KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 21.02.1996 
K.OM(%) ><> endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
Det Europæiske Fællesskabs vandpolitik 

Meddelelse til Rådet og Parlamentet fra Kommissionen 
Det Europæiske Fællesskabs vandpolitik 
Indhold 
side 
1. Indledning 1 
2. Vand og vandpolitik 1 
3. Målene for en bæredygtig vandpolitik 1 
4. Udfordringerne 2 
4.1. Forurening 2 
4.1.1. Forurening fra punktkilder 2 
4.1.2. Forurening fra diffuse kilder 3 
4.1.3. Forurening ved uheld 3 
4.1.4. Forsuring 3 
4.1.5. Eutrofiering 3 
4.2. Vandmangel 4 
4.3. Andre negative antropogene påvirkninger 4 
5. Principperne for Det Europæiske Fællesskabs vandpolitik 4 
5.1. Højt beskyttelsesniveau 5 
5.2. Forsigtighedsprincippet 5 
5.3. Forebyggende indsats 5 
5.4. Indgreb over for miljøskader ved kilden 5 
5.5. Forureneren betaler 5 
5.6. Integration 5 
5.7. Anvendelse af eksisterende videnskabelige og tekniske data 6 
5.8. De forskellige miljømæssige forhold i Fællesskabets forskellige områder 6 
5.9. Fordele og ulemper 6 
5.10. Den økonomiske og sociale udvikling i Fællesskabet som helhed og den 
afbalancerede udvikling i dets områder 7 
5.11. Internationalt samarbejde 7 
5.12. Nærhedsprincippet 7 
6. Gældende EF-lovgivning 8 
7. Særlige emner inden for vandforvaltning 8 
7.1. Metoden med emissionsgrænseværdier og metoden med 
miljøkvalitetsmålsætninger 8 
7.2. Udpegning af "områder" 10 
7.3. Vandmængde 10 
7.4. Overvågningskrav 11 
7.5. Rapporteringspligter 11 
7.6. Åbenhed, offentlighed og ansvarlighed 12 
7.7. Integreret forvaltning af vandressourcer 12 
7.8. Forvaltning af vandløbssystem 12 
/(^ 
8. Diskussion 13 
9. Skitse til et rammedirektiv om vandressourcer 15 
10. Procedurespørgsmål 16 
Gældende EF-retsakter og hermed forbundet fællesskabspolitik 18 
1. Det Europæiske Fællesskabs retsakter på vandområdet 18 
1.1. Overfladevandsdirektivet 18 
1.2. Badevandsdirektivet 18 
1.3. Direktivet om farlige stoffer 19 
1.4. Beslutningen om udveksling af oplysninger 19 
1.5. Fiskevandsdirektivet 20 
1.6. Skaldyrvandsdirektivet 20 
1.7. Grundvandsdirektivet 21 
1.8. Drikkevandsdirektivet 21 
1.9. Direktivet om rensning af by spildevand 22 
1.10. Nitratdirektivet 22 
1.11 Forslaget til direktiv om vandområders økologiske kvalitet 23 
2. Nært relaterede EF-retsakter 23 
2.1 Direktivet om slam fra rensningsanlæg 23 
2.2 Rapporteringsdirektivet 24 
2.3 Forslaget til direktiv om integreret forebyggelse og bekæmpelse af 
forurening 24 
2.4 Direktivet om plantebeskyttelsesmidler og det foreslåede biociddirektiv 25 
2.5 Direktiverne om vaske- og rengøringsmidler 25 
2.6 Direktivet om større uheld (Seveso-direktivet) 25 
2.7 Naturtype- og fugledirektiverne 26 
2.8 Direktivet om vurderinger af virkninger på miljøet 26 
2.9 Retsakter om klassificering, etikettering og risikovurdering af kemiske 
stoffer 26 
3. Det Europæiske Fællesskabs politik på andre områder, som har indflydelse på 
vandforvaltningsspørgsmål 27 
Al 
1. Indledning 
I juni 1995 anmodede Rådet og Europa-Parlamentets miljøudvalg om en tilbundsgående 
revision af Fællesskabets vandpolitik. 
Meddelelsen er koncentreret omkring Kommissions indstilling til beskyttelse af 
vandressourcerne, men må ikke betragtes isoleret. Den skal navnlig ses som en 
videreudvikling af vandbeskyttelseselementerne i Kommissionens femte handlingsprogram 
på miljøområdet0. 
Denne koncentration omkring vandpolitikkens miljøaspekter afspejler sig i meddelelsens 
hovedkonklusion, nemlig at der er behov for et rammedirektiv om vandressourcer. Der er 
imidlertid mange andre emner, som også kunne behandles under overskriften 
"vandpolitik", men som ikke er tilbundsgående behandlet i denne meddelelse. Disse 
emner omfatter bredere spørgsmål om berøringsfladen mellem vandforvaltning og fysisk 
planlægning, spørgsmål om brugen af fællesskabsfinansiering til vandbeskyttelse og 
vandinfrastrukturer samt hele forskningsområdet på alle disse felter. Disse emner er 
vigtige, og enhver bemærkning hertil er velkommen, men de er ikke hovedemnet for 
denne meddelelse. 
2. Vand og vandpolitik 
Vand opdeles traditionelt i en lang række kategorier. Der skelnes mellem ferskvand, 
havvand og brakvand, mellem grundvand og overfladevand, mellem floder, søer, 
flodmundinger, kystvand og åbent hav osv. Der skelnes også mellem vand, som er 
udpeget til særlige økonomiske formål eller som har en særlig bevarelsesværdi. Vandet 
selv lader sig dog ikke binde af denne skelnen. Det flyder frit fra den ene kategori til den 
anden, og under ethvert forsøg på at forvalte vandressourcerne må man erkende og finde 
sig til rette med denne kendsgerning. 
Selv om det er nyttigt at dele vand op i forskellige kategorier til administrative formål, er 
det vigtigt at holde sig for øje, at vand, uanset i hvilken form det findes, har en lang 
række forskellige funktioner, ofte samtidigt. Mennesker har et fundamentalt behov for 
vand til at drikke, til madlavning og til vask. Det er også en økonomisk ressource, som 
bidrager til dækning af bredere menneskelige behov i form af fiskeri, landbrug (herunder 
markvanding), industri (herunder anvendelse som procesvand og kølevand), transport og 
rekreative formål. Det er et livsvigtigt element i ethvert økosystem og ethvert landskab og 
danner i sig selv karakteristiske miljøer. Det kan også udgøre en trussel i form af 
oversvømmelser, eller såfremt der er for lidt, i form af tørke. 
3. Målene for en bæredygtig vandpolitik 
Ved en bæredygtig vandpolitik, skal der nås en række mål på en omkostningsbesparende 
og effektiv måde. 
1. Der skal sørges for sikre drikkevandsforsyninger. Drikkevandet skal være ufarligt 
og kunne leveres i tilstrækkelige mængder og med tilstrækkelig pålidelighed. 
l ) KOM(92) 23 endelig udg. af 27.3.1992. 
1 c 
2. Ud over drikkevandsbehovet skal vandressourcerne også være af en tilstrækkelig 
kvalitet og findes i tilstrækkelige mængder til at efterkomme andre økonomiske 
krav. De skal imødekomme til industriens og landbrugets vandindvindingsbehov, 
og de skal kunne bære fiskeri, transport og elprøduktionsformål samt imødekomme 
rekreative behov. I nogle tilfælde forsynes disse brugere via 
drikkevandsledningerne, og det leverede vand skal derfor overholde 
drikkevandsnormerne. 
