefter Kommissionen selv, at graenseoverskridende betalingstjenester ikke kan afvikles effektivt uden aftaler.

2.6.1. Uden aftaler kan det ikke lade sig goere i stort omfang at lede betalinger via flere kreditinstitutter - i baade ordregiverens og beneficiantens hjemland - paa forud kendte vilkaar, fordi ikke alle involverede institutter staar i direkte forretningsforbindelse med hinanden. I saadanne aftaler skal de banktekniske specifikationer og standarder fastlaegges. Ogsaa de procedurer og clearinger af omkostninger og gebyrer, der skal overholdes i betalingssystemet, maa indgaa i en faelles overenskomst. Kun faelles overenskomster goer det muligt at fastsaette gebyrer uafhaengigt af afstanden mellem ordregivers hjemland og bosted og beneficiantens hjemland og bosted.

2.6.2. Den tilstraebte gennemsigtighed i de vilkaar, som kundeinformationen omfatter, kan ogsaa kun sikres gennem aftaler. Hvis de forskellige graenseoverskridende betalingssystemer herudover skal vaere aabne indbyrdes - og dermed for andre bankgruppers kunder - maa der ogsaa indgaas aftaler mellem systemerne indbyrdes og mellem disse og de verdensomspaendende kreditkortselskaber.

2.6.3. Kommissionen har siden sin beslutning af 10. december 1984 om eurocheque-systemet () fulgt foelgende principper:

2.6.3.1. Aftaler mellem institutterne om beregning af kundegebyrer er uforenelige med EF-traktatens artikel 85.

2.6.3.2. For interbank-aftaler om de gebyrer, institutterne beregner sig i deres indbyrdes mellemvaerender, kan der goeres undtagelser i henhold til artikel 85, stk. 3. Saadanne undtagelser kan efter Kommissionens opfattelse () vaere rimelige, hvis aftalerne medfoerer forbedringer for kunderne, og hvis der kun fastsaettes maksimumsgebyrer, som kreditinstitutterne i deres indbyrdes konkurrence kan gaa ned under. Maksimumsgebyrerne maa under ingen omstaendigheder anvendes systematisk og automatisk vaeltes over paa kunderne.

2.6.4. For interbank-tariffer i eurocheque-systemet er der allerede givet undtagelser i medfoer af forordning nr. 17. Saadanne undtagelser fra artikel 85 er absolut rimelige i forbindelse med graenseoverskridende massebetalinger, der involverer mange tusinde, overvejende mindre institutter, som ikke alle staar i direkte forretningsforbindelse med hinanden. En tarifaftale om maksimumsgebyrer for mellemvaerender mellem institutterne ville give netoperatoeren et kalkulatorisk grundlag for at gennemfoere en vis omkostningsudligning inden for det enkelte betalingssystem, der daekker en lang raekke lande, bankafdelinger og forskellige betalingsmidler, gateways og clearingcentre. OESU anmoder Kommissionen om at efterproeve denne argumentations gyldighed for graenseoverskridende betalingssystemer, som indbyrdes konkurrerer paa de tjenesteydelser, de tilbyder deres kunder. Kommissionen har allerede beroert spoergsmaalet i sit arbejdsdokument af marts 1992 (), bilag C, punkt 3, litra c).

2.7. Forudsat at undersoegelsen laegges bredere an (som anbefalet i punkt 2.4 ovenfor), kan OESU tilslutte sig, at foelgende kriterier anvendes til maaling af de fremskridt, der sker inden for graenseoverskridende pengeoverfoersler:

2.7.1. Det kraeves, at der hos mindst to tredjedele af de filialer af kreditinstitutter, der omfattes af undersoegelsen, skal foreligge en skriftlig kundeinformation, som svarer fuldt ud til de retningslinjer, der er omtalt i punkt 1.1; i den forbindelse skal der tages hoejde for, at der i de tolv medlemslande findes ca. 200 000 bankfilialer. Ved vurderingen af spoergsmaalet om konstant tilraadighedstillelse af skriftlig kundeinformation i et saa omfattende net af filialer skal der ogsaa tages hoejde for, at informationen skal kunne udleveres til kunden efter anmodning. Endvidere skal der i denne del af undersoegelsen tages hensyn til bankpersonalets mundtlige kundeinformation og -raadgivning.

