1.Indledning og de vigtigste resultater

Politikker til fremme af vækst i produktiviteten og forbedret konkurrenceevne er en prioritet for medlemsstaterne, EU og navnlig euroområdet. De seneste mange årtier har væksten i produktiviteten været nedadgående, og den oplevede et yderligere dyk efter den økonomiske og finansielle krise. Derudover har forskellige tendenser i inden for konkurrenceevne og produktivitet i euroområdet forud for krisen bidraget til en akkumulering af makroøkonomiske ubalancer. Afhjælpningen heraf har vist sig at være en både langvarig og dyr proces. Den nationale produktivitet er en central drivkraft for velstand og øget indkomst, så disse tendenser påvirker i høj grad den økonomiske velfærd og indkomstforskellene samt Den Økonomiske og Monetære Unions gnidningsfrie funktionsmåde.

Der er sket fremskridt på området, men der skal stadig gøres meget for at styrke euroområdets økonomiske robusthed og Unionen, så den kan håndtere langsigtede udfordringer, herunder den aldrende befolkning, globaliseringen og de teknologiske forandringer. Der er brug for en politisk indsats i medlemsstaterne og på EU-plan som helhed. I den årlige vækstundersøgelse og henstillingerne om euroområdet anføres den forbedrede produktivitet som et fokusområde. Der er ydet mere støtte til strukturreformernes gennemførelse i løbet af Det europæiske semester. Unionen arbejder desuden på at sætte skub i investeringerne, forbedre de lovgivningsmæssige rammer og gennemføre det indre marked, det digitale indre marked, kapitalmarkedsunionen, bankunionen og energiunionen. De fremskridt, der er opnået med reformerne i medlemsstaterne, er dog uensartede og samlet set for langsomme.

Det er udfordrende at udforme og gennemføre produktivitetsforbedrende politikker, og det kræver et stærkt nationalt ejerskab. Disse politikker bør tage udgangspunkt i solid dokumentation og på omfattende vis tage højde for de komplekse drivkræfter til produktivitet, der til en vis grad er medlemsstatsspecifikke. Det er grunden til, at de fem formænds rapport om gennemførelse af Europas Økonomiske og Monetære Union indeholdt henstillinger til, at hver enkelt medlemsstat i euroområdet opretter en institution med ansvar for at spore den økonomiske konkurrenceevne og komme med politiske anbefalinger på området. Målet med disse institutioner er at fremme og støtte gennemførelsen af strukturreformer ved at skabe et solidt analytisk grundlag og tilvejebringe information til brug for offentlige debatter. Regeringerne i medlemsstaterne kan drage fordel af den dokumentation, de pågældende institutioner genererer, for at opnå den politiske og offentlige støtte til de nødvendige reformer.

Rådet vedtog på baggrund af et forslag fra Kommissionen i september 2016 en henstilling, der opfordrede medlemsstaterne i euroområdet til at nedsætte nationale produktivitetsråd inden marts 2018. Henstillingen retter sig til medlemsstaterne i euroområdet, men medlemsstaterne uden for euroområdet blev også opfordret til at identificere eller etablere lignende institutioner. Produktivitetsrådene skal være objektive, neutrale og uafhængige institutioner, hvad angår analyse og indhold, der kan anvendes i en undersøgelse af de produktivitetsmæssige udfordringer, samtidig med at de skal bidrage til evidensbaseret politikudformning. Den enkelte medlemsstat kan med udgangspunkt i fælles kendetegn og opgaver for disse råd beslutte, hvordan deres specifikke produktivitetsråd skal nedsættes.

