Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "De internationale kapitalmarkeder - tendenser, strukturer og institutionelle mekanismer"

(2003/C 61/18)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 30. maj 2001 i overensstemmelse med forretningsordenens art. 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om "De internationale kapitalmarkeder - tendenser, strukturer og institutionelle mekanismer".

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Mario Sepi til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 3. september 2002.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 393. plenarforsamling af 18.-19. september 2002, mødet den 18. september, følgende udtalelse med 58 stemmer for, ingen imod og 3 hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. Det internationale kapitalmarked, som er udbygget mere og mere i de sidste ti år, spiller en grundlæggende rolle i globaliseringsprocessen.

1.2. Kapitalmarkedets betydning skyldes, at det er den første erhvervssektor, som er næsten reelt globaliseret i den forstand, at der ikke findes grænser for, hvor transaktionerne kan foretages, da man kan handle på alle verdens finansmarkeder på de fem kontinenter, lige som der heller ikke er nogen tidsbegrænsninger, da transaktionerne kan foretages 24 timer i døgnet fra et hvilket som helst sted i verden.

1.2.1. Udvalget ønsker med denne udtalelse at gå ind i debatten om, hvordan det internationale kapitalmarked fungerer, og om europæiske og internationale forslag til reform. Udvalget mener, at debatten er taget til i betydning i kølvandet på de seneste begivenheder, som har været andet end rent økonomiske: spekulationsboblen begyndte at briste i USA i andet halvår 2000 og fik konsekvenser for den reale økonomi; terrorangrebene den 11. september 2001 og det nødvendige i at stoppe finansieringen af terrorgrupper og organiseret økonomisk kriminalitet, og endelig finanskrisen i Argentina.

1.2.2. Udvalget anser EU's bidrag til stabiliseringen og udviklingen i verden for at være af afgørende betydning. Det understreger derfor, hvor vigtigt det er for institutionerne i euroområdet - som af den fælles valuta beskyttes mod visse former for chok - at spille en aktiv rolle på den internationale skueplads ved at søge at finde frem til effektive, fælles metoder, som kan frembringe mere solide finansielle systemer.

1.3. Den nuværende situation, som er kendetegnet ved fornyet ustabilitet, er opstået i kraft af et samspil af to fænomener: 1) den næsten fuldstændige liberalisering af kapitalmarkederne, ledsaget af væksten i afledte finansielle instrumenter, og 2) udviklingen inden for telekommunikation, som er den anden fuldt ud integrerede sektor på verdensplan.

1.4. Denne udtalelse tager udgangspunkt i den overbevisning, at den acceleration, som disse to globaliserede sektorer har affødt, fremkalder dybe modsætninger i en verden, hvor bevidstheden om et skæbnefællesskab vokser i en række af civilsamfundets sektorer verden over.

1.4.1. Frie kapitalbevægelser er noget politisk uafvendeligt og rummer en del positive aspekter. I teorien skulle et frit investeringsmarked på verdensplan kunne optimere allokeringen af kapital og medføre en bedre balance i udviklingen på verdensplan.

1.4.2. Liberaliseringen vil sikkert også i vidt omfang dæmme op for systemiske kriser i lighed med dem, der har været tidligere, fordi viften af involverede aktører og ressourcer øges.

1.4.3. De nye finansielle ressourcer, som liberaliseringen genererer, kan få betydelige konsekvenser for produktionsvæksten, idet udviklingens geografiske rækkevidde udvides, og eftersom sparemidler strømmer til lande, som ikke selv formår at sikre en tilstrækkelig opsparing.

1.4.4. Udvalget mener ikke, at disse positive virkninger endnu fremtræder tydeligt. Især igennem de allerseneste år har globaliseringen, herunder specielt den finansielle globalisering, tværtimod været udsat for stærk kritik.

1.4.5. Kritikken beror ofte på, at der anlægges et ensidigt synspunkt og en overfladisk analyse af de vanskeligheder, som knytter sig til en mere velafbalanceret udvikling af den globale økonomi. De store modsætninger inden for politiske systemer, som i de fattigste lande har været en medvirkende årsag til den manglende udvikling, overses hyppigt. Disse lande er ofte præget af korruption, fejlinvesteringer og fejlagtige skattepolitikker.

1.4.6. Kritikken er dog ikke helt ubegrundet: De nuværende kriser, som direkte eller indirekte påvirker millioner af EU-borgere - og som udgør en trussel mod selve det demokratiske grundlag, således som tilfældet har været i Argentina - kan kun delvis henføres til lokale politiske lakuner. Argentina stod for at skulle tilbagebetale 750 mio. US-dollars i 2001 og over 2 mia. US-dollars senest ved udgangen af januar 2002. Den heraf følgende kapitalflugt udløste en likviditetskrise i bankverdenen, med en række institutionelle og sociale følgevirkninger. Afskaffelsen af peso-dollar-pariteten fandt sted i et klima, der var præget af et socialt eksplosivt klima: 14 mio. ud af landets befolkning på 37 mio. lever under fattigdomsgrænsen. Den samfundsmæssige krise har også udløst en politisk og en institutionel krise.

1.5. Årsagen hertil er måske, at den finansielle globalisering hverken ledsages af en vækst i antallet af institutioner på verdensplan, en overordnet politik eller globale administrative organer. Da nationalstaterne blev dannet, fandt den institutionelle integrering sted før integreringen af markederne; i dag foregår processen i omvendt rækkefølge.