3. Vandressourcernes kvalitet og mængde skal, sammen med vandmiljøets fysiske 
struktur, i alle tilfælde, med mindre ganske særlige forhold gør sig gældende, 
være tilstrækkelig til at beskytte og bære vandmiljøets gode økologiske tilstand og 
dets funktion såvel som til at dække vådområders og terrestriske økosystemers og 
habitatters vandbehov. Der skal også træffes foranstaltninger til at beskytte vand af 
en særlig kvalitet eller betydning. 
4. Vand skal forvaltes således at man undgår eller begrænser de negative virkninger 
fra oversvømmelser og minimerer tørkevirkningerne. 
Det er selvindlysende, at disse fire mål for vandpolitikken ikke altid vil være gensidigt 
forenelige, og at en bæredygtig vandpolitik derfor må være en politik, hvor der opnås en 
rimelig balance mellem disse mål. Det tredje mål, nemlig miljøbeskyttelse, er særligt 
sårbart og kræver særlig opmærksomhed. 
4. Udfordringerne 
Opfyldelsen af ovennævnte mål kræver, at en række udfordringer overvindes: 
4.1. Forurening 
Forurening defineres (i direktivet om integreret forebyggelse og bekæmpelse af 
forurening2), fælles holdning) som "direkte eller indirekte udledning som følge af 
menneskelige aktiviteter af stoffer, rystelser, varme eller støj i luft-, vand- eller 
jordbundsmiljøet, der kan skade menneskers sundhed eller miljøets kvalitet, medføre 
skade på materielle værdier eller forringelse eller forstyrrelse af naturfaciliteter og andre 
legitime anvendelser af miljøet". Forurening karakteriseres normalt som "punktkilde" 
eller "diffus kilde". Disse to kategorier med tre specielle varianter behandles i det 
nedenstående. 
Farlige stoffer og præparater klassificeres på grundlag af en vurdering af den risiko, som 
de udgør for, blandt andet, vandmiljøet. Gradvis formindskelse af emissionen af sådanne 
stoffer vil bidrage til beskyttelse af miljøet, herunder navnlig vandmiljøet. I visse tilfælde 
kan den bedste metode til at formindske emissionen af bestemte særligt farlige stoffer 
være at begrænse eller forbyde anvendelsen af dem. 
4.1.1. Forurening fra punktkilder 
Ved forurening fra punktkilder tænkes der normalt på afstrømning af forurenende stoffer 
til vandmiljøet fra enkeltvise, sædvanligvis identificerbare, udledningspunkter. Det kan 
omfatte udledninger af industrispildevand, husholdningsspildevand eller kommunalt 
2) Endnu ikke offentliggjort i EFT. 
spildevand, byafløb og, alt afhængig af hvilken definition der anvendes, udsivninger fra 
lagertanke, industrianlæg, gårdspladser og lossepladser. Hvilke problemer der opstår 
afhænger af det forurenende stof: de forurenende stoffer kan gøre vandet uegnet eller 
mindre egnet til brug som kilde for drikkevand, de kan gøre del uegnet til bestemte 
produktionsprocesser eller udgøre en mulig sundhedsfare for brugeren af vandet eller for 
den, der indlager varer, som har være i kontakt med vandel, eller de kan påvirke 
økosystemet gennem deres giftige virkninger på planler og/eller dyr eller ved at forstyrre 
miljøbalancen. Denne forurening kan ophobes i vandmassen over mange år eller den kan 
svinge op og ned afhængig af forureningens art og den pågældende vandmasses 
regenerationsevne. 
4.1.2. Forurening fra diffuse kilder 
I det store og hele tænkes der ved forurening fra diffuse kilder på afstrømning af 
forurenende stoffer til vandmiljøet fra en række vidt spredte punkter, som det ofte er 
vanskeligt at identificere eller kontrollere. Dette omfatter landbrugsforurening og 
forurening i form af nedfald fra luften (selv om den oprindelige kilde kan være en diffus 
kilde som udstødning fra trafikken eller bestå af punktkilder som emissioner fra 
kraftværker). Diffuse kilder omfatter også forurening forårsaget af industriens eller 
privatpersoners forbrug af bestemte produkter. Sondringen mellem punktkilder og diffuse 
kilder kan undertiden være subtil, og forskellige myndigheder kan somme tider være 
uenige om klassificeringen af en bestemt forureningskilde. Problemerne i forbindelse med 
forurening fra diffuse kilder er i udstrakt grad de samme som ved forurening fra 
punktkilder, idet den afgørende forskel ligger i valget af midler til at gribe fat ved 
forureningskilden. 
4.1.3. Forurening ved uheld 
Forurening ved uheld består sædvanligvis i udslip af forurenende stoffer fra en punktkilde 
i utilsigtet stort omfang som følge af et uheld eller på grund af uforudsete 
omstændigheder. Virkningerne for miljøet og den mulige anvendelse af det forurenede 
vand er stort set det samme som for forurening fra punktkilder i al almindelighed, men 
med mulighed for mere dramatiske virkninger og eventuelt katastrofale følger. 
4.1.4. Forsuring 
Forsuring er en særlig form for diffus forurening forårsaget af emission af forurenende 
stoffer som S02, NOx og ammoniak til luften. Den heraf følgende nedbør, som kan falde 
flere tusinde kilometer fra forureningskilden, er sur, og virkningen på vandmasser er, at 
floder og navnlig søer får en betydelig lavere pH. Dette medfører en alvorlig forstyrrelse 
af det naturlige økosystem og kan, i ekstreme tilfælde, føre til den pågældende søs død. 
Forsuring kan også påvirke grundvandet via jordbunden. Der er grænser for i hvor høj 
grad en vandforvaltningspolitik kan gøre noget ved kilderne til forsuring, og problemet 
må løses ved at træffe foranstaltninger til bekæmpelse af luftforurening. Kommissionens 
forsuringsstrategi vil behandle mange af disse spørgsmål. 
4.1.5. Eutrofiering 
Eutrofiering skyldes forurening af vandmasser med næringsstoffer. Den høje 
koncentration af næringsstoffer kan medføre alt for stor algevækst på bekostning af det 
naturlige plante- og dyresamfund. Det behov for ilt, der skabes af algebiomassen eller 
forårsages af nedbrydningen af denne biomasse, kan forstyrre økosystemets naturlige 
balance. Ekstreme tilfælde kan føre til meget høj dødelighed hos organismerne i vandet. 
Det er muligt, at eutrofiering også kan bidrage til opblomstring af giftige alger. Kilden til 
næringsstofferne kan være en række forskellige punktkilder og diffuse kilder, herunder 
landbrug, byspildevand og atmosfærisk deposition. 
4.2. Vandmangel 
Vandstanden i floder, søer og grundvandsførende lag svinger naturligt. Nogle floder og 
søer, navnlig i den sydlige del àf Fællesskabet, tørrer naturligt ud i bestemte sæsoner. 