2.7.2. Beregning af dobbeltgebyr, dvs. at saavel ordregiver som beneficiant betaler gebyr, er uantageligt og utilstedeligt. Kriterierne indebaerer, at der ifoelge Kommissionen foerst vil vaere tale om fremskridt i de graenseoverskridende betalingstransaktioner i det oejeblik, beregning af dobbeltgebyrer optraeder i mindre end 10% af tilfaeldene. I forbindelse med evalueringen af undersoegelsen ville det vaere mere realistisk, om man i foerste omgang aendrede dette krav til 25% af tilfaeldene. De kreditinstitutter, der er interesserede i at klarlaegge omstaendighederne bag disse tilfaelde, boer have mulighed for at undersoege aarsagerne til, at der er beregnet dobbeltgebyr, saa disse tilfaelde ikke gentager sig. Beregning af dobbeltgebyr boer i den forbindelse defineres som foelger: I forbindelse med afviklingen af en graenseoverskridende betaling har saavel ordregiveren som beneficianten maattet erlaegge gebyrer, selv om ordregiver udtrykkeligt havde anmodet om selv at baere alle overfoerselsomkostninger, og hans kreditinstitut havde imoedekommet denne anmodning.

2.7.3. Kravet om rettidig effektuering af en graenseoverskridende overfoersel boer anses for opfyldt, hvis den med kunden aftalte ekspeditionstid ikke overskrides. Forpligtelsen til at behandle betalingsordren senest den foerstkommende arbejdsdag efter ordrens indgang boer kunne underlaegges det forbehold, at betalingen er indgaaet.

2.8. OESU stoetter kravet fra Kontoret for De Europaeiske Forbrugerorganisationer (BEUC) om en regulering af ansvaret for ikke-forskriftsmaessigt gennemfoerte graenseoverskridende pengeoverfoersler. OESU har forstaaelse for Kommissionens henstilling af februar 1990 om oprettelse af klageinstanser. OESU har i sin tidligere udtalelse om betalingssystemer af 20. marts 1991 () henvist til de gode erfaringer, man har i Belgien med en saadan klageinstans. De klageinstanser, der oprettes i medlemsstaterne, kunne gennemfoere et uformelt samarbejde paa europaeisk plan (jf. punkt 3.7.3). Kunderne kunne da henvende sig til en klageinstans i deres eget land, som saa kunne saette sig i forbindelse med klageinstanserne i beneficiantens land med henblik paa belysning af sagens enkeltheder.

2.9. OESU foretraekker en adfaerdskodeks frem for et direktiv. De retningslinjer, de europaeiske hovedsammenslutninger inden for kreditsektoren har udarbejdet (jf. punkt 1.1), svarer i vidt omfang til en saadan adfaerdskodeks. De brugere af graenseoverskridende betalinger, der er repraesenteret i Kommissionens PSULG-gruppe (forbrugerne, handelssektoren, SMV), blev hoert om disse retningslinjer. Retningslinjerne kunne udvides til en kodeks eller et charter, hvor udbydere af graenseoverskridende betalingstjenester paatager sig visse forpligtelser. Saaledes kunne f.eks. forpligtelserne i artikel 4 i det foreloebige direktivforslag (punkt 3.3.4) med fordel reguleres i en kodeks eller et charter. Tanken om et charter forsvares navnlig af Christiane Scrivener (), medlem af Kommissionen med ansvar for forbrugerbeskyttelse. Hun forestiller sig, at et saadant charter undertegnes af kreditsektorens sammenslutninger, forbrugerne og Kommissionen. Det vil goere charteret tilsvarende bindende og kendt i offentligheden.

