Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer

(forelagt af Kommissionen)

BEGRUNDELSE

1. Baggrund

I maj 2001, da direktiv 2001/19/EF om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer [1] blev vedtaget, gav Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen udtryk for deres enighed om, at "det er vigtigt, at der inden for området gensidig anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer findes konsoliderede udgaver af de gældende retsforskrifter, som er let tilgængelige for alle og enhver". Samtidig påpegede Kommissionen, at den havde til hensigt at fortsætte dette arbejde i to etaper: "I første omgang påtænker den at konsolidere sektordirektiverne. Derefter vil den undersøge muligheden for at konsolidere direktiverne vedrørende den generelle ordning for således at forenkle lovgivningen og i højere grad at lette den frie udveksling af tjenesteydelser i lyset af konklusionerne fra topmødet i Lissabon".

[1] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001 om ændring af Rådets direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser og om ændring af Rådets direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger (i det følgende benævnt Slim-direktivet), EFT L 206 af 31.7.2001, s. 1.

I februar 2001 vedtog Kommissionen en meddelelse til Rådet "Nye arbejdsmarkeder i EU, der er åbne for alle og giver adgang for alle" [2]. Specielt om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer anførte Kommissionen i meddelelsen, at den:

[2] KOM(2001) 116.

* "i 2002 [vil] fremlægge forslag til et mere ensartet, gennemsigtigt og fleksibelt system for anerkendelse af faglige kvalifikationer baseret på den eksisterende generelle ordning, herunder metoder til at fremme en mere udbredt automatisk anerkendelse"

* "vil vedtage en prioriteret aktion, som bygger på såvel eksisterende informations- og kommunikationsnetværker som på igangværende arbejde med at forbedre eksamensbevisernes gennemsigtighed, med henblik på at sikre, at borgerne kan have tillid til en mere omfattende informations- og rådgivningstjeneste, der tager specifikt hensyn til den enkeltes interesser og rettigheder".

Denne meddelelse blev forelagt Det Europæiske Råd på dets møde i Stockholm den 23. og 24. marts 2001. Det hedder i konklusionerne fra Det Europæiske Råd at "Kommissionen [har] til hensigt på Det Europæiske Råds forårsmøde i 2002 at forelægge [...] specifikke forslag til en mere ensartet, gennemsigtig og fleksibel ordning for anerkendelse af kvalifikationer og studieperioder" [3].

[3] Konklusioner fra Det Europæiske Råd i Stockholm den 23. og 24. marts 2001, punkt 15.

Som det også blev bebudet i meddelelsen, blev der nedsat en arbejdsgruppe på højt niveau vedrørende færdigheder og mobilitet, som i december 2001 forelagde en rapport, hvori det med hensyn til anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer hedder, at EU og medlemsstaterne bør sætte ind på at gøre anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer inden for lovregulerede erhverv hurtigere og lettere og skabe betingelser for en mere automatisk anerkendelse samt indføre en mere ensartet, gennemsigtig og fleksibel ordning for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer inden for lovregulerede erhverv senest i 2005 [4].

[4] Arbejdsgruppen på højt niveau vedrørende færdigheder og mobilitet, endelig rapport, 14. December 2001.

I Kommissionens handlingsplan vedrørende kvalifikationer og mobilitet [5] hedder det, at "der skal gennemføres omfattende forbedringer af den eksisterende fællesskabsordning for anerkendelse af de lovregulerede erhverv med henblik på at gøre den lettere at forvalte og klarere, hurtigere og enklere at anvende for brugerne. Fællesskabets institutioner og medlemsstaterne bør fremme beskæftigelsesmulighederne og tilvejebringelsen af tjenesteydelser gennem en overordnet og gennemgribende konsolidering af de eksisterende ordninger for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer i de lovregulerede erhverv med henblik på at opnå et mere ensartet, gennemsigtigt og fleksibelt system med ændringer, som er direkte rettet mod sikring af en klarere og mere tidssvarende samt automatisk anerkendelse, gennem vedtagelse af forslagene i 2003 med henblik på gennemførelse senest i 2005".

[5] KOM(2002) ..., punkt 15.

På grundlag af det mandat, som Kommissionen fik af Det Europæiske Råd i Lissabon, vedtog Kommissionen i slutningen af 2000 meddelelsen "En strategi for tjenester i det indre marked" [6]. I denne meddelelse fremhæves betydningen af tjenesteydelser for økonomien generelt, de nye muligheder og praksisser, som den nye informations- og kommunikationsteknologi giver, og behovet for at lette udvekslingen af tjenesteydelser over grænserne i EU som helhed.

[6] KOM(2000) 888.

Dette nye direktiv om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer inden for lovregulerede erhverv kommer til at fungere sideløbende med andre aktioner, som også er en opfølgning af beslutningerne fra Det Europæiske Råds møde i Lissabon og Feira i 2000, samt Kommissionens meddelelse fra november 2001 "Realiseringen af et europæisk område for livslang læring". I denne meddelelse beskrives formålet med en strategi for anerkendelse af erhvervskvalifikationer og kompetence og gennemsigtighed i forbindelse hermed (jf. afsnittet om værdsættelse af læring). Denne strategi danner baggrund for en række initiativer på medlemsstatsniveau og EU-niveau vedrørende akademiske og erhvervsuddannelsesmæssige kvalifikationer og er helt på linje med dette udkast til direktiv. I juni 2001 igangsatte Kommissionen en offentlig høring om de vigtigste af de spørgsmål, der indgår i overvejelserne om et nyt direktiv om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer.

I juli 2001 offentliggjorde Kommissionen hvidbogen "Nye styreformer i EU" [7]. I denne hvidbog anførte Kommissionen, at den for sit vedkommende vil fremme anvendelsen af forskellige type instrumenter, herunder rammedirektiver, hvor den udøvende myndighed tager sig af de tekniske detaljer ved at gennemføre "sekundære" regler, forenkle den eksisterende EU-lovgivning, herunder omorganisere lovtekster, offentliggøre retningslinjer for indhentning og anvendelse af ekspertrådgivning og kombinere på den ene side lovgivnings- og forskriftsmæssige initiativer og på den anden side initiativer truffet af de mest berørte aktører (samregulering).

[7] KOM(2001) 428.

Endelig ligger den kommende udvidelse EU meget på sinde. Denne udvidelse af EU vil give EU-institutionerne et større ansvarsområde med hensyn til anvendelsen af EU-lovgivningen og forvaltningen af den.

2. De vigtigste mål med forslaget

2.1. Mere fleksible markeder for arbejdskraft og tjenester

En entydig, sikker og hurtig ordning for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer inden for lovregulerede erhverv er nødvendig for at sikre fri bevægelighed. Dette bidrager i væsentlig grad til at sikre, at ledige stillinger besættes af kvalificerede ansøgere, og til at sikre, at der er nok kvalificerede tjenesteleverandører til at opfylde efterspørgslen på markedet. Faguddannedes frie bevægelighed yder et væsentligt bidrag til det videnbaserede samfund. Den frie bevægelighed har også erfaringsmæssigt haft stor betydning, når der i forskellige medlemsstater i visse perioder har været mangel på kvalificeret personale til stillinger som f.eks. lærer, dyrlæge, læge og sygeplejerske.

Bestemmelserne om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer er indtil nu blevet udarbejdet stykkevis med en lang række parallelle bestemmelser og forskelligartetheder. Forskellene og lighederne mellem de forskellige dele af lovgivningen har givet en ordning, som af både migranter og fagfolk er blevet kritiseret som alt for svær at forstå, for vanskelig at følge, ofte uklar og til tider langsom at anvende, ligesom den i visse tilfælde har været forældet eller ikke tilpasset de særlige forhold inden for et specielt erhverv.

For at gøre systemet klarere, enklere og lettere at forstå og anvende tager dette forslag om et enkelt direktiv sigte på en omfattende revision af alle direktiverne om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, således at de grundlæggende betingelser og garantier bibeholdes, samtidig med at strukturen forenkles og ordningen kommer til at fungere bedre. Det er også hensigten med forslaget, at betingelserne for udveksling af tjenesteydelser over grænserne skal være mindre restriktive end betingelserne for etableringsfrihed, hvilket yderligere øger fleksibiliteten på arbejds- og tjenesteydelsesmarkedet.

2.2. Konsolidering og forenkling

Med det tredje direktiv om den generelle ordning (direktiv 1999/42/EF [8]) har Kommissionen allerede opnået en betydelig konsolidering af de 35 overgangsdirektiver inden for håndværk og handel. Den senere vedtagelse af direktiv 2001/19/EF har yderligere forenklet de retlige rammer og procedurerne med hensyn til anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer. Der er stadig omkring 12 centrale direktiver om de syv erhverv som læge [9], sygeplejerske med

[8] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/42/EF af 7. juni 1999 om indførelse af en ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for de former for erhvervsvirksomhed, der er omfattet af direktiverne om liberalisering og om overgangsforanstaltninger, og til supplering af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser, EFT L 201 af 31.7.1999, s. 77.

[9] Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, EFT L 165 af 7.7.1993, s. 1, senest ændret ved Slim-direktivet.

ansvar for den almene sundheds- og sygepleje [10], tandlæge [11], dyrlæge [12], jordemoder [13], farmaceut [14] og arkitekt [15], som hovedsagelig blev vedtaget i løbet af 1970'erne og 1980'erne, samt de tre direktiver om den generelle ordning [16], som er ajourført ved Slim-direktivet. En konsolidering af disse direktiver vil give et enklere og klarere sæt regler for de berørte erhverv.

[10] Rådets direktiv 77/452/EØF af 27. juni 1977 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje samt om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udøvelse af etableringsretten og den fri udveksling af tjenesteydelser, EFT L 176 af 15.7.1977, s. 1, senest ændret ved Slim-direktivet.

[11] Rådets direktiv 78/686/EØF af 25. juli 1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlæger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, EFT L 233 af 24.8.1978, s. 1, senest ændret ved Slim-direktivet.

[12] Rådets direktiv 78/1026/EØF af 18. december 1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for dyrlæger, omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, EFT L 362 af 23.12.1978, s. 1, senest ændret ved Slim-direktivet.

[13] Rådets direktiv 80/154/EØF af 21. januar 1980 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for jordemødre og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udøvelse af etableringsretten og den fri udveksling af tjenesteydelser, EFT L 33 af 11.2.1980, s. 1, senest ændret ved Slim-direktivet.

[14] Rådets direktiv 85/432/EØF af 16. september 1985 om samordning af love og administrative bestemmelser om visse former for virksomhed på det farmaceutiske område, EFT L 253 af 24.9.1985, s. 34, senest ændret ved Slim-direktivet.

[15] Rådets direktiv 85/384/EØF af 10. juni 1985 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for arkitekturområdet, herunder om foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, EFT L 223 af 21.8.1985, s. 15, senest ændret ved Slim-direktivet.

[16] Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, EFT L 19 af 24.1.1989, s. 16, senest ændret ved Slim-direktivet.

Direktiverne om advokaters fri udveksling af tjenesteydelser og om advokaters etableringsret [17] er ikke omfattet af dette initiativ, da de ikke vedrører anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, men anerkendelse af tilladelsen til at udøve erhvervet. Anerkendelsen af advokaters eksamensbeviser er i øjeblikket reguleret ved direktiv 89/48/EØF, som er omfattet af dette direktiv.

[17] Rådets direktiv 77/249/EØF af 22. marts 1977 om lettelser med henblik på den faktiske gennemførelse af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser, EFT L 78 af 26.3.1977, s. 17. Europa-parlamentets og Rådets direktiv 98/5/EF af 16. februar 1998 om lettelse af adgangen til varig udøvelse af advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er opnået, EFT L 77 af 14.3.1998, s. 36.

Dette forslag indebærer ikke væsentlige ændringer af de eksisterende samordnede bestemmelser, som anerkendelse i henhold til sektordirektiverne er baseret på. Den offentlige høring i 2001 mundede ikke ud i et bredt krav om en sådan udvikling. Kommissionen har ikke foreslået denne type ændringer, da den finder dem uegnede til et forslag til rammedirektiv, der hovedsagelig har til formål at konsolidere og forenkle bestemmelser, der gælder for en lang række erhverv. Det udelukker ikke en løbende dialog med de berørte parter og nationale myndigheder om spørgsmål og holdninger med henblik på eventuelle kommende initiativer for hvert erhverv. I forbindelse med et sådant arbejde bør der tages hensyn til aktioner, der skal iværksættes som led i det EU-folkesundhedsprogram, der er stillet forslag om, og som har til formål at fremme sundhedskvaliteten, jf. Kommissionens meddelelse om Det Europæiske Fællesskabs strategi på sundhedsområdet [18]. Ud over den rene konsolidering har en gennemgang af de forskellige bestemmelser i direktiverne vist, at en rationalisering og strømlining af bestemmelserne, så de bliver omfattet af et enkelt direktiv, vil bidrage til større forenkling og øget klarhed, samtidig med at de eksisterende garantier bevares.