Såfremt meget af vandet udvindes til drikkevand, turismeformål, markvanding eller 
industriformål kan dette imidlertid reducere strømmen drastisk eller forlænge 
udtørringsperioderne. Nogle af disse anvendelsesformål er stærkt sæsonbetonede (f. eks. 
sommerturisme). For så vidt angår grundvandet kan sådanne aktiviteter sænke vandspejlet 
til et niveau, hvor der opstår akut vandmangel til alle formål og hvor vandhabitatter lider 
skade eller ødelægges. En sådan sænkning af grundvandsspejlet kan også skade 
vandførende lag og medføre at saltvand trænger ind i kystnære vandførende lag, således 
at disse ikke længere kan udnyttes som kilder til drikkevand eller til vanding. Disse 
virkninger kan opstå som følge af et vedholdende højt inddvindingsniveau eller på grund 
af ændringer i efterspørgslen efter vand som følge af ny eller øget erhvervsaktivitet. 
Kunstige formindskelser af flodernes vandføring kan også lå væsentlig indflydelse på 
deres værdi som habitat, enten ved at ændre arten af plante- og dyresamfund til arter, 
som kan overleve ved en lavere vandføring eller, i ekstreme tilfælde, udtørring af 
flodlejer og fuldstændig ødelæggelse af vandmiljøet. En lav vandstand, enten i 
grundvandet eller i overfladevandet, har også indflydelse på ikke-akvatiske miljøer og kan 
få virkninger, som rækker fra udtørring af vådområder til jorderosion og ørkendannelse. 
Det må ikke glemmes, at klimaændringer muligvis kan forårsage store ændringer i 
nedbørsmønstret, og at dette yderligere kan forværre de problemer, der blev drøftet i det 
foregående afsnit. 
4.3. Andre negative antropogene påvirkninger 
Floders, søers og kystlinjers fysiske træk er ofte blevet ændret af menneskerne af 
forskellige årsager: beskyttelse mod oversvømmelser, oprettelse af indre vandveje, 
bygning af havneanlæg, broer og veje, opmudring, landindvinding osv. Der ud over 
findes der naturligvis overfladevand, som er fuldstændigt kunstigt: reservoirer (til 
oplagring af vand og med henblik på vandkraft), kanaler, dræningsgrøfter osv. Endvidere 
kan en række erhvervsaktiviteter, som foregår i vandmiljøet, også have indflydelse på 
dette miljø, det gælder for eksempel fiskeri, akvakultur, skibsfart og offshore-industrien. 
Undertiden er disse aktiviteter blevet udfoldet med henblik på at nå et eller flere af de 
mål for vandpolitikken, der er nævnt i punkt 3 (f. eks. anlæg af reservoirer for at opnå en 
pålidelig drikkevandsforsyning), men de er ikke uden miljøvirkninger i deres egen ret, 
navnlig for de pågældende vandområders habitatpotentiel. 
5. Principperne for Det Europæiske Fællesskabs vandpolitik 
Fællesskabets politik, og navnlig dets vandpolitik, stiler mod at opnå bæredygtighed. 
Principperne bag denne politik er fastsat i artikel 130 R i traktaten og for tydelighedens 
skyld beskrevet i det nedenstående sammen med en ikke-autoritativ gennemgang af hver 
enkelt princip, og hvorledes det finder anvendelse på vandpolitikken. 
5.1. Højt beskyttelsesniveau 
I forbindelse med vandforvaltning kræver dette, at der med hensyn til sundhed, 
vandressourcer og naturlige økosystemer tages sigte på et hojt beskyttelsesniveau frem for 
at fastsætte det mindste acceptable niveau. 
5.2. Forsigtighedsprincippet 
En meget stor del af den videnskab, der ligger til grund for vor forståelse af 
vandsystemerne, og navnlig vandforureningens indvirkning på folkesundheden og miljøets 
sundhedstilstand er ufuldstændig. Forsigtighedsprincippet kræver derfor, at politikken 
altid skal være baseret på anerkendt videnskabelig viden, men at den skal være ekstra 
forsigtig, når som helst der er tvivl eller kun foreligger utilstrækkelige oplysninger. 
5.3. Forebyggende indsats 
Dette princip erkender den moralske pligt til at forebygge miljøskader. Det erkender 
også, at det er vanskeligt og dyrt at genoprette eller afhjælpe skader på miljøet. Når for 
eksempel et følsomt vandøkosystem er ødelagt, kan det i visse tilfælde være umuligt at 
restaurere det. Når et vandførende lag er forurenet med pesticid-reststoffer vil det, i nogle 
tilfælde, tage årtier at rense det, og i mellemtiden er det måske uegnet til brug som kilde 
for drikkevand, med mindre der installeres dyre rensningsanlæg. 
5.4. Indgreb overfor miljøskader ved kilden 
Dette er en logisk følge af princippet om "forebyggende indsats", men kan først anvendes 
når miljøskaden er identificeret. Overalt hvor det er muligt bør der sættes ind for at 
afbryde den skadelige aktivitet, frem for at forsøge med tekniske løsninger på problemet 
"længere nede ad strømmen". 
5.5. Forureneren betaler 
Ifølge dette princip skal omkostningerne ved foranstaltninger til undgåelse af forurening 
bæres af den potentielle forurener. Det bidrager som sådant til at undgå 
konkurrencefordrejninger ved at sikre, at miljøomkostningerne internaliseres. Det fastslår 
også, at hvor der opstår skader, skal forureneren betale omkostningerne ved eventuelle 
skader, og det virker derfor som et incitament til effektiv bekæmpelse af forureningen ved 
kilden. Som sådant er princippet om, at "forureneren betaler", klart forbundet med 
principperne om "forebyggende indsats" og om "indgreb over for miljøskader ved 
kilden". 
5.6. Integration 
Vandpolitik er et område, som illustrerer behovet for en sammenhængende og effektiv 
samordning af alle relevante EF-politikker. Integration er imidlertid ikke alene 
Fællesskabets ansvar. Måske er det vigtigste aspekt ved integration, at gennemførelsen af 
vandpolitikken på et lokalt eller nationalt plan skal ske på en måde, som hænger sammen 
med og er fuldt integreret i etablerede strukturer, som sikrer at dette virkeligt sker. Det er 
navnlig af afgørende betydning, at sådanne aktiviteter som fysisk planlægning og 
vandløbsforvaltning integrerer alle de forskellige krav, der stilles i forskellige 
sektorpolitikker og sektorpolitiske målsætninger, og forener dem på en logisk og 
konsekvent måde, under hensyntagen til de lokale forhold. I betragtning af, at landbrugets 
forurening og indvinding af vand til vandingsformål for øjeblikket indebærer væsentlige 
problemer, som skal løses for at nå de vandpolitiske mål, er integrationen af vandpolitiske 
hensyn i det landbrugspolitiske område særlig vigtig. 
5.7. Anvendelse af eksisterende videnskabelige og tekniske data 
Betydningen heraf er allerede nævnt i forbindelse med forsigtighedsprincippet. Der skal 
gøres alt, hvad der er muligt, for at drage den bedste nytte af det videngrundlag, der er til 
rådighed om miljøets tilstand og indvirkningerne fra menneskernes aktiviteter, når der 
træffes politiske beslutninger på dette område. Tilsvarende bør man gøre brug af de mest 
nøjagtige oplysninger om den bedste tilgængelige teknik og om de forskellige processer, 
der er involveret i forebyggelse og behandling af miljøproblemer. 