2.9.1. Til de selvpaalagte forpligtelser i en adfaerdskodeks hoerer, at det er de enkelte kreditinstitutters opgave at raadgive kunderne om fordele og ulemper ved de forskellige betalingsformer (overfoersel, check, kort) samt den erfaringsmaessige ekspeditionstid og de omtrentlige omkostninger. Vilkaarene skal vaere gennemsigtige for kunderne, som skal kunne sammenligne tilbud fra konkurrerende kreditinstitutter. Da stadig flere kunder har konti i flere institutter paa én gang, kan man saette sin lid til konkurrencen, hvis blot gennemsigtigheden er sikret.

2.9.2. Hvis Kommissionen overhovedet foreslaar et direktiv, boer det begraense sig til at afstikke en meget generel ramme. Et EF-direktiv, der fastlagde detaljerede, bindende forpligtelser for kreditinstitutterne med hensyn til graenseoverskridende betalinger, kunne indebaere flere ulemper end fordele for forbrugerne. I givet fald maatte man nemlig frygte, at mange, isaer mindre, kreditinstitutter saa helt ville afvise at udfoere graenseoverskridende betalingstransaktioner, fordi de paa forhaand maa konstatere, at de ikke kan (eller ikke vil) opfylde de forpligtelser, der ville vaere fastlagt i enkeltheder i direktivet.

2.9.2.1. Navnlig i forbindelse med overfoersler til beneficianter i omraader, der ligger langt fra finanscentrene, og til konti i smaa, lokale kreditinstitutter kunne det komme saa vidt, at saadanne betalingsordrer principielt afvises. Dermed kunne der opstaa betydelige huller i det EF-daekkende betalingssamkvem.

2.9.2.2. Ifoelge oplysninger fra Kommissionens undersoegelse fra februar 1993 deltager ca. 7 800 af de i alt ca. 10 000 kreditinstitutter i medlemslandene (altsaa mindre end 80%) i det graenseoverskridende betalingssamkvem. Dette antal kunne blive betydeligt mindre, hvis der blev indfoert en detaljeret lovregulering af graenseoverskridende betalinger. Dette ville vaere i modstrid med baade Kommissionens hensigter, kundernes oensker og kreditsektorens bestraebelser.

2.9.3. De huller i et EF-daekkende betalingssystem, der kunne taenkes at opstaa som foelge af en eventuel lovgivning i form af et direktiv, kunne under alle omstaendigheder daekkes via de offentlige posttjenester. Kun disse posttjenester ville i deres egenskab af offentlige tjenester kunne, ja endog skulle acceptere graenseoverskridende betalingsordrer og opfylde alle de afviklingsrelaterede betingelser, et EF-direktiv maatte fastsaette. Posttjenesterne kan takket vaere deres pengepostbude ogsaa bringe betalinger ud til beneficianter i fjerntliggende omraader, uden at disse behoever have en konto.

2.10. Til det forslag til direktiv, som Kommissionen bebuder for alle eventualiteters skyld i sin meddelelse af december 1993, har OESU en raekke saerlige bemaerkninger, der fremfoeres i punkt 3 nedenfor.

3. Saerlige bemaerkninger

3.1. Dersom Kommissionen skulle beslutte at foreslaa Raadet et direktiv om graenseoverskridende fjernbetalingers gennemsigtighed og effektivitet, boer det paagaeldende direktiv kun fastlaegge visse mindstekrav. OESU bifalder, at medlemsstaterne i henhold til artikel 1, stk. 3, skal kunne vedtage flere krav, saa det bliver muligt at tage hensyn til den nationale kreditsektors struktur og betalingssamkvemmets specifikke egenskaber. De initiativer, Kommissionen har taget siden 1990, har vaeret begrundet i et oenske om at fremme massebetalinger af smaa beloeb. Denne maalsaetning naevnes ikke udtrykkeligt i det foreloebige direktivforslag. Anvendelsesomraadet er heller ikke begraenset til kun at omfatte graenseoverskridende massebetalinger af smaa beloeb (jf. punkt 3.2).

3.2.