[18] KOM(2000) 285.

Ikke blot retsakterne, men også procedurerne må forenkles. Inden for sektordirektiverne har man hidtil arbejdet med administrativt tunge rådgivende udvalg ud over de udvalg og grupper, der består af repræsentanter for medlemsstaterne. Inden for andre direktiver arbejdes der med et enkelt udvalg bestående af repræsentanter for medlemsstaterne, der normalt holder møde to gange om året (koordinationsgruppen inden for den generelle ordning). Mens de rådgivende udvalg har lagt hovedvægten på uddannelse, fokuserer traktaten og EU's indsats på dette område på den frie bevægelighed [19]. De nye medlemsstater og yderligere sprog, som bliver en følge af udvidelsen af EU, vil øge denne form for administration.

[19] Traktaten selv sigter ikke mod harmonisering inden for uddannelse, herunder erhvervsuddannelse (Artikel 149 og 150). Samtidig giver artikel 47, stk. 2 mulighed for initiativer, der indebærer samordning af medlemsstaternes bestemmelser om adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, idet der dog skal være enstemmighed i Rådet, hvis gennemførelse i mindst én af medlemsstaterne af direktiver herom medfører en ændring af "bestående lovgivningsprincipper for erhvervsreguleringen, der vedrører uddannelse og adgangsbetingelser for fysiske personer".

Moderne informations- og kommunikationssystemer gør det muligt at indføre mere fleksible procedurer til indsamling af information og udveksling af synspunkter. Der er allerede blevet indført et udvidet samarbejde på europæisk plan mellem repræsentanter på erhvervs- og uddannelsesområdet. De krav, som et udvidet EU stiller, og kravene til god administrativ praksis indebærer, at der må anvendes enklere og mere fleksible procedurer, så det sikres, at Kommissionen og de nationale myndigheder tager hensyn til betingelserne for automatisk anerkendelse. Dette kan gøres ved, at Kommissionen foranstalter regelmæssige møder mellem repræsentanter for medlemsstaterne på EU-plan, samtidig med at der gives bedre mulighed for inddragelse af eksterne synspunkter og holdninger i drøftelserne på Kommissionens initiativ eller på en medlemsstats initiativ. På nogle områder er der allerede blevet gennemført fleksible samarbejdsmetoder, og det har givet gode resultater. Der kan derfor gennemføres konsolidering, modernisering og forenkling af procedurerne i tilknytning til retsakterne, og af selve retsakterne.

Kommissionen mener, at der ud over de etablerede midler til høring i medlemsstaterne kan skabes garanti for information, anbefalinger og rapportering om, hvordan EU-ordningen fungerer på europæisk plan, hvis der indføres ordninger mellem Kommissionen og de relevante organer, der repræsenterer de erhverv og uddannelsesinstitutioner, som drager nytte af den automatiske anerkendelse på grundlag af en minimumskoordinering af uddannelseskravene. Disse ordninger skal sikre, at Kommissionen og medlemsstaterne regelmæssigt får disse oplysninger og denne rådgivning. De skal også sikre, at sådanne bidrag bliver sat på dagsordenen for det næste af de møder blandt repræsentanter for medlemsstaterne, som Kommissionen foranstalter, og hvor det relevante erhverv behandles. Disse ordninger kunne bekræftes af Kommissionen i en dertil egnet form. Kommissionen vil på dette grundlag trække sit forslag om ophævelse af de afgørelser, i henhold til hvilke der nedsættes rådgivende udvalg i tilknytning til sektordirektiverne [20], tilbage, og forelægge et nyt forslag til en rådsafgørelse om afskaffelse af de eksisterende rådgivende udvalg under vedtagelsesproceduren for dette forslag.

[20] Forslag til Rådets afgørelse om ophævelse af afgørelse 75/364/EØF, 77/454/EØF, 78/688/EØF, 78/1028/EØF, 80/156/EØF og 85/434/EØF om nedsættelse af rådgivende udvalg for uddannelsen af sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, farmaceuter og læger, KOM(1999) 177.

2.3. Bedre forvaltning, større klarhed og større fleksibilitet

I sektordirektiverne fungerer den automatiske anerkendelse ved, at der i direktiverne er fastsat en minimumssamordning af uddannelserne. Disse grundlæggende krav for den automatiske anerkendelse ville fortsat skulle fastsættes af Parlamentet og Rådet gennem den fælles beslutningsprocedure. Det vil imidlertid være mere hensigtsmæssigt at foretage den tekniske ajourføring af nogle af kravene ved uddelegering af beføjelserne. Der må tages hensyn til den stadig hurtigere samfundsmæssige og teknologiske udvikling ved anvendelsen af de procedurer, der skal holde de tekniske bestemmelser, som er underlagt de generelle bestemmelser i EU-lovgivningen, ajour. I den henseende er sektordirektiverne unødvendigt ufleksible. De vigtigste bestemmelser om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer bør fortsat være i selve direktivets tekst, men de tekniske detaljer vedrørende anvendelsen af dem bør fremgå af bilagene og om nødvendigt kunne ajourføres under anvendelse af uddelegerede beføjelser.

Den generelle ordning har stået sin prøve igennem ca. 10 år, hvor den er blevet anvendt i stigende grad. Det ser imidlertid ud til, at der er spillerum for yderligere gennemsigtighed, klarhed og garantier under den generelle ordning. Inden for minimumsgarantierne viser de nye statistikker om anerkendelsesproceduren allerede, at der regelmæssigt sker anerkendelse uden anvendelse af udligningsforanstaltninger i form af egnethedsprøver eller gennemførelse af en prøvetid. Erfaringerne varierer dog noget i EU. Desuden har nogle erhverv, der er omfattet af den generelle ordning, allerede gjort et stort arbejde med at udvikle fælles platforme, som kan bidrage til forståelse og anerkendelse af kvalifikationer [21].

[21] Jf. Kommissionens svar på skriftlig forespørgsel nr. 3429/93 af Christian Rovsing "EUR ING-registret". EFT C 268 af 26.9.1994, s. 38.

Det arbejde med kvalifikationsmæssige spørgsmål inden for de enkelte sektorer, der foregår som led i den sociale dialog på europæisk niveau og som led i aktiviteter støttet af Kommissionen inden for akademiske og erhvervsuddannelsesmæssige kvalifikationer, kan også bidrage til at lette anerkendelsen af kvalifikationer inden for lovregulerede erhverv.

Direktiverne om den generelle ordning indeholder ikke særlige bestemmelser om kravene ved udveksling af tjenesteydelser over grænserne. Både etableringsretten og udvekslingen af tjenesteydelser over grænserne gavner tjenesteydelsesøkonomien. Levering af tjenesteydelser på tværs af grænserne bør ikke være omfattet af så strenge betingelser som etableringsretten. Derfor skal der i henhold til forslaget indføres en mindre restriktiv ordning for levering af tjenesteydelser over grænserne end for etablering, idet der dog indføres en sikkerhedsklausul. Også på denne måde kan strukturen og strategien i sektordirektiverne og direktiverne om den generelle ordning kombineres, uden at man går glip af fordelene ved nogen af ordningerne.

2.4. Bedre administration og bedre informering og rådgivning af borgerne

Forslaget indeholder også bestemmelser om et større samarbejde mellem de nationale myndigheder indbyrdes og med Kommissionen med henblik på levering af information og rådgivning til de enkelte borgere og problemløsning. Dette indgår i et bredere initiativ som led i det indre marked. Informering og rådgivning af borgerne om deres rettigheder og interesser med hensyn til anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer bør finde sted så tæt som muligt på borgerne. Det indebærer, at myndighederne i hjem- og værtsmedlemsstaten og kontaktpunkterne skal oplyse og hjælpe de uddannede og dem, der ansøger om anerkendelse i forbindelse med den frie bevægelighed. De eksisterende informations- og rådgivningsordninger bør videreudvikles, så informationen kan udveksles hurtigt og fortroligt mellem disse myndigheder, således at spørgsmål, der i en medlemsstat rejses om anerkendelsesbetingelser og praksis i en anden medlemsstat, besvares hurtigt og fyldestgørende.

Samtidig ønsker Kommissionen at fremme en bredere anvendelse af Europa Direktes telefonservice og vejviserservicen. Telefonservicen kan give borgerne hurtig oplysning om spørgsmål vedrørende det indre marked pr. telefon og e-mail, mens vejviserservicen, som er tilknyttet telefonservicen, og som også kan kontaktes direkte pr. e-mail, giver personlig rådgivning om særlige problemer. Komissionens tjenestegrene leverer baggrundsinformation til telefonservicen, som sammen med vejviserservicen har betydelig erfaring i behandling af spørgsmål vedrørende anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer. Det er ad disse veje, der hurtigst og mest direkte kan gives svar på denne slags henvendelser fra borgerne.

2.5. Enklere og mere åbne lovgivningsmæssige rammer

Dette direktiv vil give mulighed for bedre forvaltning på EU-plan. Der bliver med direktivet indført så stor fleksibilitet som muligt, samtidig med at traktatens bestemmelser overholdes, og det vil indeholde bestemmelser om en indsats på flere forskellige planer, alt efter hvad der er mest hensigtsmæssigt i hvert enkelt tilfælde, hvorved subsidiaritetsprincippet samtidig finder anvendelse. Der indføres med direktivet en forenkling, der gavner klarheden og tilgængeligheden og skaber større proceduremæssig effektivitet i et udvidet EU. Direktivet er også detaljeret nok til, at retssikkerheden tilgodeses, ligesom man undgår at skabe uklarhed eller at indføre vanskelige procedurer. Direktivet har også som mål at fremme samarbejdet mellem den private og offentlige sektor og at styrke det eksisterende samarbejde mellem de nationale myndigheder indbyrdes og med Kommissionen ved levering af information og rådgivning til borgerne og har også som mål at sikre, at problemer løses så hurtigt og effektivt som muligt. Der har i forbindelse med forslaget været foretaget en åben høring af medlemsstaternes myndigheder, de faglige sammenslutninger og andre berørte parter, hvilket har givet dem, der er mest direkte berørt, mulighed for at gøre deres synspunkter gældende. Forslaget er derfor i overensstemmelse med og anvender nogle af hovedretningslinjerne i hvidbogen om nye styreformer i EU.

3. Retsgrundlag

Retsgrundlaget er det samme som for de direktiver, der foreslås ophævet. I EF-traktatens artikel 40 bestemmes det, at der efter fremgangsmåden i artikel 251 skal vedtages "de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed [...]". I EF-traktatens artikel 47 om etableringsretten fastsættes det, at der efter fremgangsmåden i artikel 251 udstedes direktiver om "gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser" samt om "samordning af medlemsstaternes love og administrativt fastsatte bestemmelser om adgangen til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed". I medfør af EF-traktatens artikel 55 finder artikel 47 anvendelse på udveksling af tjenesteydelser.

Hvis vedtagelsen af dette direktiv ikke i medlemsstaterne medfører en ændring af bestående lovgivningsprincipper for erhvervsreguleringen, der vedrører uddannelse og adgangsbetingelser for fysiske personer, træffer Rådet afgørelse med kvalificeret flertal, jf. EF-traktatens artikel 47, stk. 2.

4. Subsidiaritet og proportionalitet

Afsnit III i EF-traktatens tredje del om fri bevægelighed for personer, tjenesteydelser og kapital giver Det Europæiske Fællesskab kompetence til at træffe de nødvendige foranstaltninger på dette område. Denne kompetence skal udøves under overholdelse af EF-traktatens artikel 5, hvilket vil sige, at Fællesskabet kun handler, hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor, på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger, bedre kan gennemføres på fællesskabsplan. Fællesskabet handler desuden kun i det omfang, der er nødvendigt for at nå de fastsatte mål. Dette forslag opfylder disse krav.