1.6. Ansporet af knivskarp konkurrence, vækst i långivningen og hurtige finansielle ændringer lægges der fra internationalt hold op til en "ny finansiel arkitektur", hvor der foreslås en reform af spillereglerne, begyndende med identificering af bedste praksis, som skal mindske ustabiliteten og dens følgevirkninger (spill-over) samt en reform af IMF's og Verdensbankens beføjelser.

1.7. Udvalget mener, at den "nye finansielle arkitektur" bør understøttes af ny viden om den ramme, som hidtil har dannet baggrund for kapitalmarkedernes liberalisering.

2. Debatten på EU-plan

2.1. Den 2. februar 2002 offentliggjorde Kommissionen en meddelelse(1) med en analyse af eksisterende dokumenter og undersøgelser på dette felt og med et dobbelt sigte, som tidligere foreslået af Rådet (økonomi- og finansministrene): At drøfte en reaktion på finansielle kriser og "finansiering (...) af udviklingen for at nedbringe den globale ulighed".

2.1.1. Kommissionens meddelelse indeholder ingen specifikke forslag, men gennemgår blot de eksisterende tanker om den nye finansielle arkitektur i verden og igangsætter derved en debat i EU og på verdensplan. Med denne udtalelse ønsker Udvalget at deltage i den debat, som Kommissionen har sat i gang.

2.1.2. Økonomi- og finansministrene vedtog Kommissionens meddelelse på rådsmødet den 5. marts 2002. Rådet fremførte bl.a., at "globalisering (...) er væsentlig for at fremme vækst og udvikling", men erklærede sig enig med Kommissionen i, at globaliseringens fordele "ikke er ligeligt fordelt".

2.1.3. Rådets erklæring sluttede med at opregne en række målsætninger, som bør indgå i debatten(2).

2.1.4. Europa-Parlamentets beslutning om det internationale monetære system(3) fastslår bl.a. "nødvendigheden af økonomisk stabilitet som et offentlig gode ... der er en realøkonomisk pris for økonomisk ustabilitet og efterfølgende kriser ... den betydelige rolle, som tekniske muligheder og innovation på det økonomiske område spiller ... gør det muligt at fordele og udveksle risici på markederne ... fører til, at de økonomiske transaktioner og risikoinvesteringer bliver langt mere komplekse" og "mener, at de igangværende reformer af de internationale finansinstitutioner bør tilsigte at øge deres effektivitet og gennemsigtigheden ... (og) ... udtaler sig positivt om integreret overvågning og tilsyn på internationalt niveau".

2.1.5. I en informationsrapport, som blev vedtaget i maj 2001(4), bemærkede Udvalget, at den totale liberalisering af kapitalbevægelserne har medført internationale finanskriser, som især har ramt u-landene. Disse kriser menes hovedsagelig at kunne henføres til kortsigtede spekulationer i kapitalbevægelser med udspring i i-landene, som nogle u-lande har udnyttet til at finansiere det offentlige underskud på en uortodoks og meget risikabel måde.

2.1.6. Udvalget mener, at det med en initiativudtalelse vil kunne sætte mere skub i bestræbelserne hen imod en ny arkitektur for valuta- og finansmarkedet, som mindsker virkningerne af de kriser, som ramte markedet i 1990'erne og forhindrer, at de gentager sig. Udvalget noterer sig derfor med interesse, at Kommissionen i februar 2002 udsendte en meddelelse, og det vender tilbage til nogle af punkterne heri nedenfor. I alle tilfælde er Udvalget enigt i, at de finansielle variabler i 1990'erne øvede afgørende indflydelse på dynamikken i realøkonomien.

3. Generelle bemærkninger

3.1. Konjunkturforløbet

3.1.1. Den nuværende konjunktur er præget af en udbredt tilbagegang i produktionen. Denne afmatning indtraf pludseligt i USA i 2. halvår 2000 efter et årti med uafbrudt økonomisk ekspansion, hvor den voksende finansielle deregulering blev ledsaget af et betydeligt udbud af billig risikovillig kapital. Dette skyldtes forventningerne om afkast over gennemsnittet, især i IKT-sektoren (informations- og kommunikationsteknologi). De seneste afsløringer om bedrageri blandt storvirksomheders topledere har også i høj grad været med til at underminere investorernes tillid.

3.1.2. Den økonomiske afmatning i USA bredte sig til andre dele af verden, hvor andre faktorer spillede ind: stigningen i oliepriserne mellem 1999 og 2000, de førende centralbankers brug af de korte rentesatser for at bremse inflationspres og fortsatte "strukturelle" vanskeligheder i Japan. Den samtidige effekt af disse faktorer har været et øget generelt fald i produktionen og den samlede efterspørgsel.

3.2. Konjunkturmæssige særtræk og etaper i den tredje globaliseringsbølge

3.2.1. Udvalget understreger, at liberaliseringen af de internationale kapitalbevægelser i høj grad har gjort det muligt at opveje de store forskelle i opsparingsevne i de forskellige nationale systemer, og at dette er en af liberaliseringens mest positive virkninger. Men, og især i kølvandet på den kraftige deregulering i det sidste tiår, har liberaliseringen øget risikoen for alvorlige udsving i de finansielle cykler med betydelige realøkonomiske følgevirkninger. De finansielle variabler spiller en stadig større rolle for skabelsen af makroøkonomiske resultater og udbredelsen af dem uden for deres eget område. Udvalget skal her minde om, at Den Internationale Betalingsbank (BIS) nu anslår, at kapitalstrømmene er 40 gange større end handelsstrømmene.