Anvendelsesomraadet (artikel 2)

Det boer praeciseres, at direktivet tager sigte paa graenseoverskridende massebetalinger af smaa beloeb, men ikke paa overfoersler af stoerre beloeb som led i de traditionelle udlandsforretninger, der allerede nu afvikles via SWIFT (Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunication). I fjerde betragtning understreger Kommissionen ganske vist behovet for at skelne mellem graenseoverskridende massebetalinger og erhvervsbetalinger, men der henvises kun til den oenskede minimumstaerskel paa 10 000 ECU, der i mange medlemslande gaelder for statistisk anmeldelse af graenseoverskridende betalinger. Beloeb paa over 10 000 ECU undtages endvidere fra tilbagebetalingspligten i artikel 7, stk. 2. Hvis denne taerskel - omend kun implicit - skal definere, hvad der forstaas ved massebetaling af smaa beloeb, boer det praeciseres, at direktivet skal finde anvendelse paa private husholdningers og smaa og mindre virksomheders betalinger og ikke paa stoerre beloeb i de traditionelle udlandsforretninger.

3.2.1. Endelig boer det fastslaas, at direktivet ikke finder anvendelse paa graenseoverskridende betalinger til tredjelande.

3.2.2. Direktivet boer ikke kun finde anvendelse paa kreditinstitutter som defineret i artikel 1 i direktiv 77/780/EOEF (), men ogsaa paa andre institutter, der som led i deres erhvervsmaessige aktiviteter afvikler graenseoverskridende betalingstransaktioner, f.eks. kreditkortselskaber. Alle betalingsformer som overfoersler og checks og alle fremgangsmaader som staaende ordrer eller POS-debiteringer (points of sales) boer vaere omfattet af direktivet. Det ville derfor vaere hensigtsmaessigt ogsaa at medtage eurocheckkort og kreditkort i artikel 2, litra d). I forbindelse med »tele-shopping« og bestillinger via katalog hos postordrefirmaer anvendes saadanne plastikkort i stigende grad paa tvaers af graenserne, navnlig i graenseomraader.

3.2.3. Kreditinstitutter, der ikke kan effektuere graenseoverskridende betalinger (eller ikke vil paa grund af direktivets krav), boer udelukkes fra anvendelsesomraadet, og i hvert fald fra artikel 3.

3.3.

Gennemsigtighed (artikel 3 og 4)

3.3.1. De skriftlige oplysninger, der skal gives kunden foer en graenseoverskridende fjernbetaling, svarer i vidt omfang til de forpligtelser, medlemmerne af de tre store europaeiske sammenslutninger inden for kreditsektoren selv paatog sig i deres retningslinjer af marts 1992 (de offentlige postbanker og de britiske »building societies« hoerer ikke til de tre sammenslutningers medlemskreds).

3.3.2. Et vigtigt supplement til den skriftlige kundeinformation er den mundtlige raadgivning, de fleste kreditinstitutter rutinemaessigt tilbyder, saa kunden kan vaelge den gunstigste afvikling af den paagaeldende graenseoverskridende betaling. Paa grundlag af en saadan raadgivning kan kunden f.eks. vaelge at udstede en eurocheck til beneficianten, naar det drejer sig om beskedne beloeb, eller paa forhaand acceptere en laengere ekspeditionstid for en graenseoverskridende overfoersel, som ikke haster, for dermed at undgaa de meromkostninger, der er knyttet til en »premium speed service«.

3.3.3. Visse oplysninger om afviklingen af en graenseoverskridende betaling, navnlig til en fjernt beliggende region, kan ikke gives kunden forbindende paa forhaand. Saadanne oplysninger, navnlig om den noejagtige ekspeditionstid, kan der derfor ikke fastsaettes regler for i et EF-direktiv.

3.3.3.1. Paa det tidspunkt, hvor betalingsordren gives, kan kreditinstituttet i mange tilfaelde kun oplyse kunden, hvor lang den omtrentlige ekspeditionstid erfaringsmaessigt er. Baggrunden er, at graenseoverskridende betalinger ofte involverer flere paa hinanden foelgende kreditinstitutter, som ordregiverens institut ikke staar i direkte forretningsforbindelse med (jf. punkt 2.2.1.2). Navnlig i forbindelse med saakaldte netoverskridende overfoersler (dvs. til en konto hos en filial af et kreditinstitut i en anden bankgruppe) har ordregivers institut muligvis ingen erfaringer med hurtig videreforsendelse af beloebet i udlandet og med anvendelsen af fremmede clearingsystemer. Det er derfor ikke muligt at give kunden bindende oplysninger om, hvor lang tid der gaar fra ordrens afgivelse til krediteringen af beneficiantens konto. I andet led boer det derfor hedde »hvor lang tid der forventes at gaa«.