4.1. Subsidiaritet

Indholdet og tilrettelæggelsen af uddannelses- og erhvervsuddannelsessystemet henhører i henhold til EF-traktatens artikel 149 og 150 under medlemsstaternes enekompetence. På samme måde har medlemsstaterne kompetencen til på deres område at fastsætte, hvilke kvalifikationer og andre betingelser der kræves for at få adgang til et bestemt erhverv og til at udøve dette, samt til at fastsætte, hvilke former for virksomhed der er omfattet af det pågældende erhverv. Disse nationale bestemmelser kan lægge hindringer i vejen for arbejdstagernes frie bevægelighed, for etableringsretten og for den frie udveksling af tjenesteydelser (EF-traktatens artikel 39, 43 og 49). For at disse rettigheder skal kunne fungere effektivt, er det nødvendigt at fastsætte fælles regler, der skal gøre det muligt for en EU-borger at få sine erhvervsmæssige kvalifikationer anerkendt i de andre medlemsstater med henblik på der at udøve et lovreguleret erhverv. Sådanne regler kan kun fastlægges på fællesskabsplan.

De nye bestemmelser i forslaget er udformet i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet. En større liberalisering inden for den frie udveksling af tjenesteydelser, et snævert samarbejde mellem den offentlige og private sektor med hensyn til fælles platforme inden for erhvervsmæssige kvalifikationer, en forøget anvendelse af udvalgsprocedurer og de kompetente nationale myndigheders mere centrale rolle ved gennemførelsen af direktivet er i realiteten kun en udmøntning af dette princip i praksis.

4.2. Proportionalitet

Fællesskabets foranstaltninger skal både i deres form og i deres indhold være begrænset til det, der er strengt nødvendigt for at sikre, at forslagets mål nås og gennemføres effektivt. Et direktiv, som der fremsættes forslag om i henhold til EF-traktatens artikel 47, opfylder dette krav, idet det forpligter medlemsstaterne til det mål, der skal nås, men giver dem kompetencen til at beslutte, hvilken form og hvilke midler der er mest egnede til at nå resultatet. Desuden er forslaget en konsolidering af de eksisterende retsakter inden for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, samtidig med at ordningen for anerkendelse forenkles og forbedres på grundlag af de indhøstede erfaringer.

De nye bestemmelser i forslaget er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. De midler, der sættes ind for at opnå en større liberalisering inden for den frie udveksling af tjenesteydelser, et snævert samarbejde mellem den offentlige og private sektor med hensyn til fælles platforme inden for erhvervsmæssige kvalifikationer og en forøget anvendelse af udvalgsprocedurer og for at give de kompetente nationale myndigheder en mere central rolle ved gennemførelsen af direktivet går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

5. Bemærkninger til de enkelte artikler

Afsnit I - Almindelige bestemmelser

Artikel 1-4

I artikel 1 fastslås princippet om gensidig anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer.

I artikel 2 præciseres det, i overensstemmelse med EF-traktaten, at direktivet udelukkende finder anvendelse på EU-statsborgere, når det erhverv, ansøgeren ønsker at udøve, er lovreguleret i værtsmedlemsstaten, og når ansøgeren har opnået sine erhvervsmæssige kvalifikationer i en anden medlemsstat end den, hvor han ønsker at udøve erhvervet.

I artikel 3 bibeholdes i alt væsentligt de nuværende definitioner i direktiverne om den generelle ordning af begreberne lovreguleret erhverv, erhvervsmæssige kvalifikationer og uddannelsesbevis (herunder ethvert uddannelsesbevis erhvervet i et tredjeland, hvis det er blevet anerkendt i en første medlemsstat, hvor ansøgeren har udøvet erhvervet i mindst tre år).

I artikel 4 præciseres anerkendelsens virkninger, og det slås fast, at værtsmedlemsstaten er forpligtet til på sit område at give delvis adgang til et lovreguleret erhverv, der i realiteten omfatter to forskellige selvstændige former for erhvervsmæssig virksomhed.

Afsnit II - Fri udveksling af tjenesteydelser

Artikel 5-9

I henhold til artikel 5 kan en medlemsstat ikke under henvisning til de erhvervsmæssige kvalifikationer begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser under hjemlandets titel, hvis tjenesteyderen er lovligt etableret i en anden medlemsstat. Dette gælder umiddelbart, hvis erhvervet er lovreguleret i etableringsmedlemsstaten. Hvis erhvervet ikke er lovreguleret i etableringsmedlemsstaten, skal en tjenesteyder, der begiver sig til en værtsmedlemsstat, herudover have udøvet den pågældende virksomhed i to år i etableringsmedlemsstaten.

Da der sker en lempelse af kravene i forbindelse med udveksling af tjenesteydelser i forhold til etablering, forekommer det nødvendigt at præcisere begrebet udveksling af tjenesteydelser som sådant til brug for dette direktiv, også for at undgå, at disse regler kan påberåbes i tilfælde, der reelt drejer sig mere om etablering end om udveksling af tjenesteydelser. Det foreslås at skærpe de kriterier, der følger af Domstolens retspraksis [22], ved at indføre en formodning på grundlag af et tidskriterium på seksten uger.

[22] Se bl.a. dom af 30.11.1995 (forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger), sag C-55/94, Gebhard, Sml. 1995 I, s. 4165.

Artikel 6 indeholder gældende ret ifølge sektordirektiverne for så vidt angår fritagelse for enhver tilladelse fra eller optagelse i et fagligt organ eller et socialsikringsorgan.

I artikel 7 præciseres pligten til at informere kontaktpunktet i etableringsmedlemsstaten, når tjenesteydelsen leveres ved, at tjenesteyderen begiver sig til værtsmedlemsstaten.

I henhold til artikel 8 skal værtsmedlemsstatens kontrol af tjenesteyderens nationalitet og lovlige udøvelse af den pågældende virksomhed i etableringsmedlemsstaten ske ved udveksling af oplysninger med de kompetente myndigheder i etableringsmedlemsstaten. Værtsmedlemsstaten kan desuden hos etableringsmedlemsstatens kontaktpunkt kontrollere, om tjenesteyderen har udøvet erhvervet i mindst to år i etableringsmedlemsstaten.

Af hensyn til forbrugerbeskyttelsen skal tjenesteyderen i henhold til artikel 9 meddele tjenestemodtageren en række oplysninger. Denne bestemmelse stammer fra direktiv 2000/31/EF om elektronisk handel og udvides således for så vidt angår lovregulerede erhverv til at omfatte alle former for udveksling af tjenesteydelser.

Afsnit III - Etableringsfrihed

I afsnit III fastlægges betingelserne for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer og reglerne for gennemførelse af anerkendelsesmekanismerne i forbindelse med etableringsfriheden. Princippet i de forskellige mekanismer, der i øjeblikket er fastsat i henholdsvis direktiverne om den generelle ordning og sektordirektiverne, bibeholdes.

Kapitel I - Generel ordning for anerkendelse af uddannelsesbeviser

Dette kapitel indeholder i alt væsentligt de principper, der er fastlagt i direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF. Der foreslås ændringer med henblik på at forenkle den nuværende ordning.

Artikel 10-14

Den generelle ordnings anvendelsesområde, som er defineret i artikel 10, er bredere end anvendelsesområdet for direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF. Det udvides subsidiært til at omfatte alle de tilfælde, for hvilke der ikke gælder automatisk anerkendelse på grundlag af erhvervserfaring eller koordinering af mindstekrav til uddannelse.

De rammer, der i øjeblikket er fastsat i direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF for anvendelsen af den gensidige anerkendelse, udtrykkes med henblik på forenkling under henvisning til fem uddannelsesniveauer, der er defineret i artikel 11 og 12. Der indrømmes kun anerkendelse på grundlag af direktivet, hvis det niveau, der kræves i værtsmedlemsstaten, ikke ligger umiddelbart over det niveau, der er attesteret ved ansøgerens uddannelsesbevis.

Artikel 13 gengiver i alt væsentligt artikel 3 i direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF.

I artikel 14 bibeholdes værtsmedlemsstatens mulighed for at gøre anerkendelsen af uddannelsesbeviser betinget af, at ansøgeren underkastes en udligningsforanstaltning i form af en egnethedsprøve eller en prøvetid. Imidlertid afskaffes medlemsstaternes mulighed for at kræve erhvervserfaring i stedet for en udligningsforanstaltning i tilfælde af væsentlige forskelle med hensyn til varigheden - ikke indholdet - af uddannelserne. Det foreslås endvidere at afskaffe de automatiske undtagelser for erhverv, der indebærer kendskab til national ret, hvilket stemmer overens med bestemmelserne om anerkendelse af tilladelsen til at udøve virksomhed som advokat. Endelig foreslås det at forenkle de nuværende bestemmelser om proceduren ved fravigelse af ansøgerens ret til at vælge mellem egnethedsprøve og prøvetid.

Begrebet "fag og discipliner, der er væsentligt forskellige" kan kun defineres præcist i konkrete tilfælde. Ikke desto mindre foreslås princippet om foranstaltningens proportionalitet medtaget i direktivet, hvilket bl.a. indebærer hensyntagen til ansøgerens relevante erhvervserfaring.

Artikel 15

I henhold til artikel 15 gives der fritagelse for udligningsforanstaltninger, hvis ansøgerens kvalifikationer opfylder de kriterier, der er fastsat ved en afgørelse truffet af udvalget for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer i overensstemmelse med forskriftsproceduren. Disse kriterier foreslås af en faglig sammenslutning i en fælles platform etableret på europæisk plan ud fra det princip, at de skal yde tilstrækkelige garantier for ansøgerens kvalifikationsniveau.

Kapitel II - Anerkendelse af erhvervserfaring

Artikel 16-19

Artikel 16-19 gengiver med nedenfor anførte ændringer princippet i artikel 4 i direktiv 1999/42/EF, der indeholder bestemmelser om automatisk anerkendelse af kvalifikationer på grundlag af ansøgerens erhvervserfaring, for så vidt angår de former for håndværks-, industri- og handelsvirksomhed, der er opregnet udtømmende i bilag A til nævnte direktiv. Det har vist sig hensigtsmæssigt at forenkle ordningen ved at omgruppere de eksisterende kategorier. En række indholdsmæssige ændringer har gjort det muligt at nedbringe antallet af erhvervserfaringskategorier til to, baseret på tre eller fem års erhvervserfaring som selvstændig eller som virksomhedsleder.

Ved ændringer af listen over former for erhvervsmæssig virksomhed i bilaget finder forskriftsproceduren anvendelse.

Kapitel III - Anerkendelse på grundlag af samordning af mindstekrav til uddannelse

Dette kapitel indeholder de eksisterende principper vedrørende automatisk anerkendelse af uddannelsesbeviser og opretholder garantierne i de nuværende sektordirektiver. For visse aspekters vedkommende er der sket en ensretning af ordningerne med henblik på forenkling.

Artikel 20-45

Disse artikler omfatter de eksisterende bestemmelser om samordning af mindstekrav til uddannelse, automatisk anerkendelse af uddannelsesbeviser (og i givet fald retningslinjer herfor), adgang til de berørte erhverv, udøvelse af de pågældende former for virksomhed, procedurer for medtagelse af uddannelsesbeviser i bilagene og erhvervede rettigheder.

Især følgende ændringer bør fremhæves:

* ændring af den nuværende procedure for medtagelse af uddannelsesbeviser for arkitekter

* medtagelse under den generelle anerkendelsesordning af læge- og tandlægespecialer, der er fælles for et begrænset antal medlemsstater, og som i øjeblikket er omfattet af automatisk anerkendelse, med forbehold af erhvervede rettigheder. For at forenkle ordningen, navnlig med henblik på udvidelsen, vil der derfor fremover kun blive indrømmet automatisk anerkendelse for lægespecialer, som er fælles for og obligatoriske i alle medlemsstater.

* afskaffelse af den i artikel 32 i "lægedirektivet" omhandlede uddannelsesvej for alment praktiserende læger

* fjernelse af henvisninger til uddannelsens specifikt erhvervsrettede karakter og beståelsen af en eksamen for så vidt angår sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, da disse henvisninger er blevet overflødige i betragtning af medlemsstaternes nuværende uddannelsesordninger

* ophævelse af den i artikel 2, stk. 4, litra a), i "farmaceutsamordningsdirektivet" omhandlede undtagelse fra mindstekravene til uddannelse

* udvidelse af den automatiske anerkendelse af uddannelsesbeviser for farmaceuter til også at omfatte oprettelse af nye, offentligt tilgængelige apoteker

* ophævelse af de bestemmelser i "farmaceutanerkendelsesdirektivet", der specielt vedrører Luxembourg (to års erhvervserfaring med henblik på en statslig bevilling til drift af offentligt tilgængelige apoteker).

Ved ændringer af mindstevarigheden af speciallægeuddannelser, ved tilføjelse til bilaget af nye lægespecialer, som er fælles for og obligatoriske i alle medlemsstater, samt ved ajourføring af de i bilaget omhandlede kundskaber, færdigheder og fag med henblik på tilpasning til de videnskabelige og tekniske fremskridt anvendes forskriftsproceduren.

