Udtalelse fra Det Rådgivende Udvalg for EKSF om Kommissionens meddelelse "En EU-strategi for bæredygtig udvikling"

(Vedtaget enstemmigt på det 359. plenarmøde den 25. januar 2002)

(2002/C 54/03)

Det Rådgivende Udvalg for EKSF

1. GENERELLE BEMÆRKNINGER

1. udtrykker tilfredshed med, at Kommissionen har igangsat en bred debat om bæredygtig udvikling. Det anerkender fuldt ud, at der er behov for en langsigtet politik for bæredygtighed(1) på både EU-plan og nationalt plan, som skaber en balance mellem de tre mål miljøforbedring, samfundsmæssig udvikling og økonomisk vækst. Det har med interesse noteret sig, at Kommissionen har taget initiativ til på Laeken-topmødet at forelægge en handlingsplan om forbedring af de lovgivningsmæssige rammer, som skal sikre, at kommende vigtige lovforslag indeholder en evaluering af deres potentielle virkning i økonomisk, miljømæssigt og samfundsmæssigt perspektiv, både inden for og uden for EU;

2. støtter især det udsagn, at "snævre særinteresser [ikke må] veje tungere end samfundets velfærd som helhed", og bemærker, at økonomisk vækst spiller en afgørende rolle i sikringen af velfærd; støtter desuden det udsagn, at der i øjeblikket ved udformningen af EU's politik er "for svag fokus på de løsninger på længere sigt, som vil være gavnlige for alle parter". Det gælder specielt den nuværende udformning af miljøpolitikken;

3. er imidlertid dybt bekymret over, at de detaljerede forslag i meddelelsen ikke lever op til disse oprindelige målsætninger. De langsigtede målsætninger i meddelelsen ligger i for høj grad på miljøområdet ("klimaændringerne skal bremses, og der skal i højere grad anvendes ren energi", "håndtering af truslen mod folkesundheden", "en mere ansvarlig forvaltning af naturressourcerne" og "forbedring af transportsystemet og fysisk planlægning"). Desuden indeholder bilag 1 til meddelelsen Lissabon-strategiens mål på det socialpolitiske område ("bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse" og "håndtering af de økonomiske og sociale konsekvenser af den aldrende befolkning"). Ingen steder i selve meddelelsen er der en diskussion af målene, når det gælder økonomisk vækst eller samfundsmæssige spørgsmål;

4. understreger, at økonomisk vækst er en absolut nødvendig forudsætning for, at man kan opfylde de miljø- og samfundspolitiske mål. Medmindre der i fuldt og lige omfang tages hensyn til denne tredje komponent af bæredygtig udvikling i fastlæggelsen af EU's politik, vil de to andre komponenter blive sat over styr. Desuden er det erhvervslivet, og specielt fremstillingssektoren, som fungerer som drivkraft for den økonomiske vækst;

5. understreger, at kun hvis EU's erhvervsliv fortsat kan være konkurrencedygtigt, vil det kunne skabe den økonomiske vækst, som er en forudsætning for bæredygtighed. Ingen steder i meddelelsen erkendes det udtrykkeligt, at EU's erhvervsliv arbejder i et globalt miljø og er udsat for en stadig stigende konkurrence. Den anderledes holdning til miljølovgivning i andre regioner og lande er desuden et vigtigt element i denne konkurrence;

6. understreger derfor, at hvis EU virkelig ønsker at udarbejde en konsekvent og ensartet strategi for bæredygtig udvikling, så må vurderinger af virkningen på erhvervslivets konkurrenceevne indgå som en integrerende del i alle faser af politikfastlæggelsen. En bæredygtig politik er en politik, som når sine mål, samtidig med at den i mindst muligt omfang berører konkurrenceevnen;

7. understreger, at den sociale dimension bør stå i centrum for den generelle strategi for bæredygtig udvikling. En høj livskvalitet er derfor et mål, som skal nås, udvides og garanteres for fremtiden. Denne livskvalitet omfatter jobsikkerhed, fremskridt inden for arbejdsmiljø og sundhedsbeskyttelse, et tilstrækkeligt højt indkomstniveau, egnede boliger, muligheder for personlig udvikling og frem for alt sundhed. God uddannelse og erhvervsuddannelse (som kan defineres som "livslang uddannelse") er grundlæggende krav, når der skal skabes et solidt socialt grundlag for arbejdstagerne og deres familier. Gennem en konstant dialog mellem arbejdsmarkedets parter bør der sikres konsensus på alle niveauer og forståelse for den proces, som bæredygtig udvikling indebærer. Inden for det vigtige område arbejdsmiljø og sundhedsbeskyttelse har EKSF's sociale og tekniske forskning givet store forbedringer. Indsatsen på dette område må i fremtiden konsolideres og fortsættes;