3.3.3.2. Ordregiveren kan paa forhaand kun underrettes om den valoerdato, der anvendes ved debitering af hans konto, og ikke om valoerdatoen for krediteringen af beneficiantens konto.

3.3.3.3. Det forekommer indlysende, at kunden paa forhaand skal underrettes om den valutakurs, der laegges til grund for en graenseoverskridende betaling. Mange valutaer kan dog udsaettes for betydelige kurssvingninger. Det viste sig med al oenskelig tydelighed i efteraaret 1992 og igen i 1993. Inden for EMS-samarbejdets valutakursmekanisme har kurserne siden 2. august 1993 kunnet svinge med hele 15% i baade op- og nedadgaaende retning. Det ville derfor vaere mere hensigtsmaessigt at meddele kunden den gaeldende valutakurs ved afgivelsen af betalingsordren og at henvise til opslagene i banken. Derimod kan trykte brochurer og anden skriftlig kundeinformation daarligt indeholde valutakurser, eftersom de hurtigt ville blive foraeldede. Dette maatte man saa goere kunderne opmaerksom paa, fordi de nok ville forvente, at den noejagtige vekselkurs var angivet i det skriftlige informationsmateriale.

3.3.3.4. Beneficianten boer oplyses om den anvendte valutakurs, hvis omregningen foerst foretages i hans land. Det er unoedvendigt at underrette beneficianten om vekselkursen, hvis aftalen - som det normalt er tilfaeldet - lyder paa, at overfoerslen af et bestemt beloeb skal effektueres i hans egen valuta. Beneficianten har i saa fald ikke brug for at kende det beloeb, ordregiveren har betalt i sin egen valuta, og da slet ikke i betragtning af, at sidstnaevnte muligvis har opnaaet saerlig gunstige omvekslingsvilkaar, som er beskyttet af bankhemmeligheden. Derimod kan beneficianten med rette forvente at faa oplyst, hvem der har givet betalingsordren og hvorfor.

3.3.4. Hvad angaar de oplysninger, der skal gives ordregiveren efter en graenseoverskridende fjernbetaling, overholder de fleste kreditinstitutter de retningslinjer, deres europaeiske sammenslutninger vedtog i marts 1992. Det betyder, at ordregiverne faar de i artikel 4 naevnte skriftlige oplysninger om de paaloebne omkostninger med en specifikation af gebyrer, provisioner og afgifter samt den anvendte valutakurs. Ifoelge undersoegelsen fra februar 1993 sker det faktisk i over 80% af tilfaeldene.

3.3.5. I de tilfaelde, hvor ordregiveren baerer de afviklingsomkostninger, der opkraeves i beneficiantens hjemland, skulle beneficianten egentlig underrettes herom ved krediteringen af hans konto. Som det fremgaar af undersoegelsen fra februar 1993, efterleves dette krav aabenbart ikke altid. Kreditinstitutterne boer derfor sikre sig, at ogsaa ordregivers oenske om at baere de omkostninger, som beneficiantens kreditinstitut beregner sig, videregives, naar en graenseoverskridende betaling videresendes via de involverede institutter.

3.4.

Pligten til at effektuere overfoerslen i god tid (artikel 5)

3.4.1. OESU kan kun tilslutte sig, at en graenseoverskridende betaling skal effektueres saa hurtigt som muligt, medmindre andet er aftalt med ordregiveren. Dette synes i oevrigt at vaere almindelig bankpraksis.