Kapitel IV - Fælles bestemmelser om etablering

Artikel 46-49

Når værtsmedlemsstatens kompetente myndigheder træffer afgørelse om en ansøgning om udøvelse af et lovreguleret erhverv i medfør af bestemmelserne om etablering, kan de i overensstemmelse med artikel 46 kræve de dokumenter og certifikater, der er opregnet udtømmende i bilaget.

I artikel 47 strammes de eksisterende procedureregler, idet der bl.a. fastsættes en generel frist på tre måneder, inden for hvilken de kompetente nationale myndigheder skal træffe afgørelse om ansøgninger om anerkendelse, og disse myndigheder forpligtes til at bekræfte modtagelsen af ansøgningen og oplyse ansøgeren om eventuelt manglende dokumenter.

Artikel 48 indeholder i alt væsentligt de eksisterende regler vedrørende benyttelse af værtsmedlemsstatens titel og klarlægger i den forbindelse de gældende regler i tilfælde af delvis adgang til erhvervet i overensstemmelse med artikel 4, stk. 3, i direktivet.

I henhold til artikel 49 kan værtsmedlemsstaten under hensyntagen til Domstolens retspraksis [23] kræve, at ansøgeren har de nødvendige sprogkundskaber for at kunne udøve erhvervet. Hvorvidt et sådant krav er foreneligt med fællesskabsretten, skal vurderes ud fra, om det står i et rimeligt forhold til de faglige behov. Hvis den kompetente myndighed finder, at ansøgeren ikke har de nødvendige sprogkundskaber, påhviler det værtsmedlemsstaten at sørge for, at han kan tilegne sig de manglende kundskaber.

[23] Se dom af 4.7.2000, sag C-424/97, Salomone Haim mod Kassenzahnärztliche Vereinigung Nordrhein, Sml. 2000 I, s. 5123.

Afsnit IV - Retningslinjer for erhvervsudøvelse

Artikel 50 og 51

I disse artikler fastlægges der retningslinjer for erhvervsudøvelse, som er fælles for udveksling af tjenesteydelser og etablering, vedrørende benyttelse af akademisk titel og sygeforsikringsanerkendelse.

Afsnit V - Administrativt samarbejde og gennemførelsesbeføjelser

Artikel 52-54

I artikel 52 udvides den almindelige forpligtelse for hjemlandets og værtsmedlemsstatens kompetente myndigheder til at arbejde tæt sammen, så den gælder for hele direktivet. Formålet hermed er at sikre, at direktivets bestemmelser anvendes i tilstrækkeligt omfang, og at undgå, at de rettigheder, det medfører, anvendes i strid med deres formål eller svigagtigt. Medlemsstaterne skal udpege en koordinator, der skal fremme en ensartet gennemførelse af dette direktiv og indhente alle oplysninger af betydning for dets gennemførelse.

Ved artikel 53 søges den rolle formaliseret, som kontaktpunkter og netværk spiller, der blev oprettet til behandling af visse sager vedrørende det indre marked generelt, og senere med henblik på anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer.

I artikel 54 nedsættes med henblik på forvaltning og ajourføring af direktivet et enkelt udvalg, der træder i stedet for samtlige eksisterende udvalg under den foregående ordning. Der er tale om et forskriftsudvalg som anført i de pågældende bestemmelser. Udvalget kan også behandle ethvert spørgsmål om gennemførelsen af direktivet.

Afsnit VI - Andre bestemmelser

Artikel 55-60

I henhold til artikel 55 skal medlemsstaterne hvert andet år underrette Kommissionen om anvendelsen af ordningen for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer.

I henhold til artikel 56 skal Kommissionen i tilfælde af større vanskeligheder med anvendelsen af en bestemmelse i direktivet undersøge disse vanskeligheder i samarbejde med den berørte medlemsstat. I givet fald forelægger Kommissionen udvalget relevante forslag vedrørende medlemsstaten, således at denne i en begrænset periode kan fritages for at anvende en sådan bestemmelse. Disse foranstaltninger vedtages efter forskriftsproceduren.

I medfør af artikel 57 ophæves de eksisterende direktiver om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer.

Artikel 58-60 indeholder de afsluttende bestemmelser om direktivets gennemførelse, ikrafttræden og adressater.

2002/0061 (COD)

Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer

(EØS-relevant tekst)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelsen af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 40, artikel 47, stk. 1 og stk. 2, første og tredje punktum, og artikel 55,

under henvisning til forslag fra Kommissionen [24],

[24] EFT C af , s.

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg [25],

[25] EFT C af , s.

efter proceduren i traktatens artikel 251, og

ud fra følgende betragtninger:

(1) I henhold til traktatens artikel 3, stk. 1, litra c), er fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser et af Fællesskabets mål. Dette indebærer for medlemsstaternes statsborgere, at de bl.a. har ret til at udøve et erhverv som selvstændig eller lønmodtager i en anden medlemsstat end den, hvori de har erhvervet deres erhvervsmæssige kvalifikationer. I henhold til traktatens artikel 47, stk. 1, skal der udstedes direktiver om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser.

(2) Efter Det Europæiske Råd i Lissabon den 23. og 24. marts 2000 har Kommissionen vedtaget meddelelsen "En strategi for tjenester i det indre marked" [26], som specielt har til formål at gøre den frie udveksling af tjenesteydelser lige så nem inden for EU som inden for de enkelte medlemsstater. Med udgangspunkt i Kommissionens meddelelse "Nye arbejdsmarkeder i EU, der er åbne for alle og giver adgang for alle" [27] gav Det Europæiske Råd i Stockholm den 23. og 24. marts 2001 Kommissionen mandat til "på Det Europæiske Råds forårsmøde i 2002 at forelægge [...] specifikke forslag til en mere ensartet, gennemsigtig og fleksibel ordning for anerkendelse af kvalifikationer og studieperioder [...]".

[26] KOM(2000) 888.

[27] KOM(2001) 116.

(3) Den garanti, som dette direktiv giver personer, der har erhvervet deres erhvervsmæssige kvalifikationer i en medlemsstat, for i en anden medlemsstat at kunne få adgang til samme erhverv og for at kunne udøve det med samme rettigheder som denne anden medlemsstats statsborgere, er ikke til hinder for, at den migrerende erhvervsudøver skal opfylde eventuelle ikke-diskriminerende betingelser for erhvervsudøvelsen, som denne anden medlemsstat pålægger, forudsat at betingelserne er objektivt begrundede og er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.

(4) For at lette den frie udveksling af tjenesteydelser bør der fastsættes særlige bestemmelser med henblik på at udvide mulighederne for at udøve erhvervsmæssig virksomhed under den i hjemlandet erhvervede titel. For informationssamfundstjenester, der leveres som distanceydelser, gælder desuden bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked [28].

[28] EFT L 178 af 17.7.2000, s. 1.

(5) På grund af de forskellige ordninger, der er indført for henholdsvis udveksling af tjenesteydelser og etablering, bør der ske en præcisering af kriterierne for sondringen mellem disse to begreber, i tilfælde af at tjenesteyderen begiver sig til værtsmedlemsstaten, og dette kan ske ved at opstille en simpel formodning på grundlag af et tidskriterium.

(6) Samtidig med at de gældende principper og garantier vedrørende etableringsfriheden, der findes under de forskellige anerkendelsesordninger, bibeholdes, bør bestemmelserne herom forbedres i lyset af de indhøstede erfaringer. Desuden er de pågældende direktiver blevet ændret flere gange, og det er påkrævet at foretage en omstrukturering og forenkling af bestemmelserne, hvor de principper, der skal anvendes, samtidig gøres ensartede. Rådets direktiv 89/48/EØF [29] og 92/51/EØF [30] samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/42/EF [31] om den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser og Rådets direktiv 77/452/EØF [32], 77/453/EØF [33], 78/686/EØF [34], 78/687/EØF [35], 78/1026/EØF [36], 78/1027/EØF [37], 80/154/EØF [38], 80/155/EØF [39], 85/384/EØF [40], 85/432/EØF [41], 85/433/EØF [42] og 93/16/EØF [43] om sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger, senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets 2001/19/EF [44], bør erstattes af og samles i en enkelt tekst.

[29] EFT L 19 af 24.1.1989, s. 16.

[30] EFT L 209 af 24.7.1992, s. 25.

[31] EFT L 201 af 31.7.1999, s. 77.

[32] EFT L 176 af 15.7.1977, s. 1.

[33] EFT L 176 af 15.7.1977, s. 8.

[34] EFT L 233 af 24.8.1978, s. 1.

[35] EFT L 233 af 24.8.1978, s. 10.

[36] EFT L 362 af 23.12.1978, s. 1.

[37] EFT L 362 af 23.12.78, s. 7.

[38] EFT L 33 af 11.2.1980, s. 1.

[39] EFT L 33 af 11.2.1980, s. 8.

[40] EFT L 223 af 21.8.1985, s. 15.

[41] EFT L 253 af 24.9.1985, s. 34.

[42] EFT L 253 af 24.9.1985, s. 37.

[43] EFT L 165 af 7.7.1993, s. 1.

[44] EFT L 206 af 31.7.2001, s. 1.

(7) For erhverv, der er omfattet af den generelle ordning for anerkendelse af uddannelsesbeviser, i det følgende benævnt "den generelle ordning", har medlemsstaterne fortsat ret til at fastsætte minimumskvalifikationsniveauet med henblik på at sikre kvaliteten af de ydelser, der leveres på deres områder. I henhold til EF-traktatens artikel 10, 39 og 43 kan de dog ikke pålægge en EF-statsborger at erhverve kvalifikationer, som de blot fastsætter ved at henvise til eksamensbeviser udstedt i deres eget nationale uddannelsessystem, hvis den pågældende allerede har erhvervet alle eller en del af disse kvalifikationer i en anden medlemsstat. Det bør derfor bestemmes, at de værtsmedlemsstater, i hvilke et bestemt erhverv er lovreguleret, skal tage hensyn til de kvalifikationer, der er erhvervet i en anden medlemsstat, og vurdere, om de svarer til de kvalifikationer, som landet selv kræver.

(8) Da minimumsuddannelseskravene for adgang til erhverv, som er omfattet af den generelle ordning, ikke er harmoniseret, er det nødvendigt at give værtsmedlemsstaterne mulighed for at indføre en udligningsforanstaltning. Denne foranstaltning skal være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og bl.a. tage hensyn til ansøgerens erhvervserfaring. Erfaringen viser, at en egnethedsprøve eller en prøvetid efter migrantens eget valg er tilstrækkelig garanti med hensyn til ansøgerens kvalifikationsniveau, og enhver undladelse af at give denne valgmulighed skal i hvert enkelt tilfælde være begrundet i et tvingende alment hensyn.

(9) For at fremme arbejdstagernes frie bevægelighed, etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser og samtidig sikre et passende kvalifikationsniveau har de faglige sammenslutninger og organisationer på EU-plan etableret fælles platforme, på grundlag af hvilke erhvervsudøvere, der opfylder et sæt kriterier for de erhvervsmæssige kvalifikationer, kan få anerkendt retten til at anvende den titel, som de nævnte sammenslutninger eller organisationer tildeler. På visse betingelser og til stadighed under overholdelse af fællesskabsretten, specielt på konkurrenceområdet, bør der tages hensyn til disse initiativer, idet den mere automatiske anerkendelse under den generelle ordning i den forbindelse prioriteres højest.

(10) For at tage højde for alle situationer, hvor der endnu ikke er nogen bestemmelser om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, bør den generelle ordning også omfatte tilfælde, som ikke er dækket af en særlig ordning, enten fordi det pågældende erhverv ikke er omfattet af en af disse ordninger, eller fordi ansøgeren, selv om erhvervet er omfattet af en sådan særlig ordning, ikke opfylder betingelserne for at falde ind under den.

(11) Der bør ske en forenkling af de bestemmelser, der giver adgang til visse former for industri-, handels- og håndværksvirksomhed i medlemsstater, hvor disse erhverv er reguleret, når denne virksomhed er blevet udøvet i en anden medlemsstat i et rimeligt langt tidsrum, der ikke ligger for langt tilbage, idet der for disse former for virksomhed fortsat anvendes en ordning med automatisk anerkendelse på grundlag af erhvervserfaringen.