5.8. De forskellige miljømæssige forhold i Fællesskabets forskellige områder 
Hvor det er nødvendigt for beskyttelsen af folkesundheden, eller hvor der er tale om 
særligt farlige eller persistente forurenende stoffer, er det klart, at der bør gælde fælles 
EF-normer. Fællesskabets vandpolitik skal imidlertid være tilstrækkelig smidig til at 
undgå, at der pålægges urimelige eller unødvendigt strenge krav simpelt hen for 
"harmoniseringens" skyld. En sådan smidighed bevirker også, at der i tilfælde af et 
specifikt regionalt problem (som eutrofiering, forsuring eller tendens til tørke) kan træffes 
egnede foranstaltninger for dette særlige område. Der er en meget bred spredning i 
miljøforholdene i Fællesskabet, og der må i Fællesskabets politik tages hensyn hertil. 
5.9. Fordele og ulemper 
Ved fastlæggelsen af de særlige mål for miljøpolitikken kræver traktaten, at der tages 
hensyn til både fordele og ulemper ved en foranstaltnings gennemførelse eller undladelse 
af at gennemføre den. Dette betyder, at der skal være et rimeligt forhold mellem de 
foreslåede foranstaltninger og deres virkninger på miljøet. 
Omkostningseffektiviteten ved individuelle politiske valgmuligheder for at nå disse mål er 
også vigtig. Kravene til enkeltpersoners, private virksomheders og/eller offentlige 
myndigheders investering for at være i overensstemmelse med miljøpolitikken skal 
målrettes mod de vandpolitiske målsætninger under hensyntagen til foranstaltningernes 
omkostningseffektivitet. De langsigtede fordele og de langsigtede miljøkonsekvenser ved 
ikke at gøre noget skal der tages fuldt hensyn til, såvel som til forsigtighedsprincippet. 
Dette har været tilfældet i nyere lovgivning, som direktivet om rensning af by spildevand3* 
og nitratdirektivet4*. Dette erkendes endvidere ved anvendelsen af rammedirektiver, som 
tillader lokale løsninger på lokale problemer og som ofte tillader større fordele i forhold 
til ulemperne. 
En omkostningseffektiv strategi medfører behov for en vurdering ud fra en økonomisk 
synsvinkel af fordele og ulemper (i form af mindre emission eller kvalitetsforbedring pr. 
udgiftsenhed) ved tre grundlæggende sæt miljøpolitiske instrumenter: 
forordninger og normer (den traditionelle EF-metode) 
ny teknologi (relateret til ovenstående) 
internalisering af eksterne forureningsomkostninger gennem prisfastsættelse 
og markedsbaserede incitamenter. 
3) EFT nr. L 135 af 25.5.1991, s. 40. 
4) EFT nr. L 375 af 31.12.1991, s. 1. 
Disse tre sæt miljøpolitiske instrumenter udelukker ikke gensidigt hinanden og kan 
anvendes som supplerende eller alternative foranstaltninger afhængig af deres relative 
omkostningseffektivitet til behandling af problemer såvel med vandforurening som med 
vandmangel. 
5.10. Den økonomiske og sociale udvikling i Fællesskabet som helhed og den 
afbalancerede udvikling i dets områder 
Dette princip hænger nøje sammen med integrationsprincippet. Det bekræfter, at 
vandpolitik ikke betragtes isoleret, men som et bidragydende element i den videre søgen 
efter en afbalanceret og bæredygtig økonomi. 
Det skal understreges, at de økonomiske og sociale aspekter ved regionaludvikling er af 
afgørende betydning for vandpolitikken, idet vand er en afgørende faktor, for at der kan 
skabes gunstige vilkår for en bæredygtig udvikling. En bæredygtig forbedring af 
ferskvandsreservernes kvalitet og mulighederne for på lang sigt at imødekomme 
efterspørgslen efter vand kræver imidlertid en global, fremsynet forvaltning af 
vandløbssystemer, overfladevand og grundvand. 
I denne meddelelse foretages der ikke, og kan der ikke foretages, nogen tilbundsgående 
behandling af alle de mange forskellige emner, der kunne komme i betragtning i 
forbindelse med forholdene mellem vandpolitik og det bredere behov for økonomisk og 
social udvikling. Disse emner falder uden for denne meddelelses egentlige område, men 
er ikke desto mindre vigtige, og Kommissionen modtager gerne eventuelle bemærkninger 
hertil. 
5.11. Internationalt samarbejde 
Behovet for internationalt samarbejde om miljøpolitikken erkendes i traktaten, både for så 
vidt angår Fællesskabets handling og med hensyn til samarbejde med tredjelande. Dette er 
særlig tilfældet for vandforvaltningspolitik, hvor samordningen af foranstaltninger inden 
for internationale flodbækkener og for beskyttelsen af havvandsområder er af afgørende 
betydning for den effektive forvaltning af disse ressourcer. 
5.12. Nærhedsprincippet 
Nærhedsprincippet er knæsat ved traktatens artikel 3 B. Det kræver, at foranstaltninger, 
som mest effektivt kan træffes på medlemsstatsplan, ikke skal gennemføres på 
fællesskabsplan. Dette henviser ikke blot til spørgsmålet om, hvorvidt bestemte emner 
skal behandles af Kommissionen, men også, når Fællesskabets handling er nødvendig, 
hvor mange gennemførelsesdetaljer der skal overlades til medlemsstaterne. 
På det vandpolitiske område kan årsagerne til Fællesskabets handling omfatte muligheden 
for markedsfordrejning, fordi der anvendes meget forskellige normer ved gennemførelsen 
af vandpolitikken. De kan også omfatte behovet for, at miljødata er sammenlignelige 
overalt i Fællesskabet, og det heraf følgende behov for gennemsigtighed. Vigtigst af alt 
kan de omfatte operationelle årsager med henblik på at samordne foranstaltninger 
vedrørende internationale vande og grænseoverskridende forurening. 
6. Gældende EF-lovgivning 
De principper, der er fastsat i traktaten, ligger til grund for al EF-lovgivning på 
vandområdet. I bilaget til denne meddelelse gøres der i korte træk rede for 
målsætningerne for og de vigtigste træk ved hver enkelt bestående og foreslået 
fællesskabsretsakt af væsentlig betydning for vandpolitikken ledsaget af en række 
bemærkninger herlil. Bemærkningerne i bilaget bør derfor læses sammen med denne 
meddelelses hovedtekst. Bilagets henvisninger til "rammedirektivet" henviser til det 
forslag, der er skitseret i punkt 9. 
Den juridiske ramme for vandforvaltningspolitikken i Fællesskabets medlemsstater består i 
en kombination af foranstaltninger afledt af Fællesskabets retsakter samt nationale 
foranstaltninger. Fællesskabets foranstaltninger er blevet vedtaget over en periode fra først 
i 1970'erne, oprindeligt med hjemmel i traktatens artikel 100 og 235, men senere i artikel 
130 S. Alle gældende EF-retsakter på vandområdet er ældre end traktaten om Den 
Europæiske Union og er vedtaget med enstemmighed med hjemmel i artikel 100 og 235 
eller den tidligere version af artikel 130 S. 