3.4.2. Den maksimumsfrist paa i alt seks arbejdsdage, der er fastsat i artikel 5, giver anledning til betaenkeligheder. En del af de graenseoverskridende betalinger afvikles ikke direkte og umiddelbart mellem kun to korrespondentbanker i finanscentre, hvilket ellers ville vaere ideelt. Man maa ogsaa holde sig de tilfaelde for oeje, hvor ordregiver og/eller beneficiant er bosat i omraader, der ligger langt fra finanscentrene, og har deres konti i filialer af smaa lokale eller regionale kreditinstitutter. I disse tilfaelde er det ofte noedvendigt at involvere flere institutter fra samme bankgruppe eller endog fra en anden gruppe, som ikke alle staar i direkte forretningsforbindelse med hinanden. Det indebaerer foelgende:

3.4.2.1. Effektueringen kan kraeve betydeligt laengere tid, hvis »ruten« afbrydes flere gange undervejs (f.eks. fra et lokalt kreditinstituts filial i ordregivers hjemland via et andet regionalt eller nationalt institut med tilsvarende korrespondentbankforbindelser til beneficiantens land og dér igen via et nationalt eller regionalt institut til et lokalt institut og dettes filial).

3.4.2.2. I beneficiantens hjemland involveres ofte institutter, der tilhoerer fremmede bankgrupper, som ordregivers institut ikke staar i direkte forretningsforbindelse med. Sidstnaevnte har saa ikke laengere indflydelse paa betalingens effektuering i det andet land og de forsoemmelser, der eventuelt maatte forekomme.

3.4.2.3. Der er endnu en konsekvens. Man kan ikke paalaegge et kreditinstitut, som er involveret i afviklingen, at effektuere en betaling senest arbejdsdagen efter modtagelsen af betalingsordren, hvis det endnu ikke selv har faaet beloebet krediteret. Det maa vaere op til det paagaeldende institut selv at afgoere, om det vil foretage betalingen forlods og dermed paatage sig en risiko ved at effektuere en betalingsordre, foer den fremmede bank har givet det den fornoedne daekning.

3.4.3. Det fremgaar af undersoegelsen fra februar 1993, at ekspeditionstiden for en graenseoverskridende betaling gennemsnitligt laa paa 3,2 dage regnet fra valoerdatoen for debiteringen af ordregivers konto til valoerdatoen for krediteringen af beneficiantens konto, og paa 4,6 dage regnet fra ordrens afgivelse til krediteringen af beneficiantens konto. Dette maa betragtes som et tilfredsstillende resultat, ogsaa selv om det hovedsageligt kun daekker det hidtil store antal direkte overfoersler mellem korrespondentbanker i finanscentre. For beregningen af overfoerselstiden foretraekker kreditinstitutterne at anvende valoerdatoerne, som paa grund af rentetabet/gevinsten er meget vigtige i forbindelse med stoerre beloeb. Kommissionen finder det derimod relevant at medregne den tid, der gaar fra betalingsordrens afgivelse. OESU har forstaaelse for denne beregningsmaade, som i oevrigt er indskrevet i UNCITRAL`s modelforskrifter.

3.4.4. Paa baggrund af overvejelserne i punkt 3.4.2 synes det ikke hensigtsmaessigt at fastlaegge bindende bestemmelser om ekspeditionstiden for graenseoverskridende betalinger. Ogsaa den arbejdsgruppe, Kommissionen har nedsat til behandling af de juridiske rammevilkaar, betvivler, at saadanne forskrifter skulle vaere noedvendige (punkt 19 i beretningen fra »Legal Framework Group« samt XV 154/93 af 3. december 1993).

3.4.5. Bindende bestemmelser om ekspeditionstiden kunne afstedkomme, at mange - isaer mindre - kreditinstitutter helt vil afvise betalingsordrer, hvis afvikling de ikke har indflydelse paa, fordi den sker gennem fremmede banker i et andet land.

3.5.

Pligt til at effektuere overfoerslen i overensstemmelse med betalingsordren (artikel 6)

3.5.1. I forbindelse med graenseoverskridende betalingstransaktioner har det hidtil vaeret hovedreglen (daekkende 94% af tilfaeldene), at hver part selv baerer de omkostninger, der paaloeber paa hans side (den saakaldte »SHARE-ordning« for omkostningsdeling). I det foreloebige direktivforslag laegges der imidlertid for fremtiden den norm til grund, at ordregiver baerer samtlige omkostninger, saa beloebet ubeskaaret krediteres beneficianten. Denne saakaldte »OUR-ordning« (hvor ordregiver baerer samtlige omkostninger) vinder da ogsaa frem i forbindelse med mindre beloeb. Nye betalingsnet (f.eks. TIPANET eller ACH (automatiske clearingcentre) er (eller taenkes) baseret paa »OUR-ordningen«.