(12) Den frie bevægelighed og den gensidige anerkendelse af uddannelsesbeviser for læger, sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, farmaceuter og arkitekter bør være baseret på det grundlæggende princip om automatisk anerkendelse af uddannelsesbeviser, hvor minimumsuddannelseskravene er harmoniseret. Adgangen i medlemsstaterne til erhvervet som læge, sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæge, dyrlæge, jordemoder og farmaceut bør være betinget af, at den pågældende har et bestemt uddannelsesbevis, hvilket sikrer, at den pågældende har fulgt en uddannelse, som opfylder de fastsatte minimumskrav. Denne ordning bør suppleres af en række erhvervede rettigheder, som de uddannede erhvervsudøvere på visse betingelser nyder.

(13) Alment praktiserende lægers erhvervsmæssige virksomhed er underlagt en særlig ordning, der er forskellig fra den ordning, der gælder for læger, som har gennemført den medicinske grunduddannelse, og fra ordningen for speciallæger. Medlemsstaterne kan derfor ikke have et lægespeciale inden for en form for erhvervsmæssig virksomhed, som svarer til alment praktiserende lægers.

(14) Ud fra ønsket om at forenkle ordningen, bl.a. i lyset af udvidelsen, bør den automatiske anerkendelse kun omfatte de lægespecialer, som er fælles og obligatoriske for samtlige medlemsstater. De læge- og tandlægespecialer, der er fælles for et begrænset antal medlemsstater, bør indgå i den generelle ordning for anerkendelse, uden at erhvervede rettigheder derved berøres. I praksis bør virkningerne af denne ændring begrænses for migranten, idet der i sådanne situationer ikke bør anvendes udligningsforanstaltninger. Dette direktiv berører desuden ikke medlemsstaternes mulighed for indbyrdes at indføre en automatisk anerkendelse for visse læge- og tandlægespecialer, som de har fælles, efter deres egne regler.

(15) I samtlige medlemsstater bør tandlægeerhvervet findes som selvstændigt erhverv, der adskiller sig fra erhvervet som læge med eller uden odontostomatologi som speciale. Medlemsstaterne bør sikre, at uddannelsen til tandlæge giver den nødvendige kompetence inden for samtlige aktiviteter vedrørende forebyggelse, diagnosticering og behandling af misdannelser og sygdomme i tænderne, munden, kæberne og det omgivende væv. Tandlægeerhvervet skal udøves af indehavere af et uddannelsesbevis som tandlæge som omhandlet i dette direktiv.

(16) Det har ikke forekommet ønskeligt at fastlægge en ensartet uddannelse af jordemødre for samtlige medlemsstater. Medlemsstaterne bør derimod have så stor frihed som muligt ved tilrettelæggelsen af disses uddannelse.

(17) Af forenklingshensyn bør benævnelsen "farmaceut" anvendes for at afgrænse anvendelsesområdet for bestemmelserne om automatisk anerkendelse af uddannelsesbeviser, uden at dette berører særegenheder ved de nationale bestemmelser om denne virksomhed.

(18) Indehavere af uddannelsesbeviser som farmaceut er specialister på lægemiddelområdet og bør i princippet i alle medlemsstater have adgang til et minimum af virksomhed på dette område. At dette minimumsområde er fastsat i dette direktiv, bør ikke indebære nogen begrænsning af de former for virksomhed, som farmaceuter har adgang til i medlemsstaterne, bl.a. med hensyn til biomedicinske analyser, og bør ikke give disse erhvervsudøvere noget monopol, idet indførelsen af et eventuelt monopol fortsat henhører under medlemsstaterne enekompetence. Bestemmelserne i dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan stille supplerende uddannelseskrav for adgangen til virksomhed, som ikke er omfattet af det samordnede minimumsområde. En værtsmedlemsstat, som stiller sådanne krav, bør således kunne lade disse være gældende for statsborgere, som er indehavere af uddannelsesbeviser, som automatisk anerkendes i henhold til dette direktiv.

(19) Med dette direktiv tilsigtes der ikke en samordning af alle betingelser for adgang til og udøvelse af virksomhed på det farmaceutiske område, og den geografiske fordeling af apoteker og spørgsmål om medicinudleveringsmonopol henhører fortsat under medlemsstaternes kompetence. Dette direktiv ændrer ikke medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, som forbyder virksomheder at udøve visse former for farmaceutisk virksomhed, eller gør en sådan udøvelse betinget af, at en række betingelser er opfyldt.

(20) Bygningsværkers arkitektoniske udformning, deres kvalitet, deres harmoniske indføjning i omgivelserne og hensynet til det naturlige miljø og bymiljøet samt til den fælles og private kulturarv er af offentlig interesse. Den gensidige anerkendelse af uddannelsesbeviser bør derfor være baseret på kvalitative og kvantitative kriterier, som sikrer, at indehaverne af anerkendte uddannelsesbeviser er i stand til at forstå og omsætte enkeltpersoners, samfundsgruppers og institutioners behov inden for arealplanlægning, udformning, tilrettelæggelse og opførelse af bygningsværker, bevaring og udnyttelse af den bygningshistoriske arv og bevaring af den naturlige ligevægt.

(21) De nationale bestemmelser på arkitekturområdet og om adgang til erhvervsmæssig virksomhed som arkitekt har meget forskellig rækkevidde. I de fleste medlemsstater udøves virksomhed inden for arkitekturområdet de jure eller de facto af personer med titlen arkitekt, enten alene eller med tilføjelse af en anden titel, uden at disse personer derfor har eneret på udøvelse af disse former for virksomhed, medmindre andet er bestemt i lovgivningen. Disse former for virksomhed eller visse af dem kan ligeledes udøves af andre erhvervsudøvere, særlig ingeniører, der har fået en særlig uddannelse inden for byggeri eller bygningskunst. For at gøre dette direktiv så enkelt som muligt bør begrebet "arkitekt" anvendes for at afgrænse anvendelsesområdet for bestemmelserne om automatisk anerkendelse af uddannelsesbeviser, uden at dette berører særegenheder ved de nationale bestemmelser om denne virksomhed.

(22) For at gøre ordningen for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer effektiv bør der fastsættes ensartede formkrav og procedureregler for gennemførelsen samt en række bestemmelser for udøvelsen af erhvervet.

(23) Et samarbejde mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og Kommissionen vil lette gennemførelsen af dette direktiv og overholdelsen af de forpligtelser, som følger af det. Der bør derfor fastsættes bestemmelser for dette samarbejde.

(24) Administrationen af de forskellige anerkendelsesordninger, som er indført ved sektordirektiverne og den generelle ordning, har vist sig at være tung og kompleks. Administrationen og ajourføringen af dette direktiv for at tage højde for den videnskabelige og teknologiske udvikling bør derfor gøres enkel, særlig når minimumsuddannelseskravene samordnes med henblik på automatisk anerkendelse af uddannelsesbeviser. Der bør med henblik herpå nedsættes et enkelt udvalg for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer.

(25) Da de for gennemførelsen af nærværende direktiv nødvendige foranstaltninger er generelle foranstaltninger efter artikel 2 i Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen [45], bør de vedtages efter forskriftsproceduren i artikel 5 i nævnte afgørelse.

[45] EFT L 184 af 17.7.1999, s. 23.

(26) En periodisk rapport om gennemførelsen af dette direktiv udarbejdet af medlemsstaterne og indeholdende statistiske data vil give mulighed for at fastslå virkningen af ordningen for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer.

(27) Der bør indføres en passende procedure for indførelsen af midlertidige foranstaltninger, hvis anvendelsen af en bestemmelse i dette direktiv indebærer større vanskeligheder i en medlemsstat.

(28) Bestemmelserne i dette direktiv berører ikke medlemsstaternes kompetence med hensyn til indretning af deres nationale ordning for social sikring og fastsættelsen af de former for virksomhed, som skal udøves som led i denne ordning.

(29) I betragtning af den hurtige teknologiske og videnskabelige udvikling er livslang uddannelse af særlig betydning for en lang række erhverv. Det påhviler i den forbindelse medlemsstaterne af vedtage bestemmelser, i henhold til hvilke erhvervsudøverne gennem passende videreuddannelse holder sig orienteret om den tekniske og videnskabelige udvikling.

(30) I overensstemmelse med subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet, jf. traktatens artikel 5, kan målene for den foreslåede aktion, dvs. en rationalisering, forenkling og forbedring af bestemmelserne om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne, men bedre gennemføres på fællesskabsplan. Dette direktiv går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

(31) Dette direktiv berører ikke anvendelsen af traktatens artikel 39, stk. 4, og artikel 45 eller de nødvendige foranstaltninger, der iværksættes for at sikre et højt niveau for beskyttelse af forbrugernes sundhed -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

Afsnit I Almindelige bestemmelser

Artikel 1 Genstand

I dette direktiv opstilles de regler, hvorefter en medlemsstat, der på sit område kræver bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for optagelse eller udøvelse af et lovreguleret erhverv (herefter benævnt værtsmedlemsstaten) som en tilstrækkelig forudsætning for optagelse og udøvelse af dette erhverv, accepterer de erhvervsmæssige kvalifikationer, der er opnået i en eller flere andre medlemsstater (herefter benævnt hjemlandet), og som giver indehaveren af de pågældende kvalifikationer ret til dér at udøve det samme erhverv.

Artikel 2 Anvendelsesområde

1. Dette direktiv gælder for enhver EF-statsborger, der ønsker at udøve et lovreguleret erhverv som selvstændig eller arbejdstager i en anden medlemsstat end den, hvor han har opnået sine erhvervsmæssige kvalifikationer.

2. Enhver medlemsstat kan i henhold til sin egen lovgivning give personer, der er indehavere af uddannelsesbeviser, som ikke er erhvervet i en medlemsstat, tilladelse til at udøve lovreguleret erhvervsmæssig virksomhed på sit område. For de erhverv, der er omfattet af afsnit III, kapitel III, skal denne første anerkendelse ske under overholdelse af de i nævnte kapitel omhandlede mindstekrav til uddannelse.

Artikel 3 Definitioner

1. I dette direktiv forstås ved:

a) "lovreguleret erhverv": en eller flere former for erhvervsmæssig virksomhed under ét, når der enten direkte eller indirekte ifølge love eller administrative bestemmelser kræves bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for adgang hertil eller udøvelse eller en form for udøvelse heraf

b) "erhvervsmæssige kvalifikationer": kvalifikationer, som er attesteret ved et uddannelsesbevis, et kursusbevis som omhandlet i artikel 11, stk. 2, litra a), og/eller erhvervserfaring

c) "uddannelsesbevis": eksamensbeviser, certifikater og andre beviser for en erhvervskompetencegivende uddannelse, der overvejende har fundet sted i Fællesskabet, udstedt af en myndighed i en medlemsstat

2. Et erhverv udøvet af medlemmerne af en sammenslutning eller organisation, der er anført i bilag I, sidestilles med et lovreguleret erhverv.

Når en medlemsstat anerkender en sammenslutning eller en organisation som omhandlet i første afsnit, underretter den Kommissionen, der offentliggør en meddelelse herom i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

3. Ethvert uddannelsesbevis udstedt i et tredjeland sidestilles med et uddannelsesbevis, hvis indehaveren har en erhvervserfaring af tre års varighed attesteret af den medlemsstat, som har anerkendt det pågældende bevis i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2.

Artikel 4 Anerkendelsens virkninger

1. Værtsmedlemsstatens anerkendelse af de erhvervsmæssige kvalifikationer giver den begunstigede adgang til i denne medlemsstat at optage det erhverv, som han er kvalificeret til i hjemlandet, og til at udøve det med samme rettigheder som landets egne statsborgere.

2. Med henblik på dette direktiv er det erhverv, som ansøgeren ønsker at udøve i værtsmedlemsstaten, det samme som det, han er kvalificeret til i hjemlandet, hvis det omfatter tilsvarende former for virksomhed.

3. Hvis det erhverv, som ansøgeren er kvalificeret til i hjemlandet, udgør en selvstændig virksomhed inden for et erhverv, der i værtsmedlemsstaten omfatter et bredere spektrum af former for virksomhed, og hvis denne forskel ikke kan kompenseres ved en udligningsforanstaltning som omhandlet i artikel 14, giver anerkendelsen af ansøgerens kvalifikationer ham alene adgang til at udøve denne virksomhed i værtsmedlemsstaten.

Afsnit II Fri udveksling af tjenesteydelser

Artikel 5 Princippet om fri udveksling af tjenesteydelser

1. Med forbehold af artikel 6, stk. 2, må medlemsstaterne ikke af grunde vedrørende erhvervsmæssige kvalifikationer begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser i en anden medlemsstat:

a) hvis tjenesteyderen er lovligt etableret i en medlemsstat med henblik på at udøve den samme erhvervsmæssige virksomhed i dette land, og

b) hvis tjenesteyderen, i tilfælde hvor han begiver sig til et andet land, har udøvet denne virksomhed i mindst to år i etableringsmedlemsstaten, hvis erhvervet ikke er lovreguleret i etableringsmedlemsstaten.