Det er værd at bemærke, at artikel 130 S, siden traktaten om Den Europæiske Union, 
indeholder tre forskellige procedurer afhængig af, hvad den foreslåede foranstaltning 
handler om. Artikel 130 S, stk. 1, dækker det meste af vandlovgivningen og kræver 
samarbejde med Parlamentet og kvalificeret flertal i Rådet. Artikel 130 S, stk. 2, dækker 
blandt andet "forvaltning af vandressourcerne" og kræver høring af Parlamentet og 
enstemmighed i Rådet. Artikel 130 S, stk. 3, dækker generelle handlingsprogrammer og 
kræver fælles beslutningstagning med Parlamentet og kvalificeret flertal i Rådet. 
7. Særlige emner inden for vandforvaltning 
I denne del af meddelelsen ses der på nogle af de bredere emner, som fremgår af 
bemærkningerne i bilaget, og anvendelsen af de principper, der er beskrevet i punkt fem. 
7.1. Metoden med emissionsgrænseværdier og metoden med miljøkvalitetsmålsætninger 
Bekæmpelse af forurening fra punktkilder er et af de mest udviklede elementer i 
vandforvaltningen, simpelt hen fordi punktkildeforurening er et af de letteste problemer at 
overskue og det letteste at gøre noget ved. Detaljerne varierer fra land til land, men det 
grundlæggende princip har været at kræve, at virksomheder eller aktiviteter, som vides at 
bidrage til vandforureningen, på en eller anden måde skal have en særlig tilladelse, og at 
opstille forureningsbekæmpelse som en betingelse for denne tilladelse. Dette udtrykkes 
normalt som "emissionskontrol", hvor der fastsættes grænser for, hvor stor en mængde 
forurenende stof, der må udledes til vandmassen. 
Der opstår forskellige spørgsmål, når man begynder at fastlægge det krævede niveau for 
emissionskontrollen. Historisk har dette ført til langvarige debatter, hvor de to ekstreme 
synspunkter kan beskrives som "metoden med miljøkvalitetsmålsætninger" og "metoden 
med emissionsgrænseværdier". Den første metode går ud på at skønne, hvor stor en 
koncentration af de forurenende stoffer, der kan tolereres eller accepteres i den givne 
vandmasse, og at fastsætte emissionsgrænser, som skal sikre, at tærskelværdien ikke 
overskrides. Den anden metode går ud på at skønne, hvilken maksimal reduktion der med 
rimelighed kan forventes på grundlag af den aktuelle teknologi og et bestemt 
omkostningsniveau, og at fastsætte emissionsgrænseværdierne i overensstemmelse 
hermed. Metoden med emissionsgrænseværdier er ofte forbundet med anvendelsen af 
"den bedste tilgængelige teknik", selv om der kan være stor forskel på, hvorledes 
begreberne "bedste" og hvad der er "tilgængeligt" fortolkes. 
I praksis er ingen af de to ekstreme metoder nogen ideal losning. 
Miljøkvalitetsmålsætninger alene er ofte utilstrækkelige til at lose alvorlige 
forureningsproblemer og kan misbruges som en "tilladelse til at forurene" op til et 
nærmere fastsat niveau. På samme måde kan en streng anvendelse af metoden med 
emissionsgrænseværdier baseret på den bedste tilgængelige teknik i visse tilfælde føre til 
unødvendige investeringer uden nogen nævneværdige fordele for miljøet. 
Nyere EF-retsakter tager udgangspunkt i metoden med emissionsgrænseværdier. Dette er 
i overensstemmelse med forsigtighedsprincippet og fastslår, at industrien har ansvaret for 
at begrænse emissionerne så meget som det rimeligt er muligt. Der vil imidlertid være 
tilfælde, hvor sådanne foranstaltninger er utilstrækkelige til at beskytte miljøet, og under 
sådanne omstændigheder bliver en begrænsning af emissionerne ud over det, der kan 
opnås ved anvendelsen af den bedste tilgængelige teknik, nødvendig. På den anden side 
vil der også være tilfælde, hvor de miljøfordele, der kan opnås ved at anvende den bedste 
tilgængelige teknik, ikke kan berettige de dermed forbundne omkostninger. 
Fællesskabets fremgangsmåde kan illustreres ved hjælp af direktivet om rensning af 
byspildevand og det foreslåede direktiv om integreret forebyggelse og bekæmpelse af 
forurening. I det første af disse direktiver fastlægges et højt rensningsniveau for 
byspildevand baseret på tekniske overvejelser, men hvor der ved anlæg, som udleder 
spildevand til et "følsomt område", kræves endnu strengere foranstaltninger, medens 
direktivet ved udledning til et "mindre følsomt" område tillader en enklere og billigere 
løsning. Ifølge den fælles holdning vedrørende direktivet om integreret forebyggelse og 
bekæmpelse af forurening skal myndighederne fastlægge emissionsgrænseværdier for de 
berørte industrianlæg "baseret på den bedste tilgængelige teknik". Såfremt dette imidlertid 
ikke er tilstrækkeligt til at overholde miljøkvalitetsnormerne, "stilles der yderligere 
vilkår". Når lokale omstændigheder tillader mindre strenge foranstaltninger samtidig med 
at der opretholdes et højt miljøbeskyttelsesniveau, kan der på den anden side i 
emissionsgrænseværdierne tages hensyn til "geografisk beliggenhed og lokale 
miljøforhold". 
De forskellige elementer i denne fremgangsmåde har ikke altid været kombineret i et 
enkelt direktiv. For eksempel fastsættes der i badevandsdirektivet og i direktivforslaget 
om vandområders økologiske kvalitet ikke emissionsgrænseværdier, men de beskæftiger 
sig principielt med at konstatere, hvornår der er behov for yderligere foranstaltninger for 
at overholde de fastlagte kvalitetskriterier. 
I praksis giver de bestående miljøkvalitetsmålsætninger myndighederne mulighed for at 
bedømme, hvorvidt de vedtagne emissionsgrænseværdier er tilstrækkelig effektive, eller 
om de bør strammes. På den anden side er emissionskontrol (sædvanligvis baseret på den 
bedste tilgængelige teknik) det vigtigste element i enhver strategi for at håndhæve 
overholdelsen af miljøkvalitetsmålsætninger. De to metoder supplerer derfor hinanden og 
er ikke modstridende. 
Forureningsbekæmpelsen i Fællesskabets vandpolitik indeholder således både elementer af 
metoden med kvalitetsmålsætninger og af emissionsgrænseværdier, som er udledt af en 
vurdering af, hvad der er teknologisk muligt. 
Det skal understreges, at kvalitetsmålsætninger kan udtrykkes på forskellige måder. En 
metode, som generelt er blevet fulgt i de hidtidige EF-retsakter (f. eks. i 
fiskevandsdirektivet), er at fastsætte fælles parameterværdier på fællesskabsplan, som skal 
anvendes af alle medlemsstater. En anden metode er at fastsætte fælles kriterier, som skal 
anvendes ved fastsættelsen af parametre og værdier på nationalt og lokalt plan. Disse 
fælles kriterier svarer til et højt beskyttelsesniveau som fastlagt i traktaten, men giver 
mulighed for smidighed, så de kan afpasses efter de meget forskellige miljøforhold i de 
forskellige dele af Fællesskabet. Det var denne metode, der blev anvendt i forslaget til 
direktiv om vandområders økologiske kvalitet, og det er den metode Kommissionen 
foretrækker for det rammedirektiv for vandressourcer, der er beskrevet i denne 
meddelelses punkt 9. Medlemsstaterne vil klart have pligt til at overholde de kriterier, der 
fastlægges på fællesskabsplan, og denne fremgangsmåde repræsenterer derfor på ingen 
måde nogen forringelse af normerne. 