3.5.2. Undersoegelsen fra februar 1992 omfattede udelukkende graenseoverskridende betalinger efter »OUR-ordningen«. Det viste sig, at der i 43% af tilfaeldene ogsaa blev paalagt beneficianten omkostninger, selv om ordregiver udtrykkeligt havde aftalt med sit kreditinstitut, at han skulle baere samtlige omkostninger alene, og at beneficianten skulle krediteres det fulde beloeb uden nogen form for fradrag (jf. punkt 2.7.2). Beregnes der dobbeltgebyr (»double charging«), skal kreditinstituttet i henhold til artikel 6, stk. 2, kreditere ordregiveren ethvert beloeb, der »fejlagtigt er fradraget«. Derudover skal ordregivers institut tilbagebetale det oprindeligt beregnede gebyr, ogsaa selv om beneficiantbanken baerer hele skylden. For ordregiveren, som kun kan henholde sig til sin egen bank, synes denne ordning meget forstaaelig, men for ordregivers bank et saa vidtgaaende ansvar under de betingelser, der er naevnt i punkt 2.2.2, 2.2.3 og 3.4.2, i hvert fald urimeligt, hvis beneficiantens bank blev betalingsudygtig.

3.5.3. Paa grund af oplysningernes fortrolige karakter fik kreditsektorens sammenslutninger ikke indsigt i dokumentationsmaterialet fra undersoegelsen i februar 1992. Sammenslutningerne kender derfor den dag i dag ikke aarsagerne til de tilfaelde, hvor der ifoelge indberetningerne blev beregnet dobbeltgebyr.

3.5.4. Kommissionen boer paase, at der i den anden undersoegelse i 1994 (jf. punkt 1.4) gives praecise oplysninger om eventuel beregning af dobbeltgebyr. Kreditsektoren kunne saa undersoege disse tilfaelde med dobbeltgebyrer, som er i strid med almindelig, sund bankpraksis, og som muligvis ogsaa kan skyldes ufuldstaendige eller endog forkerte oplysninger fra ordregivers side. For alle eventualiteters skyld boer artikel 6, stk. 2, omfatte en undtagelse for de tilfaelde, hvor ordregiver maatte vaere medansvarlig.

3.6.

Tilbagebetalingspligt ved fejlagtige overfoersler (artikel 7)

3.6.1. Hvis en kreditoverfoersel ikke gennemfoeres behoerigt ved, at beloebet krediteres beneficiantens konto (artikel 7, stk. 1), skal ordregivers institut kreditere ordregiverens konto for kreditoverfoerslens fulde beloeb plus gebyrer. Hermed indfoeres et oekonomisk ansvar for ordregivers institut uanset skyldforholdet. Paa den anden side kan ordregivers institut paaberaabe sig den tilbagebetalingspligt, der paahviler de institutter, der efterfoelgende har vaeret involveret i kreditoverfoerslen, og som ikke har effektueret ordren korrekt. Sikkerheden for denne tilbagebetaling er dog ikke tilstraekkelig stor til, at ulemperne ved et oekonomisk ansvar, der ifaldes uanset skyldforholdet, opvejes fuldstaendigt.

3.6.2. I henhold til artikel 7, stk. 1, kan anmodningen om tilbagebetaling tidligst indgives 20 arbejdsdage efter, at den graenseoverskridende betaling skulle have vaeret gennemfoert. Selv med denne frist er det taenkeligt, at ordregiveren faar sine penge tilbage, selv om beneficianten i mellemtiden alligevel har faaet beloebet krediteret og ogsaa har disponeret over det.