8. konstaterer desuden, at de teknologiske fremskridt har ydet et enormt bidrag til samfundets materielle velstand og livskvaliteten og fortsat kan tilbyde løsninger på miljøproblemer. Strategier for bæredygtig udvikling må derfor tilskynde til og fremme erhvervslivets innovation, og EU's rammeprogram for FTU bør være i overensstemmelse med sådanne strategier. Virksomhederne vil imidlertid kun kunne investere i innovation, hvis de bliver ved med at være konkurrencedygtige;

9. understreger, at Kommissionens løfte om fortsat at "prioritere en markedsbaseret tilgang med prisincitamenter, hvor dette med rimelighed kan formodes at kunne opfylde sociale og miljømæssige mål på en fleksibel og omkostningseffektiv måde", er i modstrid med dens nuværende strategi. Prisincitamenter foreslås ofte i form af yderligere beskatning. Skatter er imidlertid sjældent omkostningseffektive, og de vil, når de anvendes på erhvervslivet, næsten altid skade konkurrenceevnen. Desuden er prismekanismer ofte ikke engang det mest direkte effektive middel til at opnå de ønskede miljømæssige mål. Prisen vil generelt kun være den mest effektive løsning, hvis forbrugerne har et reelt valg mellem lige muligheder;

2. KLIMAÆNDRINGER OG REN ENERGI

10. beklager, at Kommissionen har til hensigt at sørge for, at der vedtages et direktiv om afgifter på energiprodukter. Hvis Kommissionen anvendte de principper, der er anført i punkt 9, ville den ikke gøre dette. Energibeskatning vil, medmindre den indføres af alle konkurrerende lande, alvorligt skade EU's fremstillingsindustris konkurrenceevne og er derfor ikke en bæredygtig politik. Der findes andre, mere omkostningseffektive politiske foranstaltninger til fremme af energieffektivitet i produktionen. Specielt inden for energiintensive sektorer som stålindustrien giver forhandlede aftaler mulighed for samme energibesparelser med lavere omkostninger. Energibeskatnings vigtigste bidrag til lavere energiforbrug i EU vil sandsynligvis være, at produktionen flyttes til lande, som ikke har pålagt samfundet disse byrder. Den samme trussel vil være der, hvis der indføres en obligatorisk og sektorbegrænset "handel med emissioner" på virksomhedsniveau. I den forbindelse minder Det Rådgivende Udvalg for EKSF om sin udtalelse om det europæiske klimaændringsprogram og handel med emissioner af 5. april 2001(2).

11. understreger, at kul spiller en væsentlig rolle i en bæredygtig fremtid. Det er nødvendigt at bygge nye, rene kulfyrede kraftværker, som forurener mindre og har større effektivitet for at begrænse emissionerne af drivhusgasser og for at bidrage til at opfylde målsætningerne i Kyoto-aftalen. Vigtigst af alt giver de den sikkerhed og pålidelighed for elektricitetsforsyningen, som er nødvendig for en langsigtet bæredygtig økonomisk vækst. Prisen for disse teknologier ville ikke være høj: Man skønner, at elektricitet fra IGCC-kraftværker(3) kan produceres til lidt over 50 EUR pr. MWh. Dette skal sammenlignes med vedvarende energi(4) som f.eks. havbaserede vindkraftanlæg, hvor prisen er 80 EUR pr. MWh, biomasse med over 130 EUR pr. MWh og solcelleenergi til omkring 250 EUR pr. MWh. Der må derfor indføres støtteordninger til fremme af opførelse af rene kulkraftværker og til styrkelse af forsknings- og demonstrationsaktiviteter inden for ren kulteknologi;

12. støtter, at der ydes støtte til et arbejdsprogram, der skal præcisere omkostningerne og den praktiske gennemførlighed af CO2-udskillelse fra røggassen fra kulfyrede kraftværker. Hvis dette var omkostningseffektivt, ville det oplagt indebære store fordele for både miljøet og kulindustrien. Kommissionen og medlemsstaterne bør tilskynde til yderligere udvikling af samtidig fyring med biomasse og kul, hvorved man kombinerer vedvarende energi med en bevarelse af kuls rolle;

13. opfordrer Kommissionen til at give den europæiske kulindustri udsigter for fremtiden, således at man sikrer adgangen til kulforekomster og bidrager til forsyningssikkerheden. På denne måde undgår man, at den europæiske mineindustri bliver betragtet som en industri, der synger på allersidste vers.