Selvfølgelig gælder ovennævnte argumenter med de fornødne ændringer også for andre 
vandpolitiske spørgsmål, som vandindvinding eller aktiviteter, som har en fysisk 
indvirkning på miljøet. 
7.2. Udpegning af "områder" 
Princippet nævnt i punkt 5.8, om at der i Fællesskabets politik skal tages hensyn til de 
forskellige miljømæssige forhold i Fællesskabets forskellige områder, er et modargument 
mod alle steder og under alle omstændigheder at gennemføre ens 
bekæmpelsesforanstaltninger. For så vidt angår vand og navnlig med hensyn til 
forvaltning af vandressourcer kan det give mening at udpege vandressourcer, som er 
særlig beskyttelsesværdige på grund af deres kvalitet eller mængde. Dette kan være i 
deres egenskab af kilder til drikkevand eller vand til vandingsformål eller det kan være 
fordi de er særlig følsomme over for bestemte former for skader. Det erkendes også, at 
bestemte habitatter har en særlig værdi på grund af deres sjældenhed, deres skønhed eller 
andre egenskaber, som gør dem værd at beskytte. I disse områder kan kontrollen være 
strengere. 
Der er måske mindre enighed om områder, som er "mindre følsomme" af en eller anden 
årsag, men sådanne foranstaltninger er blevet vedtaget i Fællesskabets lovgivning (se 
eksemplet i punkt 7.1. med direktivet om rensning af byspildevand) og kan være 
værdifulde ved at prioritere bestemte områder lavere, og dermed indirekte at prioritere 
andre områder højere, hvor der er større behov for at gribe ind. Denne fremgangsmåde 
står imidlertid åben for misbrug og må anvendes forsigtigt. Begrebet med at forskellige 
områder kan have forskellige beskyttelsesniveauer kan formaliseres i et zoneringssystem. 
7.3. Vandmængde 
En integreret vandforvaltning ville ikke være fuldstændig uden at tage hensyn til 
spørgsmålet om vandmængde. Vandkvalitet er nøje forbundet med vandmængde. Uanset 
om vandet indvindes til drikkevandsformål eller af andre årsager er kvaliteten og 
mængden af det disponible vand af lige stor betydning. Tilsvarende har vandindvindingen 
indflydelse på vandkvaliteten i den resterende vandmasse ved at reducere vandmassens 
fortyndingskapacitet. Når vandforsyningen er knap er det faktisk vigtigere end nogen 
sinde, at sørge for et højt beskyttelsesniveau for det vand, der er til rådighed. 
10 
Det er helt klart, at kunstigt lave vandniveauer også har en mere øjeblikkelig indvirkning 
på det naturlige miljø. Rent bortset fra deres indlysende økonomiske ulemper kan lave 
vandstande i overfladevand og grundvand i alvorlig grad reducere miljøkvaliteten. 
Et yderligere argument, der taler for Fællesskabets handling på dette område er den 
grænseoverskridende karakter af mange af de problemer, der er forbundet med 
vandmængden. Ud fra et filosofisk synspunkt er der ikke særlig stor forskel mellem 
aktiviteter i en medlemsstat, som forurener længere nede ad strømmen i en anden 
medlemsstat, og aktiviteter som fører til en meget lav vandføring i sådanne vande. 
7.4. Overvågningskrav 
Vandforvaltning er ikke mulig uden pålidelige data, som beslutningerne kan baseres på. 
De fleste EF-retsakter på vandområdet omfatter pligt til at overvåge kvaliteten af det 
pågældende vand og/eller at overvåge de relevante aktiviteter. Medlemsstaterne indføjer 
disse krav i deres nationale eller regionale overvågningsnet. 
Da de enkelte overvågningskrav i Fællesskabets retsakter vedrører det specifikke 
emneområde i det pågældende direktiv, er det måske uundgåeligt, at de forskellige 
overvågningskrav kan give indtryk af at være indbyrdes uforenelige. Dette er imidlertid i 
høj grad et spørgsmål om, hvordan de opfattes, og der findes kun meget få overlappende 
eller modstridende krav. Det kunne måske være nyttigt at undersøge dette område med 
henblik på at strømline kravene, men det er ikke et område, som for øjeblikket synes at 
give anledning til alt for mange problemer for medlemsstaterne fra dag til dag. Hvis ideen 
med et bredere rammedirektiv for vandområdet som nævnt i punkt 9 imidlertid 
accepteres, kan der argumenteres for også at inddrage de forskellige overvågningskrav 
heri. 
Et yderligere argument for en sådan fremgangsmåde er behovet for at kunne sammenligne 
data på tværs af Europa. Det Europæiske Miljøagentur undersøger, hvorledes dette 
forhold kan forbedres, og Kommissionen vil arbejde nøje sammen med agenturet, når den 
skal tage stilling til følgerne for overvågning i forbindelse med rammedirektivet. 
Der er også mulighed for at medtage flere oplysninger om vandmængden i 
overvågningsdataene, og navnlig om den mængde vand, der indvindes og anvendes til 
forskellige formål. 
Data om vandmængde og vandkvalitet bør indsamles på basis af det enkelte 
vandløbssystem (se også afsnit 7.8). 
7.5. Rapporteringsp ligter 
Medlemsstaterne har pligt til at rapportere til Kommissionen om gennemførelsen af EF-
retsakterne og om resultaterne fra en del af den overvågning, der gennemføres i henhold 
disse retsforskrifter. Dette skal sørge for overensstemmelse, men det giver også et 
overblik over vandmiljøets tilstand i Fællesskabet. Disse oplysninger kræves, for at 
politikken kan udstikkes på et oplyst grundlag, og for at bidrage til en nyttig udveksling 
af oplysninger og erfaringer mellem myndighederne i de forskellige medlemsstater. 
Mange, men ikke alle, rapporter om EF's vandlovgivning, er omfattet af 
11 
rapporteringsdirektivet5), og der findes derfor allerede en mekanisme til at strømline 
rapporteringen, hvor det er nødvendigt. 
7.6. Åbenhed, offentlighed og ansvarlighed 
Der findes ingen begrundelse for at holde oplysninger om miljøets tilstand hemmelige, 
eller for den sags skyld al gøre adgangen til sådanne oplysninger vanskelig eller 
uoverkommelig dyr. Den brede offentlighed bør have ret til at kende resultaterne af 
overvågningen af miljøet og få dem præsenteret på en forståelig måde. De bør have ret 
til, i god tid, at blive informeret om den politik, der vedtages for at beskytte miljøet, og 
til på et velinformeret grundlag at yde et bidrag til beslutningsprocessen. Denne 
adgangsret gælder også for de virksomheder, der berøres af bestemmelserne, og for 
interesserede parter, som repræsenterer miljø- eller forbrugerinteresser. 
Det er nødvendigt inden for en bred fælles lovgivningsramme at sørge for at 
medlemsstaterne råder over betydelig fleksibilitet. Offentlighed i forvaltningen og 
ansvarlighed bidrager til, at en sådan fleksibilitet ikke bliver ensbetydende med lavere 
normer. Endvidere har et program med foranstaltninger, som gennemføres med støtte fra 
de interesserede parter til at gøre noget ved problemer, som de forstår og erkender, større 
chance for succes end et program, som pålægges uden forklaringer eller begrundelse. 