3.6.3. Det er uklart, om tilbagebetalingspligten kan ophaeves i tilfaelde af force majeure. I artikel 7, stk. 2, henvises der til den definition af force majeure, der er anvendt i Raadets direktiv 90/314/EOEF (), Det maa afklares, om tilbagebetalingspligten ogsaa gaelder, hvis beneficiantens bank har opnaaet et moratorium, eller der er indledt en konkurssag, foer beloebet er blevet krediteret beneficiantens konto. Saadanne tilfaelde ville aabenbart ikke blive betragtet som force majeure, i hvert fald ikke ved beloeb paa under 10 000 ECU.

3.7.

Klageinstanser (artikel 8)

3.7.1. Behandlingen af kundeklager, som de beroerte institutter ikke selv faerdigbehandler, skal i henhold til artikel 8, stk. 3, forestaas af uafhaengige og generelt befoejede klageorganer. I overensstemmelse med naerhedsprincippet, der ogsaa finder anvendelse inden for det enkelte lands graenser, boer det overlades til det frie valg, om det skal vaere kreditinstitutterne selv, centralbanken eller medlemsstatens myndigheder, der nedsaetter organerne.

3.7.2. Da klageorganerne ikke kan vaere domstole, synes det urimeligt, at det i et EF-direktiv paalaegges medlemsstaterne at sikre, at organernes afgoerelser offentliggoeres regelmaessigt (artikel 8, stk. 5).

3.7.3. Et graenseoverskridende samarbejde mellem disse klageorganer kan vaere hensigtsmaessigt. Kunderne kunne saa henvende sig til et klageorgan i deres eget land, som kan saette sig i forbindelse med klageorganerne i beneficiantens land med henblik paa at afklare sagen. Hverken et saadant samarbejde mellem klageorganerne eller en europaeisk ombudsmandsinstitution kraever bindende EF-forskrifter.

Bryssel, den 6. juli 1994.

Susanne TIEMANN

Formand for

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg

() EF-Bankforeningen, Sammenslutningen af Sparekasser og »Association of Cooperative Banks of the EC«.

() SEK(92) 621 af 17. 3. 1992.

() SEK(93) 1968, se IP 18(94) 455 af 30. 5. 1994.

() Jf. Kommissionens dokument XV/106/94.

() »Code of best practice of the european banking industry on card-based payment systems« (dokument 135/90); udarbejdet af de sammenslutninger, der er naevnt i fodnote 1.

() OESU`s udtalelse om Kommissionens debatoplaeg om betalingssystemer i det indre marked (EFT nr. C 120 af 6. 5. 1991).

() ECBS: European Committee for Banking Standards. Sekretariat: Place Jamblinne de Meux 34/35, B-1040 Bruxelles.

() Udbud 94/C/5/09, EFT nr. C 5 af 7. 1. 1994, s. 15. Denne undersoegelse maa ikke forveksles med den undersoegelse, som Kommissionens Tjeneste for Forbrugerpolitik har bestilt hos Bruno Dupont vedroerende de tjenesteydelser, som stoerre kreditinstitutter tilbyder i forbindelse med graenseoverskridende betalingstransaktioner.

() SEK(92) 621 af 17. 3. 1992. Se ogsaa Kommissionens beretning om konkurrencepolitikken (KOM(94) 161 endelig udg. af 5. 5. 1994) pkt. III, 119 og 126.

() Jf. C.D. Ehlermann i »Revue trimestrielle de droit européen« 3/1993, side 457 ff. samt »La doctrine Vanni d`Archirafi« i »Intitutions Européennes et Finance« nr. 1a (marts 1994), s. 2.

() SEK(92) 621 af 17. 3. 1992.

() OESU`s udtalelse om Kommissionens debatoplaeg om betalingssystemer i det indre marked (EFT nr. C 120 af 6. 5. 1991).

() Jf. Christiane Scrivener`s indlaeg paa kollokviet om graenseoverskridende betalinger den 1. marts 1994 i Paris.

() EFT nr. L 67 af 15. 3. 1990, s. 39.

() EFT nr. L 35 af 7. 2. 1985, s. 43.

() EFT nr. L 322 af 17. 12. 1977.

() EFT nr. L 158 af 23. 6. 1990, s. 59.