3.2.2. Denne afsmittende effekt har derfor ført til et sammenfald og en accentuering af den finansielle og den økonomiske cyklus. Hvor alvorlige de endelige resultater er, kan variere alt efter den økonomiske og finansielle størrelse af det land, hvor processen er sat i gang, og alt efter den strukturelle og styringsmæssige kapacitet i de forskellige dele af verden, hvortil den spredes. Det bliver også mere og mere klart, at de amerikanske variabler virker ind på økonomiske og finansielle tendenser i mange andre lande.

3.2.3. Udvalget er enigt i, at årsagerne til de sammenfaldende konjunkturforløb bl.a. er dem, Kommissionen peger på i sine seneste konjunkturanalyser. De stadig flere og kraftigere transmissionsmekanismer, der overfører eksterne chok, er her vigtige determinanter. Dette vedrører ikke blot tilbagegangen i samhandelen, der er skadelig for alle områder, som binder deres eget vækstpotentiale op på eksport; andre transmissionskanaler er vokset i betydning, herunder virksomhedssiden (gennem udsving, men i nedadgående retning, i de multinationale virksomheders overskud), og har øget diversificeringen i porteføljestyringen. Endelig må man ikke glemme sammenfaldet (eksempelvis mellem USA og Europa) i såvel husholdningernes som erhvervslivets forventninger.

3.2.4. Argentina er et eksempel på stor sårbarhed over for et volatilt finansielt system. De negative forventninger fik næring af landets usikre grundlæggende makroøkonomiske forhold (øget offentlig gæld, betalingsbalance osv.) og et stadigt mere ukontrollabelt valutakurssystem. Under den herved udløste cyklus har afmatningen i verdensøkonomien, den voksende risikoaversion hos private aktører (især efter terrorbegivenhederne den 11. september) og de resulterende ændringer i deres præferencer og beslutninger (med visse tegn på "flokadfærd") samt ændringerne i de internationale rentesatser osv. alt sammen øget presset på landets rente og valutakurs og vendt op og ned på årsag og virkning.

3.2.5. Knap så konjunkturbetinget er det, at globaliseringen ikke blot har udvidet kanalerne for transmission af eksterne chok, men også har kompliceret relationerne inden for de forskellige systemer mellem private operatører og offentlige myndigheder og mellem mikro- og makrofaktorer. Denne kompleksitet forstærkes af de mange forskellige interesser og interaktioner, som de private operatører - hver især med egne mål, egne kriterier for rationel adfærd og egne præferencer - tegner sig for.

3.3. Den nye begrebsmæssige arkitektur

3.3.1. Den reform, som har til formål at skabe en ny monetær og finansiel struktur er, som Kommissionen skriver, nødvendig, både for at forudse og styre finansielle kriser mere effektivt straks fra starten og for at sætte finansmarkedet i stand til at tackle de alvorlige udviklingsmæssige skævheder i verden. Der er her tale om et krav, som ikke blot appellerer til solidaritet, men som har direkte betydning for alle lande - i-lande, u-lande og de allerringest stillede lande. I praksis fjerner ovennævnte afsmittende og sammenfaldende fænomener ikke de "aggregerede risici" for kredit- og pengemarkedet: De er et tegn på, at også i-landene ikke bør koncentrere sig udelukkende om deres egne interne problemer.

3.3.2. Udvalget mener dog, at styringen af det finansielle marked gør det nødvendigt at operere med "udvidet rationalitet" på baggrund af de bredere målsætninger, som et mere velfungerende marked tager sigte på. Dette indebærer en konkretisering af den økonomiske analysemodel, så den også kommer til at omfatte den "den nye finansielle arkitektur". Formålet med denne nye arkitektur bør være at nå frem til et veldisciplineret marked, hvor de mekanismer, som skal sikre konkurrence, støttes af regulerings- og tilsynsinstrumenter. Hvis reformen skal være effektiv og fair, bør den indgå i en bredere og mere omfattende "begrebsmæssig arkitektur", som ikke blot tager højde for faktorer, der er specifikke for det finansielle marked, men også for forbindelserne mellem dette marked og andre af realøkonomiens områder.

3.3.3. For den generelle økonomiske ramme betyder "udvidet rationalitet", at der skal sættes fokus på faktorer på både efterspørgsels- og udbudssiden. Dette vil gøre det muligt at koble makrospørgsmål, som berører de offentlige myndigheder, og mikrospørgsmål sammen og at nedbryde den formalistiske skillelinje mellem mekanismer og økonomiske beslutninger på den ene side og sociale regler vedrørende det samfund, som de påvirker, på den anden.

3.3.4. På det makroøkonomiske plan er BNP-vækstraten ikke i sig selv en tilstrækkelig indikator til at bedømme systemets udvikling med. Den interne efterspørgsel, i alle dens forskellige afskygninger, spiller en nøglerolle for en stabil vækst og for vækstens nærmere fordeling. På et passende niveau bliver det lettere at foretage en afvejning mellem eksporterhvervenes konkurrenceevne og nødvendigheden af stabile valutakurser. I denne sammenhæng er der behov for en gennemgribende nytænkning omkring den dominerende beskatningspolitiske model, hvor man har foretrukket at operere med løsrevne skattelettelser for bestemte kategorier af operatører og beskatningsgrundlag. På denne måde opstår der ikke blot en modsætning til princippet om ligelighed, men den økonomiske vækst og sociale udvikling undermineres af, at der gives afkald på offentlige udgiftsforpligtelser.