2. I dette direktiv formodes det at udgøre en "udveksling af tjenesteydelser", i tilfælde hvor tjenesteyderen begiver sig til værtsmedlemsstatens område, når en erhvervsudøver, der er etableret i en medlemsstat, udøver en erhvervsmæssig virksomhed i ikke over seksten uger om året i en anden medlemsstat.

Uanset den i første afsnit omhandlede formodning kan der foretages en vurdering i konkrete tilfælde, bl.a. på baggrund af ydelsens varighed, hyppighed, periodicitet og kontinuitet.

3. Tjenesteydelsen udføres under den titel, der anvendes i den medlemsstat, hvor tjenesteyderen er lovligt etableret, når der i denne medlemsstat findes en lovreguleret titel for den pågældende erhvervsmæssige virksomhed.

Titlen angives på etableringsmedlemsstatens officielle sprog eller et af dennes officielle sprog, således at man undgår enhver forveksling med værtsmedlemsstatens titel.

Artikel 6 Fritagelser

I overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, fritager værtsmedlemsstaten de tjenesteydere, der er etableret i en anden medlemsstat, blandt andet for at opfylde følgende krav, der stilles til erhvervsudøvere, der er etableret på værtsmedlemsstatens område:

a) tilladelser fra, indskrivning eller optagelse i en faglig organisation eller et fagligt organ

b) optagelse i et offentligtretligt socialsikringsorgan for over for et forsikringsorgan at afregne til fordel for de socialforsikrede i forbindelse med den udøvede virksomhed.

Tjenesteyderen underretter dog forud eller i hastende tilfælde efterfølgende det i stk. 1, litra b), omhandlede organ om udførelsen af tjenesteydelserne.

Artikel 7 Forudgående oplysninger, når tjenesteyderen begiver sig til et andet land

Når tjenesteydelsen udføres af en tjensteyder, der begiver sig til et andet land, underretter denne forud det i artikel 53 omhandlede kontaktpunkt i etableringsmedlemsstaten herom. I hastende tilfælde underretter tjenesteyderen kontaktpunktet i denne medlemsstat snarest efter udførelsen af tjensteydelsen.

Artikel 8 Administrativt samarbejde

De kompetente myndigheder i værtsmedlemsstaten kan af de kompetente myndigheder i etableringsmedlemsstaten kræve et bevis for tjenesteyderens nationalitet og et bevis for, at han retmæssigt udøver de pågældende former for virksomhed i den pågældende medlemsstat. De kompetente myndigheder i etableringsmedlemsstaten meddeler disse oplysninger i overensstemmelse med artikel 52.

I de i artikel 5, stk. 1, litra b), omhandlede tilfælde kan de kompetente myndigheder i værtsmedlemsstaten af det i artikel 53 omhandlede kontaktpunkt i etableringsmedlemsstaten kræve et bevis for, at tjenesteyderen har udøvet den pågældende virksomhed i mindst to år i etableringsmedlemsstaten. Dette bevis kan fremlægges på enhver måde.

Artikel 9 Oplysning af tjenestemodtagerne

Medlemsstaterne sørger for, at tjenesteyderen, ud over andre oplysningskrav, som er fastlagt i fællesskabsretten, meddeler tjenestemodtageren følgende oplysninger:

a) hvis tjenesteyderen er optaget i et handelsregister eller et lignende offentligt register, det handelsregister, han er optaget i, og hans registreringsnummer eller tilsvarende identifikationsmidler, som findes i dette register

b) hvis virksomheden er omfattet af en godkendelsesordning i etableringsmedlemsstaten, navn og adresse på den kompetente tilsynsmyndighed

c) brancheforening eller lignende organ, som tjenesteyderen måtte være optaget i

d) titel og medlemsstat, i hvilken den er tildelt

e) en henvisning til de faglige regler, der gælder i etableringsmedlemsstaten, og oplysninger om, hvordan man får adgang til disse

f) hvis tjenesteyderen udøver en momspligtig virksomhed, det registreringsnummer, der er omhandlet i artikel 22, stk. 1, i Rådets direktiv 77/388/EØF [46].

[46] EFT L 145 af 13.6.1977, s. 1. Direktivet er senest ændret ved direktiv 1999/85/EF (EFT L 277 af 28.10.1999, s. 34).

Afsnit III Etableringsfrihed

Kapitel I Generel ordning for anerkendelse af uddannelsesbeviser

Artikel 10 Anvendelsesområde

Dette kapitel gælder for alle erhverv, som ikke er omfattet af kapitel II og III i dette afsnit, og for de tilfælde, hvor ansøgeren ikke opfylder de i disse kapitler fastsatte betingelser.

Artikel 11 Kvalifikationsniveauer

1. Med henblik på anvendelsen af artikel 13 fastlægges følgende fem faglige kvalifikationsniveauer:

a) niveau 1 "kursusbevis"

b) niveau 2 "certifikat"

c) niveau 3 "eksamensbevis for en kortvarig uddannelse"

d) niveau 4 "eksamensbevis for en uddannelse på mellemniveau"

e) niveau 5 "eksamensbevis for en videregående uddannelse"

2. Niveau 1 svarer til:

a) et kvalifikationsbevis udstedt af en kompetent myndighed i hjemlandet for en meget kortvarig uddannelse, en specifik eksamen uden forudgående uddannelse eller udøvelse af erhvervet i en medlemsstat på fuld tid i tre på hinanden følgende år eller på deltid i en periode af tilsvarende varighed i løbet af de forudgående ti år

b) en almen uddannelse på primært eller sekundært niveau, der attesterer, at indehaveren er i besiddelse af generelle kundskaber.

3. Niveau 2 svarer til en erhvervsrettet uddannelse på sekundært niveau eller en almen uddannelse på sekundært niveau suppleret med en erhvervsuddannelse.

4. Niveau 3 svarer til en postgymnasial uddannelse af mindst et års og under tre års varighed.

Med uddannelser på niveau 3 sidestilles:

a) uddannelser med særlig struktur, der har et tilsvarende fagligt niveau og sætter den pågældende i stand til at opnå en stilling med tilsvarende ansvar og opgaver. Som sådanne betragtes navnlig de uddannelser, der er anført i bilag II

b) lovregulerede uddannelser, der er specifikt rettet mod udøvelse af et bestemt erhverv, og som består af et uddannelsesforløb, om fornødent suppleret med en erhvervsuddannelse, en praktisk uddannelse eller erhvervspraktik, hvis struktur og niveau er fastlagt ved den pågældende medlemsstats love og administrative bestemmelser, eller som kontrolleres eller godkendes af den myndighed, der er udpeget med henblik herpå. Som sådanne betragtes navnlig de lovregulerede uddannelser, der er anført i bilag III.

5. Niveau 4 svarer til en videregående uddannelse af mindst tre års og under fire års varighed.

Med uddannelser på niveau 4 sidestilles lovregulerede uddannelser, der er direkte rettet mod udøvelse af et bestemt erhverv, og som består af et postgymnasialt uddannelsesforløb af tre års varighed eller et postgymnasialt uddannelsesforløb på deltid af tilsvarende varighed, gennemgået ved et universitet eller en uddannelsesinstitution med samme uddannelsesniveau, og eventuelt en erhvervsuddannelse, en praktisk uddannelse eller erhvervspraktik, der kræves ud over den postgymnasiale uddannelse.

Erhvervsuddannelsens, den praktiske uddannelses og erhvervspraktikkens struktur og niveau fastlægges ved den pågældende medlemsstats love og administrative bestemmelser eller kontrolleres eller godkendes af den myndighed, der er udpeget med henblik herpå.

6. Niveau 5 svarer til en videregående uddannelse af mindst fire års varighed.

Med uddannelser på niveau 5 sidestilles lovregulerede uddannelser, der er direkte rettet mod udøvelse af et bestemt erhverv, og som består af et postgymnasialt uddannelsesforløb af mindst fire års varighed eller et postgymnasialt uddannelsesforløb på deltid af tilsvarende varighed, gennemgået ved et universitet eller en uddannelsesinstitution med samme uddannelsesniveau, og eventuelt en erhvervsuddannelse, en praktisk uddannelse eller erhvervspraktik, der kræves ud over den postgymnasiale uddannelse.

Erhvervsuddannelsens, den praktiske uddannelses og erhvervspraktikkens struktur og niveau fastlægges ved den pågældende medlemsstats love og administrative bestemmelser eller kontrolleres eller godkendes af den myndighed, der er udpeget med henblik herpå.

Artikel 12 Sidestillede uddannelser

Med et bevis, der attesterer en uddannelse som omhandlet i artikel 11, også med hensyn til det pågældende niveau, sidestilles ethvert uddannelsesbevis eller samtlige sådanne uddannelsesbeviser under ét, som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, hvis der er tale om beviser for en uddannelse, der har fundet sted i Fællesskabet, og som i den pågældende medlemsstat anerkendes som værende på tilsvarende niveau, og hvis der i denne medlemsstat til disse beviser er knyttet de samme rettigheder vedrørende adgang til og udøvelse af et erhverv.

Med et sådant uddannelsesbevis sidestilles ligeledes, på samme betingelser som anført i stk. 1, enhver erhvervsmæssig kvalifikation, som uden at opfylde kravene i henhold til hjemlandets lovbestemmelser eller administrativt fastsatte bestemmelser om adgangen til at optage eller udøve et erhverv giver den pågældende erhvervede rettigheder i henhold til disse bestemmelser.

Artikel 13 Betingelser for anerkendelse

1. Når der i en værtsmedlemsstat kræves bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for at optage eller udøve et lovreguleret erhverv, giver denne medlemsstats kompetente myndighed ansøgeren adgang til at optage og udøve dette erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere, hvis han er i besiddelse af det kursus- eller uddannelsesbevis, som i en anden medlemsstat er foreskrevet som betingelse for adgang til på dens område at optage eller udøve det samme erhverv.

Kursus- eller uddannelsesbeviserne skal opfylde følgende betingelser:

a) de skal være erhvervet i en medlemsstat

b) de skal attestere, at den pågældende har erhvervsmæssige kvalifikationer, der mindst svarer til et niveau, der ligger umiddelbart under det, der kræves i værtsmedlemsstaten, som omhandlet i artikel 11.

2. Adgang til at optage eller udøve erhverv som omhandlet i stk. 1 skal også gives til en ansøger, som på fuldtidsbasis har udøvet det i nævnte stykke omhandlede erhverv i to år i løbet af de forudgående ti år i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret, og hvis han er i besiddelse af et eller flere kursus- eller uddannelsesbeviser.

Kursus- eller uddannelsesbeviserne skal opfylde følgende betingelser:

a) de skal være udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser

b) de skal attestere, at den pågældende er i besiddelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, der mindst svarer til et niveau, der ligger umiddelbart under det, der kræves i værtsmedlemsstaten, som omhandlet i artikel 11

c) de skal attestere, at indehaveren er forberedt til at udøve det pågældende erhverv.

Den i første afsnit omhandlede erhvervserfaring på to år kan dog ikke kræves, når det eller de uddannelsesbeviser, som ansøgeren er i besiddelse af, og som er omhandlet i nævnte afsnit, er udstedt som bevis for en lovreguleret uddannelse som omhandlet i artikel 11, stk. 4, litra b), stk. 5, andet afsnit, og stk. 6, andet afsnit.

Artikel 14 Udligningsforanstaltninger

1. Artikel 13 er ikke til hinder for, at værtsmedlemsstaten af ansøgeren kræver, at han gennemgår en prøvetid, der dog ikke må overstige tre år, eller går op til en egnethedsprøve i et af følgende tilfælde:

a) når varigheden af den uddannelse, som han i henhold til artikel 13, stk. 1 eller 2, dokumenterer at have gennemgået, er mindst et år kortere end den uddannelsestid, der kræves i værtsmedlemsstaten

b) når den uddannelse, han har fået, omfatter fag eller discipliner, der er væsentligt forskellige fra dem, der er omfattet af det uddannelsesbevis, som er foreskrevet i værtsmedlemsstaten

c) når det lovregulerede erhverv i værtsmedlemsstaten omfatter en eller flere former for lovreguleret erhvervsmæssig virksomhed, der ikke forekommer i det tilsvarende erhverv i ansøgerens hjemland, jf. artikel 4, stk. 2, og denne forskel er karakteriseret ved en særlig uddannelse, som kræves i værtsmedlemsstaten, og som omfatter fag eller discipliner, der er væsentligt forskellige fra dem, der er omfattet af det af ansøgeren fremlagte kursus- eller uddannelsesbevis.