7.7. Integreret forvaltning af vandressourcer 
Kommissionens forslag til et direktiv om vandområders økologiske kvalitet6) indeholder et 
krav til medlemsstaterne om at udarbejde integrerede programmer, som indeholder alle de 
foranstaltninger, der kræves for at gennemføre direktivet, sammen med de 
foranstaltninger, der kræves under andre af Fællesskabets og medlemsstaternes 
retsforskrifter. Ideen er at opnå et overblik over de foranstaltninger, der kræves for at nå 
alle de forskellige politiske målsætninger i forbindelse med en bestemt vandmasse. Denne 
fremgangsmåde giver en vis mulighed for rationalisering og samordning af de forskellige 
foranstaltninger, der træffes, undertiden af forskellige myndigheder, for at forbedre 
samme vandmasse. 
Den integrerede metode bidrager også til at gøre det klart, at foranstaltninger, som træffes 
for at forbedre overfladevand af hensyn til miljøet, også bidrager til at vandløb og søer 
bliver mere selvrensende, og derfor beskytter vandet som økonomisk ressource. 
Begrebet integrerede programmer, som findes i forslaget om vandområders økologiske 
kvalitet, kan udbygges til et bredere begreb med integreret forvaltning, som kunne 
omfatte en højere grad af integration af vandpolitikkens forskellige overvågnings- og 
målsætningselementer. 
7.8. Forvaltning af vandløbssystem 
Vandløb og søer standser ikke ved politiske eller administrative grænser (men danner ofte 
grænsen). Den eneste logiske enhed for administrationen eller samordningen af flod- eller 
vandløbsforvaltning er vandløbssystemets opland, det vil sige det landområde, hvorfra al 
overfladisk afstrømning gennem en række bække, åer, floder og søer løber ud i havet via 
en enkelt munding eller et enkelt delta. Der findes en række forskellige betegnelser på 
5) EFT nr. L 377 af 31.12.1991, s. 48. 
6) EFT nr. C 222 af 10.8.1994, s. 6. 
12 
vandløbssystem (f. eks. afvandingsområde, flodbækken, regnopland osv.), men det 
underliggende princip er stort set det samme. Mange medlemsstater organiserer allerede 
deres vandforvaltning mere eller mindre i administrative enheder, som svarer til et eller 
flere oplande. De fleste af de større grænseoverskridende europæiske floder er omfattet af 
internationale konventioner, som giver mulighed for storre eller mindre samordning af 
vandpolitikken mellem myndighederne i de forskellige berorte lande. 
Forvaltningen af et vandløbssystem kan administreres af en enkelt myndighed, som er 
ansvarlig for et eller flere oplande, eller det kan organiseres således at samordnende 
myndigheder holder tilsyn med og koordinerer aktiviteterne i de forskellige administrative 
organer inden for vandsystemets opland. 
Grundvandsførende lag danner ikke altid sådanne let identificerbare enheder, og der er 
ingen indlysende "naturlig" administrativ enhed til forvaltningen af deres vandressourcer. 
Grundvandsoplandet falder endvidere ikke altid sammen med vandløbssystemets 
(topografiske) opland. Til de fleste praktiske formål, og i betragtning af hvor vigtigt det 
er at integrere forvaltningen af grundvand og overfladevand med hinanden, virker det 
logisk at medtage dem begge, sammen med kystvande nær flodmundinger, under en 
vandløbssystemsmyndigheds direkte eller samordnende kontrol. 
Dette ser ud til at være et hensigtsmæssigt mål, som giver mulighed for den mest 
effektive anvendelse af ressourcerne og den mest effektive planlægning af 
vandforvaltningsforanstaltninger. 
8. Diskussion 
Der er i denne meddelelse set på målene for vandpolitikken og de opfordringer, som 
beslutningstagerne står over for. Der er foretaget en gennemgang af principperne for 
miljølovgivningen som fastlagt i traktaten og set mere detaljeret på nogle af de problemer, 
der opstår, når man forsøger at gennemføre disse principper inden for vandområdet. 
Bilaget til meddelelsen indeholder et resumé af de vigtigste relevante bestående eller 
foreslåede retsakter, sammen med en bemærkning til hver enkelt med en række forslag 
vedrørende deres fremtid. 
Hvilke konklusioner kan der drages af det ovenstående? 
Det er for det første klart, at Fællesskabets vandlovgivning har haft, og fortsat har, en 
positiv indflydelse på arten af de foranstaltninger, der træffes for at beskytte miljøet, og 
på det heraf følgende beskyttelsesniveau. Dobrîs-vurderingen^, der blev gennemført af 
Det Europæiske Miljøagentur, fandt at der stadig er meget tilbage, der skal gøres for at 
beskytte vandmiljøet i Europa, men det pegede også på nylige forbedringer i mange 
områder, hvor EF-lovgivningen har haft en virkning. På andre områder, som overdreven 
stor vandindvinding eller forureningen af overfladevand og grundvand med næringsstoffer 
og pesticidreststoffer, giver tendenserne fortsat anledning til bekymring, og de relevante 
EF-forskrifter er for nye til at have ført til forbedringer. Det er imidlertid vigtigt at 
bemærke, hvor der overvejes, hvorledes vandpolitikken kan forbedres, og hvor der har 
været fiaskoer, at EF-forskrifterne som helhed har haft en positiv virkning på 
vandkvaliteten i Fællesskabet. Der er ikke desto mindre naturligvis muligheder for 
forbedringer. 
7) Europe's Environment, The Dobris Assessment, ISBN 92-826-5409-5. 
13 
Vandpolitikken i Fællesskabet er et område med delt kompetence. De fire mål for 
vandpolitikken, der er nævnt i punkt 3, må derfor nås gennem en kombination af 
foranstaltninger, som træffes på henholdsvis medlemsstatsplan eller fællesskabsplan. 
Fællesskabets forskrifter kan kun bidrage til at nå disse mål og gør det, når de 
gennemføres i nationale bestemmelser og suppleres med andre nationale foranstaltninger. 
Dette forklarer delvis, hvorfor Fællesskabets forskrifter undertiden kan give det indtryk, 
at de er pletvise og spredte. Fællesskabet kan kun gribe til handling, når det er bedre 
placeret hertil end medlemsstaterne, og derfor giver Fællesskabets retsforskrifter ikke 
nogen altomfattende dækning af alle mål og alle problemer. 
Selv om nogle af de enkelte retsakter på vandområdet bedst kan blive stående som 
fritstående retsakter, er Kommissionen nået til den konklusion, at mange af de 
kvalitetsmålrelaterede forskrifter bør samles i et rammedirektiv om vandressourcer. Dette 
ville bidrage til større sammenhæng i lovgivningen og gøre det klart hvorledes "pletterne" 
passer sammen. Denne idé er behandlet mere udførligt i punkt 9. 
En anden konklusion er, at der på nogle områder er behov for en mere effektiv 
fællesskabskontrol. Dette vedrører navnlig det tredje af de fire mål, beskyttelse af 
vandmiljøets naturlige økologiske tilstand og funktion, og forvaltningen af spørgsmålene 
omkring vandmængde. Det nuværende forslag til direktiv om vandområders økologiske 
kvalitet ville imødekomme den første bekymring, men bør indarbejdes i rammedirektivet. 