3.3.5. De makroøkonomiske saneringsplaner må imødekomme de krav om en gradvis tilgang, som det økonomiske og sociale system som helhed stiller krav om. Det hurtige tempo, som i de nyindustrialiserede lande uvægerligt begrundes med ønsket om en hurtigere deltagelse på de finansielle kapitalmarkeder, har udløst negative kædereaktioner på disse markeder; dette har sat fokus på, hvor volatilt det finansielle system kan være i den etape, hvor et marked er ved at åbne sig, - dvs. på kort sigt - i modsætning til, når det har været åbent i nogen tid. Alt andet lige kan processen henimod åbning af kapitalmarkederne i sig selv afføde prisstigninger, hvis de nationale finansielle myndigheder ikke råder over de nødvendige reguleringsmuligheder.

3.3.6. Valget af valutakurssystem hænger nøje sammen med den gradvise indfaldsvinkel. Argentina valgte faste pariteter, fordi det blev anset for at være det mest velegnede valutakursregime. Det bør gøres klart, at man herved gjorde den nationale pengepolitik endogen ud fra ønsket om "automatisk deflation".

4. Særlige forslag og betragtninger

4.1. Udvalget anerkender betydningen af de procedurer, som det internationale samfund har planer om at indføre med det sigte at nå frem til en ny finansiel økonomi. Målet er dobbelt: at give udenlandske investorer et bedre kendskab til vilkårene på de markeder, som de ønsker at gå ind på; og at styrke disse markeder gennem lovgivningsmæssige, økonomiske og institutionelle reformer tillige med nye finansielle infrastrukturer.

4.2. Der er behov for kodekser, som skal sikre åbenhed i den makroøkonomiske politik, i principperne og i retningslinjerne for beskyttelse af kreditorer, internationale regnskabs- og revisionsstandarder, finanstilsyn, beskyttelse af markedernes integritet; de nyindustrialiserede lande og/eller udviklingslandene bør overholde disse regler i snævert samarbejde med de relevante internationale finansielle institutioner. Her tænkes i første række på Den Internationale Valutafond (IMF) og Verdensbanken (med 183 medlemslande), som agter at udbygge deres fælles rapporterings- og overvågningsindsats inden for rammerne af det nye program for vurdering af den finansielle sektor på verdensplan.

4.3. Udvalget understreger, at der tillige må sørges for maksimal åbenhed og information, når der er tale om internationale institutioner, så der er mulighed for sammenligning og debat. Målet er, at de demokratiske styreformer også skal gælde inden for globaliseringens institutioner. Der er tale om organismer, som når de en gang er blevet oprettet i medfør af et internationalt mandat, har særlige beføjelser og samtidig er uafhængige, også selvom de forvalter offentlige midler.

4.3.1. Udvalget understreger, at ovennævnte regler skal gøre det muligt for de involverede lande at opnå en velafbalanceret, intern udvikling. Reformprocessen er langstrakt, hvilket indebærer, at der må inddrages yderligere variabler, som traditionelt udelades i de hidtil benyttede modeller og procedurer i forholdet mellem debitor- og kreditorlande, så det sikres, at der opnås reelle økonomiske resultater med hensyn til at nedbringe den finansielle sårbarhed; herved nedbrydes skellet mellem de såkaldte markedskrav og civilsamfundets ønsker inden for de enkelte nationale samfund.

4.4. I den forbindelse anser Udvalget det ikke for tilstrækkeligt at fastslå, at de standarder, som forslås fra det internationale samfunds side, skal være genstand for frivillig vedtagelse i de enkelte lande, eller at fremføre, at det tilkommer disse at udforme indholdet af handlingsprogrammer og fristerne for disses gennemførelse. I forbindelse med långivning - som et umiddelbart eksempel kan tages IMF's "Contingent Credit Line" - skal der også tages hensyn til, om lånevilkårene er holdbare set ud fra hensynet til realøkonomien, de sociale forhold og den internationale modstandskraft. Dette kan berolige private kreditorer og forhindre, at likviditetskriser udvikler sig til deciderede solvenskriser. Hermed kan man med andre ord værne om det igangsatte projekts gennemførlighed og effektivitet.

4.5. Udvalget understreger endvidere, at der også tilkommer forholdet mellem de tre internationale hovedvalutaer - dollar, euro og yen - en vigtig rolle. Mindre udsving i deres valutakurser vil nedbringe risiciene og den usikkerhed, som påvirker internationale finanser. En bedre samordning mellem disse tre valutaområder skulle kunne styrke sammenhængen mellem valutakurser og de grundlæggende realøkonomiske forhold samt muliggøre større kontinuitet i den generelle økonomiske vækst.

4.6. Den finansielle økonomi skal afspejle ikke blot logikken bag det finansielle system, men også den monetære økonomi. Den traditionelle modsætning mellem disse, som er taget til som følge af den hurtige liberalisering på kapitalmarkedet, skal anskues ud fra en bredere styringsramme end den éndimensionale, som har været fremherskende hidtil. Kun inden for denne bredere ramme kan der lægges forslag frem om en eventuel styrkelse af IMF's rolle og om en udvidelse af fondens beføjelser til også at omfatte betalingsbalancens kapitalkonto, om systematisk inddragelse af den private sektor i tacklingen af finansielle kriser osv.