2. Hvis værtsmedlemsstaten gør brug af den i stk. 1 fatsatte mulighed, skal det give ansøgeren ret til at vælge mellem prøvetid og egnethedsprøve.

Finder en medlemsstat, at det for så vidt angår et bestemt erhverv er nødvendigt at fravige reglen om, at ansøgeren har ret til at vælge mellem prøvetid og egnethedsprøve i henhold til første afsnit, underretter den forud herfor de øvrige medlemsstater og Kommissionen herom, idet den fremlægger passende begrundelse for fravigelsen.

Finder Kommissionen efter at have modtaget alle nødvendige oplysninger, at den i andet afsnit omhandlede fravigelse ikke er hensigtsmæssig, eller at den ikke er i overensstemmelse med fællesskabsretten, anmoder den inden tre måneder den pågældende medlemsstat om at undlade at træffe den påtænkte foranstaltning. Har Kommissionen ikke reageret inden udløbet af denne frist, kan fravigelsen anvendes.

3. Med henblik på anvendelsen af stk. 1, litra b) og c), forstås ved "fag eller discipliner, der er væsentligt forskellige", fag eller discipliner, som er væsentlige for udøvelsen af erhvervet, og med hensyn til hvilke den uddannelse, migranten har fået, udviser væsentlige forskelle i varighed og indhold i forhold til den uddannelse, der kræves i værtsmedlemsstaten.

4. Stk. 1 anvendes under overholdelse af proportionalitetsprincippet. Hvis værtsmedlemsstaten således agter at kræve af ansøgeren, at han gennemgår en prøvetid eller går op til en egnethedsprøve, skal den forud herfor kontrollere, om de kundskaber, ansøgeren har erhvervet i løbet af sin erhvervserfaring i en medlemsstat eller et tredjeland, helt eller delvist udligner den i stk. 3 omhandlede væsentlige forskel.

Artikel 15 Fritagelse for udligningsforanstaltninger på grundlag af fælles platforme

1. Faglige sammenslutninger kan meddele Kommissionen de fælles platforme, som de etablerer på europæisk plan. I denne artikel forstås ved fælles platform et sæt kriterier for erhvervsmæssige kvalifikationer, der attesterer et kompetenceniveau, som er tilstrækkeligt med henblik på udøvelse af et bestemt erhverv, og på grundlag af hvilke de pågældende sammenslutninger godskriver de i medlemsstaterne opnåede kvalifikationer.

Finder Kommissionen, at en bestemt platform kan lette den gensidige anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, giver den medlemsstaterne meddelelse om platformen og træffer afgørelse efter proceduren i artikrel 54, stk. 2.

2. Hvis en ansøgers kvalifikationer opfylder de kvalifikationskriterier, der er fastsat ved en afgørelse som omhandlet i stk. 1, afstår værtsmedlemsstaten fra at anvende artikel 14.

3. Finder en medlemsstat, at en fælles platform ikke længere giver tilstrækkelige garantier for erhvervsmæssige kvalifikationer, meddeler den dette til Kommissionen, som i givet fald træffer afgørelse efter proceduren i artikel 54, stk. 2.

Kapitel II Anerkendelse af erhvervserfaring

Artikel 16 Krav vedrørende erhvervserfaring

Hvis adgang til eller udøvelse af en af de i bilag IV anførte former for virksomhed i en medlemsstat er afhængig af besiddelse af almene, forretningsmæssige eller faglige kundskaber og færdigheder, anerkender medlemsstaten som tilstrækkeligt bevis for disse kundskaber og færdigheder den forudgående udøvelse af den pågældende virksomhed i en anden medlemsstat. Udøvelsen skal have fundet sted i overensstemmelse med artikel 17 og 18.

Artikel 17 Virksomhed opført i liste I i bilag IV

1. For de i liste I i bilag IV opførte former for virksomhed skal den forudgående udøvelse af den pågældende virksomhed have fundet sted:

a) enten i fem på hinanden følgende år som selvstændig eller som virksomhedsleder

b) eller i tre på hinanden følgende år som selvstændig eller som virksomhedsleder, hvis den begunstigede godtgør at have gennemgået en forudgående uddannelse på mindst tre år på det pågældende erhvervsområde, afsluttet med et statsanerkendt eksamensbevis eller bedømt af et kompetent fagligt organ som værende fyldestgørende

c) eller i fire på hinanden følgende år som selvstændig eller som virksomhedsleder, hvis den begunstigede godtgør at have gennemgået en forudgående erhvervsuddannelse på det pågældende erhvervsområde på mindst to år, afsluttet med et statsanerkendt eksamensbevis eller bedømt af et kompetent fagligt organ som værende fyldestgørende

d) eller i tre på hinanden følgende år som selvstændig eller som virksomhedsleder, hvis den begunstigede godtgør at have udøvet den pågældende erhvervsvirksomhed i mindst fem år som arbejdstager

e) eller i fem på hinanden følgende år som arbejdstager, hvis den begunstigede godtgør at have gennemgået en forudgående erhvervsuddannelse på mindst tre år på det pågældende erhvervsområde, afsluttet med et statsanerkendt eksamensbevis eller bedømt af et kompetent fagligt organ som værende fyldestgørende

f) eller i seks på hinanden følgende år som arbejdstager, hvis den begunstigede godtgør at have gennemgået en forudgående erhvervsuddannelse på mindst to år på det pågældende erhvervsområde, afsluttet med et statsanerkendt eksamensbevis eller bedømt af et kompetent fagligt organ som værende fyldestgørende.

2. I de i litra a) og d) omhandlede tilfælde må udøvelsen af denne virksomhed ikke være ophørt mere end ti år forud for den dato, hvor den fuldt dokumenterede ansøgning fremlægges for den i artikel 52 omhandlede kompetente myndighed.

Artikel 18 Virksomhed opført i liste II i bilag IV

1. For de i liste II i bilag IV opførte former for virksomhed skal den forudgående udøvelse af den pågældende virksomhed have fundet sted:

a) enten i tre på hinanden følgende år som selvstændig eller som virksomhedsleder

b) eller i to på hinanden følgende år som selvstændig eller som virksomhedsleder, hvis den begunstigede godtgør at have gennemgået en forudgående erhvervsuddannelse på det pågældende erhvervsområde, afsluttet med et statsanerkendt eksamensbevis eller bedømt af et kompetent fagligt organ som værende fyldestgørende

c) eller i to på hinanden følgende år som selvstændig eller som virksomhedsleder, hvis den begunstigede godtgør at have udøvet den pågældende erhvervsvirksomhed i mindst tre år som arbejdstager

d) eller i tre på hinanden følgende år som arbejdstager, hvis den begunstigede godtgør at have gennemgået en forudgående erhvervsuddannelse på det pågældende erhvervsområde, afsluttet med et statsanerkendt eksamensbevis eller bedømt af et kompetent fagligt organ som værende fyldestgørende.

2. I de i litra a) og c) omhandlede tilfælde må udøvelsen af denne virksomhed ikke være ophørt mere end ti år forud for den dato, hvor den fuldt dokumenterede ansøgning fremlægges for den i artikel 52 omhandlede kompetente myndighed.

Artikel 19 Ændring af listen over former for virksomhed i bilag IV

De i bilag IV indeholdte lister over former for virksomhed, som i medfør af artikel 16 er omfattet af anerkendelse af erhvervserfaring, kan ændres efter proceduren i artikel 54, stk. 2.

Kapitel III Anerkendelse på grundlag af koordinering af mindstekrav til uddannelse

Afdeling I Almindelige bestemmelser

Artikel 20 Princippet om automatisk anerkendelse

1. Medlemsstaterne anerkender de uddannelsesbeviser for læger, der giver adgang til erhvervsmæssig virksomhed som læge på grunduddannelsesniveau og speciallæge, for sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje og for tandlæger, dyrlæger, farmaceuter og arkitekter, jf. henholdsvis bilag V, punkt 5.1.2, 5.1.3, 5.2.3, 5.3.3, 5.4.3, 5.6.4 og 5.7.2, som er i overensstemmelse med de mindstekrav til uddannelse, der er omhandlet i henholdsvis artikel 22, 23, 29, 32, 35, 40 og 42, ved at give dem samme retsvirkning på deres område som de uddannelsesbeviser, de selv udsteder, for så vidt angår adgang til og udøvelse af disse former for erhvervsmæssig virksomhed.

Uddannelsesbeviserne skal være udstedt af medlemsstaternes kompetente myndigheder og i givet fald være ledsaget af det tilhørende certifikat, jf. henholdsvis bilag V, punkt 5.1.2, 5.1.3, 5.2.3, 5.3.3, 5.4.3, 5.6.4 og 5.7.2.

Bestemmelserne i første og andet afsnit berører ikke de i artikel 21, 25, 31, 34 og 45 omhandlede erhvervede rettigheder.

2. Medlemsstaterne anerkender med henblik på udøvelse af virksomhed som alment praktiserende læge inden for rammerne af deres sociale sikringsordninger de i bilag V, punkt 5.1.5, anførte uddannelsesbeviser, der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af de øvrige medlemsstater i overensstemmelse med mindstekravene til uddannelse i artikel 26.

Bestemmelserne i første afsnit berører ikke de i artikel 28 omhandlede erhvervede rettigheder.

3. Medlemsstaterne anerkender de i bilag V, punkt 5.5.4, anførte uddannelsesbeviser for jordemødre, der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af de øvrige medlemsstater, som er i overensstemmelse med de i artikel 36 omhandlede mindstekrav til uddannelse, og som opfylder retningslinjerne i artikel 37, ved at give dem samme retsvirkning på deres område som de uddannelsesbeviser, de selv udsteder, for så vidt angår adgang til og udøvelse af denne form for erhvervsmæssig virksomhed. Denne bestemmelse berører ikke de i artikel 21 og 39 omhandlede erhvervede rettigheder.

4. De i bilag V, punkt 5.7.2, anførte uddannelsesbeviser for arkitekter, der anerkendes automatisk i henhold til stk. 1, vedrører en uddannelse, der er påbegyndt tidligst i løbet af det i nævnte bilag anførte akademiske referenceår.

5. Medlemsstaterne gør adgangen til at optage og udøve erhvervsmæssig virksomhed som læge, sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæge, dyrlæge, jordemoder og farmaceut betinget af besiddelse af et uddannelsesbevis, jf. henholdsvis bilag V, punkt 5.1.2, 5.1.3, 5.1.5, 5.2.3, 5.3.3, 5.4.3, 5.5.4 og 5.6.4, der yder garanti for, at den pågældende gennem hele sin uddannelse har erhvervet de kundskaber og færdigheder, der er omhandlet i henholdsvis bilag V, punkt 5.1.1, 5.2.1, 5.3.1, 5.4.1, 5.5.1 og 5.6.1.

De kundskaber og færdigheder, der er omhandlet i bilag V, punkt 5.1.1, 5.2.1, 5.3.1, 5.4.1, 5.5.1 og 5.6.1, kan ændres efter proceduren i artikel 54, stk. 2, med henblik på tilpasning til de videnskabelige og tekniske fremskridt.

Denne ajourføring må ikke for nogen medlemsstat medføre en ændring af bestående lovgivningsmæssige principper for erhvervsreguleringen, der vedrører uddannelse og adgangsbetingelser for fysiske personer.

6. Medlemsstaterne underretter Kommissionen om de love og administrative bestemmelser, de vedtager om udstedelse af uddannelsesbeviser på det område, der er omfattet af dette kapitel.

Kommissionen offentliggør en meddelelse herom i De Europæiske Fællesskabers Tidende, hvori den angiver de benævnelser, medlemsstaterne har vedtaget for uddannelsesbeviserne, og, hvis det er relevant, det organ, der udsteder uddannelsesbeviset, det certifikat, der ledsager beviset, og den tilsvarende titel, jf. henholdsvis bilag V, punkt 5.1.2, 5.1.3, 5.1.5, 5.2.3, 5.3.3, 5.4.3, 5.5.4, 5.6.4 og 5.7.2.