I Rådets henstilling opfordres Kommissionen endvidere til at udarbejde en statusrapport vedrørende rådenes gennemførelse og egnethed inden den 20. marts 2019. Denne rapport opfylder dette mandat. Rapporten er baseret på besvarelserne af en rundspørge, som Kommissionens tjenestegrene i december 2018 sendte til de udpegede produktivitetsråd og medlemmer af Udvalget for Økonomisk Politik. Den giver et overblik over tendenserne i EU og euroområdet, hvad angår produktiviteten og konkurrenceevnen, den beskriver status for produktivitetsrådenes opbygning pr. ultimo 2018 og sammenfatter produktivitetsrådenes samarbejde samt Kommissionens rolle. Rapporten indeholder navnlig følgende konstateringer:

·Der er allerede nedsat nationale produktivitetsråd i de fleste medlemsstater i euroområdet, og antallet af råd stiger stødt. Ti medlemsstater i euroområdet har nedsat deres eget produktivitetsråd (Belgien, Cypern, Finland, Frankrig, Irland, Litauen, Luxembourg, Nederlandene, Portugal og Slovenien). De resterende medlemsstater i euroområdet har bekræftet, at de har planer om at nedsætte produktivitetsråd, og nogle af dem har allerede gjort betydelige fremskridt i denne henseende (Grækenland, Malta og Slovakiet). Derudover har tre medlemsstater uden for euroområdet identificeret eller etableret lignende institutioner (Danmark, Rumænien og Ungarn).

·Medlemsstaterne har valgt vidt forskellige konstruktioner, hvilket i høj grad afspejler de landespecifikke forhold. Udformningen af de udpegede produktivitetsråd opfylder i vid udstrækning kravene i Rådets henstilling. I flere tilfælde er nogle af kravene dog ikke udtrykkeligt indarbejdet i den nationale lovgivning. Dette gælder eksempelvis bestemmelserne til sikring af funktionel autonomi og passende adgang til oplysninger. Nogle af produktivitetsrådenes mandat er endvidere tidsbegrænset. Det er dog stadig uklart, hvorvidt disse faktorer har indflydelse på de pågældende produktivitetsråds resultater, da mange af rådene er forholdsvis nye, og det tager tid at skabe resultater.

·Det er positivt at se, at nogle af produktivitetsrådene bidrager aktivt til de nationale drøftelser vedrørende produktivitetsmæssige udfordringer. Typisk har de produktivitetsråd, der tager udgangspunkt i eksisterende institutioner, vist sig at være de mest succesfulde på området. Flere råd har allerede offentliggjort deres årsrapporter og deltaget aktivt i produktivitetsdebatten, herunder ved at afholde arrangementer, konferencer, workshopper og ved at offentliggøre rapporter.

·Kommissionen har etableret et netværk for produktivitetsråd, der skal lette udvekslingen af synspunkter, praksis og erfaringer samt øge deres inddragelse af´ euroområde- og EU-dimensionen. Kommissionen anser produktivitetsrådene som værende vigtige samarbejdspartnere og agenter for opbygningen af nationalt ejerskab af reformerne. Kommissionen vil regelmæssigt udveksle synspunkter med alle deltagende produktivitetsråd, bl.a. i forbindelse med det europæiske semesters undersøgelsesmissioner til medlemsstaterne.

2.Produktivitet og konkurrenceevne i EU og euroområdet

Væksten i arbejdsproduktiviteten i EU og andre fremskredne økonomier var nedadgående længe før krisen. De fleste af de fremskredne økonomier blev berørt heraf, og de seneste to årtier har der været en større forskel på produktiviteten i EU og USA(graf 1). På det seneste er udviklingen vendt, men både væksten i arbejdsproduktiviteten og den samlede faktorproduktivitet i EU og euroområdet ligger stadig under niveauet før krisen (graf 2). Derudover afspejler de seneste forbedringer ikke de betydelige forskelle mellem medlemsstaterne. Forskelle i væksten af arbejdsproduktivitet i Europa skyldes bl.a. indhentningsprocessen i nogle af medlemsstaterne. Lande, der til at starte med tegnede sig for en lavere arbejdsproduktivitet, har gennemsnitligt haft en større vækst i produktiviteten siden 1995 (graf 3).

Graf 1: Arbejdsproduktivitet i euroområdet og EU28 sammenlignet med USA og Japan Graf 2: Vækst i arbejdsproduktivitet og samlet faktorproduktivitet Graf 3: Arbejdsproduktivitet i 1995 (hor. akse) og gennemsnitlig produktivitetsvækst 1995-2017 (vert. akse) Graf 4: Bidrag til væksten i arbejdsproduktivitet

Kilde: AMECO. Bemærk: I graf 3 er arbejdsproduktiviteten i 1995 målt i købekraftsstandarder.