4.7. Blandt de forslag, som ligger til behandling, går et ud på at indføre en "Tobinskat", dvs. en skat på valutatransaktioner med det sigte at fjerne incitamentet til valutaspekulationer og beskytte kapitalstrømme i retning af produktive investeringer; der tales også om alternative løsninger, såsom en ordning med ikke-rentebærende indskud på opsigelse osv. Udvalget mener, at spørgsmålet om, hvorvidt "Tobinskatten" er rimelig og gennemførlig, skal anskues i tilknytning til det bredere spørgsmål om en international skattemæssig samordning, som kan forebygge illoyal konkurrence, og at det også bør omfatte problemet omkring skattelyer (tax havens) og "off-shore"-markeder (i begge tilfælde er der tale om både skatteunddragelse og fuld anonymitet) samt gøre det muligt at bekæmpe hvidvaskning af penge stammende fra økonomisk kriminalitet såvel som international finansiering af terrorvirksomhed. Udvalget bør arbejde videre med dette spørgsmål om beskatning af international kapital.

4.7.1. Hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme er nogle særdeles alvorlige områder, hvor der cirkulerer enorme pengebeløb (FN anslår, at kriminalitet hvert år indbringer hen ved 500 milliarder dollars). Begge områder ligger udenfor enkeltstaters kontrol; pengene stammer fra mange forskellige kilder (kun når der er tale om kriminalitet, er de oprindelige finansieringskilder altid ulovlige) og udnytter til fulde tværnationale muligheder, globalisering og den teknologiske udvikling.

5. EU's forslag

5.1. Der tilkommer Den Europæiske Union en klar rolle på alle disse områder. Udvalget henleder opmærksomheden på betydningen af følgende initiativer og udtrykker håb om, at fristerne vil blive overholdt.

5.1.1. EU udtrykte håb om nye demokratiske styreformer på Det Europæiske Råd i Laeken. Disse nødvendiggør et kollektivt syn på de hurtige ændringer, som verden er udsat for, kortlægning af prioriteter, sammenhæng mellem menneskelige og finansielle ressourcer og iagttagelse af den afgørende rolle, som civilsamfundet spiller for en velordnet finansiel liberalisering. Kommissionens forslag om styreformer(5) bør føre til lovgivning og til en solid, koordineret politisk indsats fra hele Den Europæiske Union.

5.1.2. I skattespørgsmålet indførte Det Europæiske Råd i Helsingfors (december 1999) og Det Europæiske Råd i Santa Maria da Feira (juni 2000) - i overensstemmelse med subsidiaritetskriteriet og princippet om et grænseoverskridende europæisk marked uden skranker - en pakke af initiativer, som medlemsstaterne kan gennemføre på frivilligt grundlag (adfærdskodeks for erhvervsbeskatning) tillige med en koordinering af beskatningen af indkomster fra opsparing med afsæt i europæiske direktiver om beskatning. De første resultater ventes, at vise sig i 2002. Vejen hen imod skatteharmonisering er først lige betrådt.

5.1.3. EU er ved at integrere sit eget finansielle marked i overensstemmelse med beslutningerne fra Det Europæiske Råd i Lissabon (marts 2000), idet fristen for gennemførelsen af handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser er sat til 2005, og EU arbejder på at gennemføre beslutningerne fra Det Europæiske Råd i Stockholm (marts 2001), hvor integreringen af værdipapirmarkederne er fastsat til 2003 i overensstemmelse med de synspunkter, som vismandsudvalget med Lamfalussy som formand har tilkendegivet. Udvalget har givet udtryk for tilfredshed med denne tilgang og med de etaper, som den er opdelt i, ved en tidligere lejlighed, og vender ikke tilbage hertil i den foreliggende udtalelse. Det ønsker dog at understrege, at det finansielle marked kun kan fungere som drivkraft bag vækst og som en stabilitetspol, hvis det lykkes at opnå en optimal balance mellem effektivitet og sikkerhed.

5.1.4. Mere specifikt ønsker Udvalget mht. handlingsplanens gennemførelse at fremhæve, at det er vigtigt at sætte nyt skub i direktivet om overtagelsestilbud, og at det er nødvendigt at gøre fremskridt mht. direktivet om supplerende pensionskasser.

5.1.5. Med hensyn til den nuværende økonomiske afmatning på verdensplan opfordrer Udvalget EU til at sætte skub i sin egen interne vækst og den interne EU-samhandel. Dette kan bl.a. opnås ved at igangsætte europæiske infrastrukturprojekter finansieret ved hjælp af ressourcer, som hentes på markedet og i banksystemet i forbindelse med nye offentlige investeringer.

5.1.6. Ved at sætte skub i det bidrag, som den interne efterspørgsel kan yde til BNP-vækst i EU, kan disse skridt være med til at dække behovet for strukturreformer. De bør ikke indgå i stabilitetspagtens beregningsmekanismer. Hvis de sættes i værk som led i et system omfattende et effektivt samarbejde om udvikling mellem medlemsstaterne, vil de sætte de enkelte lande i stand til at tage hensyn til deres partneres beslutninger og dermed begrænse omfanget af de nødvendige finansielle ressourcer, samtidig med at der opnås de samme økonomiske resultater, som hvis initiativerne var taget isoleret.