Artikel 21 Erhvervede rettigheder

1. Når de uddannelsesbeviser for læger, der giver adgang til virksomhed som læge på grunduddannelsesniveau og speciallæge, for sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje og for tandlæger, dyrlæger, jordemødre og farmaceuter, og som medlemsstaternes statsborgere er i besiddelse af, ikke opfylder alle de uddannelseskrav, der er omhandlet i artikel 22, 23, 29, 32, 35, 36 og 40, anerkender enhver medlemsstat - med forbehold af særlige erhvervede rettigheder for disse erhverv - som tilstrækkeligt bevis de uddannelsesbeviser, der er udstedt af disse medlemsstater, når de vedrører en uddannelse, der er påbegyndt inden de referencedatoer, der er anført i bilag V, punkt 5.1.2, 5.1.3, 5.2.3, 5.3.3, 5.4.3, 5.5.4 og 5.6.4, hvis de er ledsaget af en attestation, der bekræfter, at indehaverne i løbet af de fem år, der går forud for attestationens udstedelse, faktisk og retmæssigt har udøvet de pågældende former for virksomhed i mindst tre på hinanden følgende år.

2. De samme bestemmelser gælder for uddannelsesbeviser for læger, der giver adgang til erhvervsmæssig virksomhed som læge på grunduddannelsesniveau og speciallæge, for sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje og for tandlæger, dyrlæger, jordemødre og farmaceuter, og som er erhvervet på den tidligere Tyske Demokratiske Republiks område, selv om de ikke opfylder alle de mindstekrav til uddannelse, der er omhandlet i artikel 22, 23, 29, 32, 35, 36 og 40, når de vedrører en uddannelse, der er påbegyndt inden:

a) den 3. oktober 1989 for så vidt angår læger på grunduddannelsesniveau, sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre og farmaceuter og

b) den 3. april 1992 for speciallægers vedkommende.

De i første afsnit omhandlede uddannelsesbeviser giver ret til udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed på hele Tysklands område på samme vilkår som de uddannelsesbeviser, der udstedes af de kompetente tyske myndigheder, jf. bilag V, punkt 5.1.2, 5.1.3, 5.2.3, 5.3.3, 5.4.3, 5.5.4 og 5.6.4.

3. Medlemsstaterne anerkender som tilstrækkeligt bevis for de af medlemsstaternes statsborgere, hvis uddannelsesbeviser for læger, sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre og farmaceuter ikke svarer til de benævnelser, der er angivet for den pågældende medlemsstat i bilag V, punkt 5.1.2, 5.1.3, 5.1.4, 5.1.5, 5.2.3, 5.3.3, 5.4.3, 5.5.4 og 5.6.4, de uddannelsesbeviser, der er udstedt af disse medlemsstater, og som er ledsaget af et certifikat udstedt af de kompetente myndigheder eller organer.

Det i første afsnit omhandlede certifikat attesterer, at de pågældende uddannelsesbeviser er udstedt som bevis for en uddannelse, der er i overensstemmelse med henholdsvis artikel 22, 23, 26, 29, 32, 35, 36 og 40, og at den medlemsstat, der har udstedt dem, sidestiller dem med dem, der er anført i bilag V, punkt 5.1.2, 5.1.3, 5.1.4, 5.1.5, 5.2.3, 5.3.3, 5.4.3, 5.5.4 og 5.6.4.

Afdeling 2 Læge

Artikel 22 Den medicinske grunduddannelse

1. Adgang til den medicinske grunduddannelse forudsætter, at den studerende er i besiddelse af et eksamensbevis eller certifikat, som giver ham adgang til det pågældende studium ved et universitet eller en højere læreanstalt på et tilsvarende anerkendt niveau i en medlemsstat.

2. Den lægevidenskabelige grunduddannelse omfatter mindst seks års studier eller 5 500 timers teoretisk og praktisk undervisning ved et universitet eller under tilsyn af et universitet.

For personer, som påbegyndte deres studier inden den 1. januar 1972, kan den i første afsnit omhandlede uddannelse omfatte en praktisk heltidsuddannelse på universitetsniveau af seks måneders varighed under tilsyn af de kompetente myndigheder.

3. Efter- og videreuddannelse sikrer efter hver enkelt medlemsstats egne retningslinjer, at personer, der har afsluttet deres studium, er i stand til at følge lægevidenskabens fremskridt.

Artikel 23 Speciallægeuddannelsen

1. Adgang til speciallægeuddannelsen forudsætter gennemførelse og godkendelse af seks års studier inden for det i artikel 22 omhandlede uddannelsesforløb, som har ført til erhvervelse af relevante grundlæggende medicinske kundskaber.

2. Speciallægeuddannelsen omfatter teoretisk og praktisk undervisning, der finder sted på et universitet, på et universitetssygehus eller efter omstændighederne i en anden institution inden for sundhedsområdet, der er godkendt til dette formål af de kompetente myndigheder eller organer.

Medlemsstaterne drager omsorg for, at varigheden af de i bilag V, punkt 5.1.4, anførte speciallægeuddannelser ikke er mindre end den i samme punkt anførte varighed. Uddannelsen finder sted under tilsyn af de kompetente myndigheder eller organer. Den omfatter speciallægekandidatens personlige deltagelse i de pågældende afdelingers virksomhed og ansvar.

3. Uddannelsen gennemføres på heltidsbasis under arbejde i bestemte stillinger, der er anerkendt af de kompetente myndigheder. Den indebærer, at den pågældende læge deltager i samtlige lægelige aktiviteter, herunder vagter, i den afdeling, hvor uddannelsen foregår, således at han igennem hele arbejdsugen året igennem anvender hele sin arbejdsindsats på denne praktiske og teoretiske uddannelse på de af de kompetente myndigheder fastsatte betingelser. Stillingen aflønnes derfor med et passende beløb.

Uddannelsen kan afbrydes af grunde som militærtjeneste, videnskabelige opgaver, graviditet og sygdom. Uddannelsens samlede varighed kan ikke nedsættes på grund af sådanne afbrydelser.

4. Medlemsstaterne kan undtagelsesvist give tilladelse til speciallægeuddannelse på deltidsbasis på de af de kompetente nationale myndigheder godkendte betingelser, hvis en heltidsuddannelse som følge af dokumenterede personlige forhold ikke vil være gennemførlig. De kompetente myndigheder sørger for, at speciallægeuddannelsen på deltidsbasis svarer til heltidsuddannelsen, både hvad angår den samlede varighed og kvaliteten. Dette niveau må ikke sænkes, hverken fordi der er tale om en deltidsuddannelse, eller fordi der udøves lønnet privat erhvervsvirksomhed.

Kravene til speciallægeuddannelsen på deltidsbasis er de samme som ved heltidsuddannelsen, og den eneste forskel mellem de to former for uddannelse er, at det ved deltidsuddannelsen er muligt at begrænse deltagelsen i de lægelige aktiviteter, således at varigheden svarer til mindst halvdelen af den, der er fastsat for heltidsuddannelsen.

Læger under specialuddannelse på deltidsbasis aflønnes derfor med et passende beløb.

5. Medlemsstaterne gør udstedelsen af et uddannelsesbevis for speciallæger betinget af besiddelse af et af de beviser for medicinsk grunduddannelse, der er anført i bilag V, punkt 5.1.2.

6. De i bilag V, punkt 5.1.4, anførte mindstekrav til uddannelsens varighed kan ændres efter proceduren i artikel 54, stk. 2.

Artikel 24 Benævnelser for speciallægeuddannelser

De i artikel 20 omhandlede uddannelsesbeviser for speciallæger er sådanne, som er udstedt af de i bilag V, punkt 5.1.3, anførte kompetente myndigheder eller organer, og som for den pågældende speciallægeuddannelses vedkommende svarer til de benævnelser, der anvendes i de enkelte medlemsstater, og som er anført i bilag V, punkt 5.1.4.

Nye lægespecialer, som er fælles for alle medlemsstater, kan tilføjes til bilag V, punkt 5.1.4, efter proceduren i artikel 54, stk. 2.

Artikel 25 Speciallægers særlige erhvervede rettigheder

1. Enhver værtsmedlemsstat kan for speciallæger, hvis speciallægeuddannelse på deltidsbasis er omfattet af love eller administrative bestemmelser, der fandtes den 20. juni 1975, og som påbegyndte deres speciallægeuddannelse senest den 31. december 1983, kræve, at deres uddannelsesbeviser skal være ledsaget af en attestation, der bekræfter, at de i løbet af de fem år, der går forud for attestationens udstedelse, faktisk og retmæssigt har udøvet de pågældende former for virksomhed i mindst tre på hinanden følgende år.

2. Medlemsstaterne anerkender de uddannelsesbeviser for speciallæger, der er udstedt i Spanien til læger, der har afsluttet en speciallægeuddannelse inden den 1. januar 1995, selv om de ikke opfylder de i artikel 23 omhandlede mindstekrav til uddannelse, hvis disse beviser er ledsaget af et certifikat udstedt af de kompetente spanske myndigheder, der bekræfter, at de pågældende personer har bestået den særlige prøve i erhvervsmæssig kompetence, der er afholdt i forbindelse med de i kongeligt dekret 1497/99 fastsatte ekstraordinære reguleringsforanstaltninger med det formål at påvise, at disse personer har det samme kundskabs- og kompetenceniveau som de læger, der er i besiddelse af et af de uddannelsesbeviser for speciallæger, der er anført i bilag V, punkt 5.1.3 og 5.1.4 for Spanien.

3. De medlemsstater, i hvilke der findes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser på dette område, anerkender de uddannelsesbeviser for speciallæger, der er udstedt af de øvrige medlemsstater, og som for den pågældende speciallægeuddannelses vedkommende svarer til de i bilag VI, punkt 6.1, anførte benævnelser, når de vedrører en uddannelse, der er påbegyndt inden den i bilag V, punkt 5.1.3, anførte referencedato, hvis de er ledsaget af en attestation, der bekræfter, at indehaverne i løbet af de fem år, der går forud for attestationens udstedelse, faktisk og retmæssigt har udøvet de pågældende former for virksomhed i mindst tre på hinanden følgende år.

De samme bestemmelser gælder for uddannelsesbeviser for speciallæger, der er erhvervet på den tidligere Tyske Demokratiske Republiks område, når de vedrører en uddannelse, der er påbegyndt inden den 3. april 1992, og giver ret til udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed på hele Tysklands område på samme vilkår som de uddannelsesbeviser, der udstedes af de kompetente tyske myndigheder, jf. bilag VI, punkt 6.1.

4. De medlemsstater, i hvilke der findes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser på dette område, anerkender de uddannelsesbeviser for speciallæger, der for den pågældende speciallægeuddannelses vedkommende svarer til de i bilag VI, punkt 6.1, anførte benævnelser, er udstedt af de i dette bilag anførte medlemsstater og vedrører en uddannelse, der er påbegyndt efter den i bilag V, punkt 5.1.3, anførte referencedato og inden udløbet af den i artikel 58 fastsatte frist, ved at give dem samme retsvirkning på deres område som de uddannelsesbeviser, de selv udsteder, for så vidt angår adgang til og udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed som speciallæge.

5. De medlemsstater, der har ophævet de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om udstedelse af de i bilag VI, punkt 6.1, anførte uddannelsesbeviser for speciallæger, og som har truffet foranstaltninger vedrørende erhvervede rettigheder til fordel for deres egne statsborgere, indrømmer de øvrige medlemsstaters statsborgere ret til at nyde godt af disse foranstaltninger, hvis deres uddannelsesbeviser er udstedt inden det tidspunkt, hvor værtsmedlemsstaten ophørte med at udstede uddannelsesbeviser for det pågældende speciale.

Datoerne for ophævelse af disse bestemmelser fremgår af bilag VI, punkt 6.1.

Artikel 26 Uddannelsen til alment praktiserende læge

1. Adgang til uddannelsen til alment praktiserende læge forudsætter gennemførelse og godkendelse af seks års studier inden for det i artikel 22 omhandlede uddannelsesforløb.

2. Uddannelsen til alment praktiserende læge, der fører til erhvervelse af uddannelsesbeviser, som udstedes inden den 1. januar 2006, omfatter mindst to års studier på heltidsbasis. For uddannelsesbeviser, der udstedes efter denne dato, omfatter den mindst tre års studier på heltidsbasis.

Hvis det i artikel 22 omhandlede uddannelsesforløb omfatter en praktisk uddannelse, der finder sted på godkendte sygehuse, der råder over egnet udstyr og egnede afdelinger inden for almen medicin, eller hos en godkendt alment praktiserende læge eller i et godkendt lægecenter inden for den primære sundhedstjeneste, kan varigheden af denne praktiske uddannelse godskrives, dog højst med ét år, som en del af den varighed, der er fastsat i første afsnit for uddannelsesbeviser, som udstedes efter den 1. januar 2006.

Kun de medlemsstater, hvor varigheden af uddannelsen til alment praktiserende læge pr. 1. januar 2001 v