14. minder på denne baggrund om, at EU's interne primærenergikilder ifølge Kommissionen bør videreudvikles, og at der er fornuftige grunde til at fortsætte en begrænset kulproduktion, da dette ikke blot vil bidrage til energiforsyningssikkerheden, men også gavne beskæftigelsen i EU og udviklingen af rene kulteknologier;

3. NATURRESSOURCER

15. erkender, at erhvervslivet klart må foregå med et godt eksempel i sin omgang med ressourcerne. At ressourcerne ikke er ubegrænsede, betyder imidlertid, at alle samfundets sektorer, ikke kun industrien, må inddrages i adfærdsændringerne. Kul- og stålindustrien er klar over det ansvar, den har ud over erhvervsmæssige og kapitalmarkedsmæssige overvejelser - bl.a. for miljøet og samfundet;

16. understreger, at virksomhedernes ansvar også omfatter en afbalanceret hensyntagen til de sociale og miljømæssige aspekter af kommercielle aktiviteter, således at processerne i erhvervslivet til stadighed kan forbedres. De kommercielle aktiviteter står og falder med, at den gældende lovgivning overholdes;

17. understreger, at en forbedring af miljøbeskyttelsen er en løbende proces. For nogle år siden blev der f.eks. i stålindustrien taget nye initiativer baseret på en produkt-, produktions- og mediumintegreret strategi. Denne strategi, hvor der ses holistisk på materialestrømmen, indebærer, at man i alle led i produktionsprocessen først og fremmest søger at undgå, at der opstår emissioner. Stålværker i Europa er nu til dags udformet og konstrueret sådan, at de fra begyndelsen har en så lille virkning på miljøet og ressourceanvendelsen som muligt. Der anvendes de bedste af de tilgængelige ressourcer for at sikre, at den investerede kapital anvendes effektivt. Biprodukter fra kulforbrænding og stålproduktion anvendes desuden som råmaterialer i byggebranchen, hvorved der igen spares naturressourcer;

18. understreger, at den integrerede anvendelse af energi og genbrugen af vand samt affaldsbegrænsningen i produktionen (eller genbrug af affaldet) er tydelige tegn på stålindustriens økonomiske omgang med naturressourcerne. I dag fremstilles over 40 % af stålet i Europa ikke længere af malm, men af skrot. Når der anvendes elektroovne, ligger anvendelsen af skrot på indtil 100 %. Anvendelsen af skrot skønnes at spare udvindingen af 600 mio. tons jernmalm og anvendelsen af 140 mio. tons koks verden over;

4. TRANSPORTPOLITIK

19. understreger, at stål og kul er sikre materialer. Specielt kan kul opbevares let og sikkert, og transporten af kul indebærer ikke de samme miljørisici som transport af olie og gas;

20. støtter den målsætning, at en større del af transporten af stål og kul skal ske med bæredygtige transportformer som f.eks. jernbane og vandveje frem for veje;

21. bemærker, at stål- og kulindustrien allerede er en af de største brugere af jernbaner og vandveje i EU. Den fortsætter dog med at anvende vejtransport i mange tilfælde, ikke blot på grund af de lavere omkostninger, men fordi der ikke findes fornuftige alternativer. Hvis der skabes fornuftige alternativer ved større investeringer i offentlig transportinfrastruktur, vil det fremme en mere intensiv anvendelse af disse transportformer. Hvis prisen på vejtransport sættes op, vil det imidlertid blot forøge produktionsomkostningerne, hvilket derfor ikke er en bæredygtig udviklingspolitik;

22. fremstillingsindustrien i EU lider allerede nu under transportomkostninger, der er højere end de vigtigste konkurrenters. Ifølge Unice udgør logistikomkostningerne generelt 12 % af BNP i Europa sammenlignet med 10 % i USA;

23. beklager derfor igen, at Kommissionen foreslår prismekanismer som et middel til at opfylde sin målsætning. At prisen ikke er et egnet politisk middel til at ændre transportvalget, ses tydeligt i Det Forenede Kongerige, som ifølge Kommissionens oplysninger(5) har både de højeste afgifter på motorbrændstof i EU og samtidig er det land, hvor biler bruges mest.

(1) KOM(2001) 264 endelig.

(2) EFT C 170 af 14.6.2001, s. 8.

(3) DTI Clean Coal Review 2002.

(4) DTI: "New and renewable energy - Prospects in the UK for the 21st century - Supporting analysis", marts 1999.

(5) Se "EU energy and transport in figures 2001.htm".