6. De internationale finansielle institutioner

6.1. Den Europæiske Centralbank

6.1.1. ECB har gentaget sin - hovedsagelig metodebaserede - indvending mod kortfristede diskretionære monetære politikker, da sådanne vil medføre endnu større volatilitet i konjunkturforløbene. Efter ECB's opfattelse modsvarer en mellemfristet politik - forudsat den baseres på klare målsætninger (prisstabilitet) og information - stort set de private aktørers forventninger, idet disse så i sidste instans vil foretage de nødvendige justeringer.

6.1.2. Af denne årsag opfatter ECB euro-valutakursen som en indikator, men ikke som et mål. ECB minder om, at i forhold til Bretton Woods-aftalerne har liberaliseringen af kapitalbevægelser og anvendelsen af markedskriterier gennem den sidste snes år fjernet ulemperne i forbindelse med allokeringen af finansielle ressourcer og opsparing. Den erkender dog, at denne udvikling har gjort det vanskeligere at bevare ordningerne med stabile valutakurser. I alle tilfælde ser det, set med ECB's øjne, ud til, at den bedste metode til at gennemføre nye styreformer er baseret på de grundlæggende principper om markedsdisciplin.

6.1.3. Samarbejdsaftaler mellem de vigtigste valutaområder er kun et middel, der gribes til under helt exceptionelle forhold, som f.eks. terrorangrebene den 11. september - således som det rent faktisk skete umiddelbart efter anslaget. Generelt set opfatter ECB aftaler som potentielle kriseudløsere, hvilket skyldes vanskelighederne ved at medtage alle forskellige variabler, når der udformes internationale regler.

6.1.4. Udvalget er fuldt klar over, at det vil være vanskeligt at indgå en valutakursaftale med de førende valutaer, men peger dog på de positive virkninger, som dette ville kunne få, idet markederne ville blive mindre volatile og mere forudsigelige. Det må tillige erkendes, at ECB spiller en rolle som repræsentant for sit monetære område i forholdet til de internationale institutioner.

6.2. Financial Action Task Force (FATF)

6.2.1. FATF mener, at fællesnævneren inden for enhver form for økonomisk kriminalitet er nødvendigheden af finansiering via effektive finansielle strukturer. De individuelle karakteristika påvirker imidlertid de kanaler, som pengene passerer igennem. Økonomisk kriminalitet omfatter procedurer, der sigter på at hvidvaske penge, som stammer fra ulovlig virksomhed (fra sort til hvid), at lede lovlige midler over i ulovlig virksomhed (således som tilfældet kan være ved finansiering af terrorisme), dvs. fra hvid til sort, eller ved at kanalisere ulovlige midler (fra smugleri, narkotikahandel, osv.) over i andre kriminelle aktiviteter (terrorisme), dvs. fra sort til kulsort.

6.2.2. Den trussel, som terrorisme udgør og som blev afsløret i september 2001, har foranlediget FAFT til at opstille nogle nye henstillinger, som kombineret med henstillingerne om hvidvaskning af penge skaber et grundlag for opdagelse, forebyggelse og bekæmpelse af terrorfinansiering og terrorvirksomhed. Udvalget støtter fuldt ud henstillingernes indhold og finder det nødvendigt, at samtlige lande ratificerer FN-konventionen fra 1999 om bekæmpelse af finansieringen af terrorisme, og at man implementerer de tilhørende resolutioner, herunder især Sikkerhedsrådets resolution 1373 (finansiering af terrorisme, terrorhandlinger og dannelse af terrorgrupper anses for at være forbrydelser. Alle lande bør foretage de nødvendige ændringer i deres egne love og regelsæt med henblik på ufortøvet at fastfryse og konfiskere pengemidler eller andre ressourcer samt forelægge rapporter for de relevante myndigheder i tilfælde, hvor der hersker mistanke om, at midler har forbindelse til terrorisme.)

6.2.3. Udvalget bemærker, at globaliseringen af de finansielle markeder, det stadigt større antal nye betalingsinstrumenter og finansielle derivater samt euroens indførelse gør det stadig sværere at kontrollere dette fænomen. Denne tingenes tilstand kræver ikke blot bilaterale og multilaterale aftaler mellem de forskellige nationale systemer, men reel accept af en international ramme for indsatsen, baseret på ensartede kriterier og procedurer.

6.2.4. Udvalgets bekymringer hænger tillige sammen med vanskelighederne ved konkret at gennemføre disse regler i en kontekst med stærkt forskellige institutioner og lovgivninger.

6.3. Den Internationale Valutafond (IMF)

6.3.1. Udvalget er enigt med IMF om gennemførelsen og styrkelsen af den adfærdskodeks om gennemsigtighed i valuta- og finanspolitikken, som blev lanceret i 1998. Det er rimeligt at anse frivillig accept (og gennemførelse) af kodeksen for at være et væsentligt skridt i forebyggelsen af kriser. I henhold til kodeksen skal der opereres med to kriterier ved udformningen af landenes valutapolitik og politik for de offentlige finanser:

a) de private aktører og offentligheden skal orienteres om de makroøkonomiske mål og politikinstrumenterne,

b) valutamyndighederne og de finansielle institutioner, som opererer med en høj grad af autonomi, skal påtage sig at overholde de vedtagne forpligtelser og regler og derved bekræfte, at de nærer tillid til den.