Drivkraften bag vækst i arbejdsproduktiviteten omfatter indtægtsskabende investeringer og teknologiske fremskridt, som dog begge stadig ligger på et forholdsvis lavt niveau (graf 4). Under krisen var der nedgang i den teknologiske udvikling i EU – målt i vækst i den samlede faktorproduktivitet – og er endnu ikke nået op på niveauet før krisen igen. Der var også færre investeringer under den globale økonomiske og finansielle krise og de er stadig ikke på det forventede niveau. En afgørende politisk indsats på EU-plan (f.eks. via investeringsplanen for Europa) og på nationalt plan har bidraget til et betydeligt løft af investeringsniveauet. Det ligger dog fortsat under niveauet før krisen.

Der er nedgang i produktivitetsvæksten, mens forskellen mellem de førende og mindre effektive virksomheders udnyttelse af de teknologiske fremskridt er blevet større. Den øgede forskel mellem de mest effektive virksomheders produktivitetsniveau på markedet og de mindst produktive virksomheder viser først og fremmest, at virksomhederne med de bedste resultater drager størst nytte af de teknologiske fremskridt, og at netop disse har fået en endnu mere fordelagtig position på markedet. Det er i modsætning hertil ikke lykkedes de mindst effektive virksomheder at omstille sig til de nyere teknologier, hvorfor de mister terræn. Dette fænomen har også sociale konsekvenser, idet en større spredning på produktivitetssiden blandt virksomhederne kan medføre større lønspredning på tværs af økonomien, hvilket øger indkomstuligheden.

Makroøkonomiske, institutionelle og lovgivningsmæssige betingelser påvirker produktivitetsvæksten og konkurrenceevnen. Disse betingelser omfatter: i) bæredygtig innovation og bedre uddannelsesniveauer, ii) velfungerende arbejds- og produktmarkeder, iii) adgang til finansiering og effektive insolvensrammer samt iv) et gunstigt erhvervsklima. I en række medlemsstater har en del faktorer haft afgørende betydning for vækstafmatningen i produktiviteten, herunder en afmatning ved indførelsen af nye teknologier, konkurrenceforvridende reguleringer på produktmarkedet og et dårligt fungerende arbejdsmarked.

Øget produktivitetsvækst kræver målrettede og evidensbaserede politikker. Der er behov for en politisk indsats på nationalt plan og EU-plan for at kunne håndtere udfordringerne i forbindelse med produktivitetsvæksten. De nationale reformer bør sigte mod en øget vækst i produktiviteten og bør omfatte målrettede foranstaltninger til fremme af investeringsniveauet, kompetenceudviklingen samt et styrket og bedre samspil mellem uddannelsessystemer og erhvervslivet. Derudover bør medlemsstaterne tage et kollektivt og individuelt ansvar for det indre marked med henblik på at udnytte dets fulde potentiale. Debatten vedrørende de produktivitetsrmæssige politikker og strukturreformerne bør tage udgangspunkt i tilstrækkelige oplysninger med henblik på korrekt identificering af udfordringerne og politikkernes mulige virkning. Produktivitetsrådene kan derfor bidrage til en evidensbaseret debat og udveksle god praksis med deres analytiske og uafhængige arbejde.

De produktivitetsfremmende politikker behandles inden for rammerne af det europæiske semester. Til en vis grad er udfordringerne, hvad angår produktivitetsvæksten, landespecifikke, og der findes ikke en universel politisk rettesnor, der passer på dem alle. I 2018 modtog de fleste medlemsstater en landespecifik henstilling om politiske foranstaltninger på et område, der er relateret til produktivitet. På samme måde indeholdt henstillingen vedrørende euroområdet 2018 også en opfordring til medlemsstaterne i euroområdet om at prioritere de reformer, der øger produktiviteten og vækstpotentialet.