6.3.2. Udvalget er derfor i høj grad tilhænger af, at der sker en styrkelse af IMF's afdeling for de internationale kapitalmarkeder, og at der tilvejebringes større åbenhed om IMF's operationelle valg samt om debatterne om økonomisk politik og den beslutningstagning, som går forud for og som ledsager disse valg.

6.3.3. Dog mener Udvalget, at forbedringer i analysemetoden og udarbejdelsen af nye indikatorer foretaget af IMF selv bør indgå i en bredere tilgang. Således bør der i forbindelse med justering af økonomiske variabler findes løsninger med tilsvarende tidsplaner for implementering, som tager højde for realøkonomiens udviklingsbehov og for social bæredygtighed. Udvalget er overbevist om, at dette er den eneste måde, hvorpå man kan styrke de nødvendige stabilitetspolitikker - som hvert land bør føle sig forpligtet til at føre - samt gøre dem mere troværdige, hvad gennemførlighed og strukturel konsolidering angår. Efter Udvalgets mening kræves der tillige direkte, bred inddragelse af samtlige politiske grupperinger og af civilsamfundet, når der opstilles nationale planer for gældsnedbringelse og saneringstiltag.

6.3.4. I 2001 efterlyste IMF en ny mekanisme for omlægning af ekstern gæld. Det blev foreslået at indføre procedurer svarende til dem, der på nationalt plan gælder for konkurser. IMF drøftede også defineringen af sin egen rolle inden for denne nye ramme af bestemmelser om kollektiv indsats.

6.3.5. De alternativer, som i øjeblikket er til debat, omhandler følgende:

a) en obligatorisk ordning (statutory approach), som giver IMF yderligere beføjelser ved udformningen af gældsomlægningsmekanismer,

b) en obligatorisk ordning baseret på beslutninger truffet af et flertal af kreditorerne,

c) en aftalebaseret ordning baseret på markedsregler, inden for hvilken der på frivilligt grundlag kan medtages regler om kollektiv indsats.

IMF har endnu ikke afgjort, hvilke af disse alternativer der anses for at være bedst.

6.3.6. Udvalget noterer sig denne uvished og udsigten til, at det vil vare tre år, før den nye mekanisme indføres. Det ser med betænkelighed på den herskende situation i nogle lande med alvorlige vanskeligheder (f.eks. Argentina), som ikke formår at henvise til nye regler eller, i de aftaler, som er ved at blive indgået, at foregribe bestemmelser svarende til dem, der skal indgå i den løsning, som vedtages i sidste ende. Med hensyn til den standende debat mener Udvalget, at den tilgang, som består i valg, der fastlægges af et flertal af kreditorerne, gør det muligt at inddrage makroøkonomiske finansielle institutioner og private aktører på en afbalanceret måde og samtidig at modvirke den aggressive holdning fra de stærkeste kreditorers side.

6.3.7. Efter Udvalgets mening er forebyggelse og løsning af kriser i høj grad et spørgsmål om at formulere et forslag til udspil i forhold til de stærkt forgældede fattige lande. I de første måneder af 2002 blev otte af de 21 lande (ud af i alt 42), som var begyndt at drage fordel af gældsreduktionsbetalinger, udelukket af IMF, fordi de aftalte makroøkonomiske og reformrelaterede forpligtelser ikke blev overholdt. Udvalget fremhæver, at der ikke fra IMF's side kan foretages nogen evaluering af den manglende overholdelse, medmindre man samtidig ser på ikke blot de traditionelle strukturelle karakteristika, men tillige på den samlede økonomiske vækst, som er lavere end den, der (altid) forudsættes i programmerne om aftalt gældstilbagebetaling, samt på faldet i priserne på visse råvarer.

6.4. Verdensbanken

6.4.1. Det første emne, som blev drøftet med Verdensbanken, var gennemførligheden af det FN-program, som blev bekræftet af Monterrey-aftalen, der ud over at indeholde en beskrivelse af den indsats, som skal tages, har til formål at halvere antallet af fattige i tiden indtil 2015 (fra 29 til 14,5 % af verdens befolkning).

6.4.2. Udvalget påpeger:

a) at gennemførligheden af mange af de opstillede målsætninger (herunder de økonomiske politikker, som de involverede lande skal følge) står og falder med nogle abstrakte forudsætninger i udgangssituationen, såsom en grundlæggende BNP-vækstrate på internationalt plan på 3,6 % årligt i tiden indtil 2015;

b) at Verdensbanken i sine egne rapporter understreger, at den økonomiske tilbagegang og de skærpede uligheder i mange dele af verden står i vejen for de strukturreformer, som landene formodes at gennemføre;

c) at alle disse faktorer betyder, at Verdensbanken i lyset af de erfaringer, som den har indhøstet, benytter sin egen analytiske model og de dertil knyttede økonomiske og sociale statistiske indikatorer.

6.4.3. Det fremgik af debatten om det andet emne, at man bør se nærmere på, hvorledes fremtidige forpligtelser i praksis kan gennemføres. Monterrey-aftalen lægger op til et nyt partnerskab for bæredygtig udvikling mellem i- og u-lande med afsæt i fælles ansvar og fælles forpligtelser. Sigtet er at garantere gode styreformer og anvendelse af makroøkonomiske stabiliseringstiltag (tilsyn med den finansielle sektor, med de offentlige finanser og med valutakurssystemet) fra u-landenes side, bakket op af øget og mere effektiv bistand fra i-landene, som også skal overholde de beslutninger om samhandelsliberalisering, som blev truffet i Doha. Inden for denne ramme er det Verdensbankens opgave at bistå u-landene med at overvinde de eksisterende hindringer af strategisk, institutionel, infrastrukturmæssig art mv.

6.4.4. Udvalget anser en dynamisk, privat sektor, liberalisering af de finansielle markeder og et integreret handelssystem i u-landene for at være af grundlæggende betydning for deres økonomiske vækst. Dog er Udvalget overbevist om, at de seneste 30 års erfaringer klart viser, at hvis der tages sådanne skridt - uden at man er opmærksom på den brede vifte af specifikke lokale økonomiske og sociale forhold - vil det gribe ind i magtbalancen mellem de forskellige økonomiske aktører og - hvis der tillige er tale om strukturelle skævheder - bremse snarere end lette udviklingsprocessen, reformbestræbelserne og de samfundsmæssige fremskridt.

6.4.5. I lyset af de punkter, som blev bekræftet på Det Europæiske Råd i Sevilla den 21. og 22. juni 2002, opfordrer Udvalget Den Europæiske Union til at foreslå, at der vedtages nye kriterier i de relevante internationale fora med henblik på:

- at sætte mere skub i realøkonomiens udvikling;

- garantier for væsentlige tjenester og varer, som er nødvendige for denne udvikling;

- støtte til lokale økonomiske aktiviteter.

6.4.6. Der hersker i øjeblikket en meget uheldig diskrepans mellem principerklæringerne fra Verdensbankens ledere angående det nødvendige i at tage de hidtil vedtagne kriterier op til nyvurdering (f.eks. ukritisk støtte til privatisering) og den nuværende anvendelse af de selv samme principper i de enkelte programmer.

7. Konklusioner

7.1. Udvalget noterer sig den stigende betydning af det internationale kapitalmarked, som ikke længere er bundet af grænser hverken i tid eller sted.

7.1.1. Begivenheder på dette marked øver overordentlig stor indflydelse på de reale økonomiske størrelser: produktion, beskæftigelse samt privat og offentligt udbud og efterspørgsel. De følger, som opstår, når finansielle kriser overføres til realøkonomien, hænger sammen med, at de finansielle kriser bliver synkrone og breder sig på tværs af geografiske regioner, hvilket udløser og forstærker ikke blot den økonomiske, men også den sociale og institutionelle ustabilitet.

7.1.2. Af denne årsag er der kommet gang i en bred debat om de verdensomspændende finansmarkeders nye arkitektur som et middel til at skabe gode styreformer på et område, hvor reglerne enten er forældede eller er begrænset til geografiske områder, som ikke kan tackle globale fænomener.

7.1.3. Udvalget er overbevist om, at en ny finansiel struktur, som kan foregribe eller styre kriser, må baseres på helt nye begreber, på en ny begrebsramme, som tager højde for ikke blot finansielle, men også økonomiske og sociale forhold samt det institutionelle og demokratiske grundlag i de berørte lande.

7.1.4. Udvalget efterlyser styreformer på linje med, hvad Kommissionen beskriver i sin hvidbog(6), hvor inddragelse af civilsamfundet og reduktion af de globale økonomiske skævheder opstilles som målsætninger.

7.1.5. EU bør derfor spille en mere fremtrædende rolle i debatten og fremlægge denne nye vision i institutionelle fora, hvor det skal optræde som en enhed.

7.2. En reform af de internationale institutioner er i høj grad nødvendig. Udvalget bemærker, at medens Verdensbanken gradvist er ved at udvide sine analysemetoder ved at indføre nye elementer på linje med styreformerne i EU, hæger IMF fortsat om sine traditionelle kriterier. Det er i alle tilfælde vanskeligt at forestille sig, at disse organer vil iværksætte større ændringer alene på eget initiativ.

7.2.1. Men en reform kan kun gennemføres, hvis de internationale institutioners relative styrke ændres; dette forudsætter imidlertid, at der hersker en forståelse mellem de europæiske lande med hensyn til at ændre på den nuværende balance og tale med én stemme i forsøget på at løse de talrige politiske problemer, som dette vil indebære.

7.2.2. Afslutningsvis opfordrer Udvalget samtlige internationale organisationer (IMF, Verdensbanken, FATF, det globale forum om bekæmpelse af korruption osv.) til at gå ind i et tæt og effektivt samarbejde med hinanden indbyrdes og med nationale systemer. Den politiske vilje til at styrke kontrollen med off-shore-markederne og forbindelserne mellem off-shore- og on-shore-markeder er af afgørende betydning i denne sammenhæng.

Bruxelles, den 18. september 2002.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) KOM(2002) 81 endelig.

(2) ØKOFIN-Rådet af 5. marts 2002 (6591/02 (Presse 46) C/02/46).

(3) Europa-Parlamentets beslutning om det internationale monetære system - forbedringer med henblik på at undgå kriser fremover (2000/2017 (INI) - A5-0302/2001).

(4) CES 326/2001 fin.

(5) KOM(2001) 428 endelig.

(6) KOM(2001) 428 endelig.