Mængdespørgsmål med hensyn til både grundvand og overfladevand, herunder de 
kvantitative forhold mellem de to, må også behandles og bør medtages i rammedirektivet. 
For det tredje har analysen af Fællesskabets gældende retsforskrifter afsløret, at nogle af 
dem er forældede, og at deres målsætninger lige så godt kunne nås på andre måder, 
såsom gennem et rammedirektiv. 
Der er derfor mulighed for at ophæve en række eksisterende direktiver, men 
Kommissionen vil ikke foreslå sådanne skridt, før det står klart, at 
miljøbeskyttelsesniveauet ikke forringes. 
Måske er det klareste der fremtræder, at der er behov for større integration af 
gennemførelsen af vandlovgivningen i praksis. Der kræves integration mellem: 
vandmængdespørgsmål og vandkvalitetsspørgsmål, 
forvaltning af overfladevand og forvaltning af grundvand, 
vandforbrug og miljøbeskyttelse, 
forureningsbekæmpelse gennem emissionskontrol og gennem 
kvalitetsmålsætninger og, ikke mindst, 
vandpolitik og politikken på andre områder. 
Kommissionen er af den opfattelse, at dette kan forbedres ved at vedtage et 
rammedirektiv om vandressourcer, som kræver integrerede vandforvaltningsplaner (se 
punkt 7.7). Planerne vil skulle indeholde en bedømmelse af den generelle situation i 
vandmassen, herunder vandets miljøkvalitet, ressourcemulighederne og miljøpresset på 
vandet. Planen skal også fastlægge vandpolitikkens særlige målsætninger for den givne 
vandmasse og et program med foranstaltninger med henblik på at nå disse mål inden for 
en given tidsplan. 
Integrerede vandforvaltningsplaner ville være endnu mere effektive, hvis de blev fastlagt 
for et enkelt vandløbssystem, navnlig i forbindelse med behandlingen af 
grænseoverskridende vandløbssystemer. 
14 
Analysen af de gældende retsforskrifter tyder på, at der mulighed for at samle nogle af de 
foranstaltninger, der kræves under de forskellige retsakter på vandområdet, navnlig med 
hensyn til overvågningsforpligtelser. Det kunne også give mening at samle de forskellige 
definitioner, der findes i lovgivningen. Dette kunne ske i rammedirektivet. 
Der er behov for åbenhed og offentlighed i EF's vandpolitik, og dette bor bygges ind i 
rammedirektivet. 
9. Skitse til et rammedirektiv om vandressourcer 
På grundlag af ovenstående konklusioner overvejer Kommissionen at fremsætte et forslag 
til et rammedirektiv om vandressourcer, og den hører gerne Rådets, Parlamentets og alle 
interesserede parters synspunkter. 
Følgende direktiver ville i det store og hele ikke blive berørt af dette forslag, selv om 
Kommissionen vil overveje mulighederne for at overføre nogle af deres definitioner og 
overvågningskrav samt andre relevante elementer til rammedirektivet: 
Badevandsdirektivet 
Direktivet om farlige stoffer8) (og eventuelle følgedirektiver) 
Drikkevandsdirektivet9* 
Beslutningen om udveksling af oplysninger1'0 
Direktivet om rensning af byspildevand 
Nitratdirektivet 
Rapporteringsdirektivet 
Forslaget til direktiv om integreret forebyggelse og bekæmpelse af 
forurening. 
Følgende direktiver ville blive ophævet og erstattet af rammedirektivet: 
Overfladevandsdirektivet11* (og det relaterede direktiv 76/869/EØF12)) 
Fiskevandsdirektivet13* 
Skaldyrvandsdirektivet14) 
Grundvandsdirektivet15* 
Det foreslåede direktiv om vandområders økologiske kvalitet. 
Rammedirektivet ville blive baseret på de mål og principper, der er fastlagt i denne 
meddelelse, og sigte mod et rimeligt forhold mellem fordele og ulemper og et højt 
beskyttelsesniveau for vandet i Fællesskabet. Det ville fastlægge fælles definitioner til 
brug i al EF's vandpolitik. Det ville kræve: 
integration mellem vandressourceforvaltning og beskyttelse af vandmiljøets 
naturlige økologiske tilstand og funktion 
8) EFT nr. L 129 af 18.5.1976, s. 23 
9) EFT nr. L 299 af 30.8.1980, s. 11. 
10) EFT nr. L 334 af 24.12.1977, s. 29. 
li) EFTnr. L 194 af 25.7.1975, s. 26. 
12) EFTnr. L 271 af 29.10.1979, s. 44. 
13) EFT nr. L 222 af 14.8.1978, s. 1. 
14) EFT nr. L 281 af 10.11.1979, s. 47. 
15) EFTnr. L 20 af 26.1.1980, s. 43. 
15 
integration mellem forvaltning af vandkvalitet og forvaltning af 
vandmængde (inklusive bestemmelser om fastlæggelse, om 
nødvendigt, af en tilladelsesordning for vandindvinding) 
integration mellem forvaltning af overfladevand (inklusive kystvand) og 
forvaltning af grundvand 
integration mellem foranstaltninger som emissionskontrol og miljømål. 
Rammedirektivet ville kræve integreret planlægning af vandforvaltningen på grundlag af 
vandløbssystemernes oplande. Dette ville indebære: 
overvågning af vandmængde og vandkvalitet 
vurdering af samfundets vandbehov og menneskelige aktiviteters 
indvirkning på den pågældende vandmasse 
opstilling af mål (inklusive eventuelle mål, som skyldes andre EF-retsakter, 
som ikke er indarbejdet i rammedirektivet og eventuelle mål, som 
skyldes national eller lokal politik) 
opstilling og gennemførelse af et program med foranstaltninger, som tager 
sigte på at nå målene (inklusive eventuelle foranstaltninger, som 
kræves ifølge andre EF-retsakter, som ikke er indarbejdet i 
rammedirektivet, samt nationale og lokale foranstaltninger) 
åbenhed og offentlig høring i beslutningsprocessen 
overvågning og rapportering om direktivets gennemførelse. 
Inden for vandløbssystemet, og navnlig inden for store vandløbssystemer, kan målene og 
foranstaltningerne være af forskellig karakter fra sted til sted. 
Der vil i rammedirektivet skulle fastsættes retningslinjer for ovennævnte foranstaltninger, 
så det bliver muligt at sammenligne indsats og resultater, men de fleste detaljer ved 
gennemførelsen skal overlades til medlemsstaterne. 
I rammedirektivet skal der også oprettes et udvalg, som er ansvarlig for forvaltningen og 
ajourføringen af direktivet. Dette udvalg ville få til opgave at sørge for koordineringen af 
dette direktiv og andre EF-retsakter på vandområdet. 
10. Procedurespørgsmål 
Der ligger for øjeblikket fire kommissionsforslag til behandling i Rådet og Parlamentet 
(forslaget om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening og om vandområders 
økologiske kvalitet samt de foreslåede ændringer af drikkevandsdirektivet16* og 
badevandsdirektivet17*). Kommissionen har endvidere forpligtet sig til at forelægge et 
handlingsprogram for grundvand. 
Kommissionen tror ikke, at forslaget om integreret forebyggelse og bekæmpelse af 
forurening og de to foreslåede ændringer vil blive særlig berørt af forslaget i denne 
meddelelse, og Rådet og Parlamentet kan fortsætte deres behandling af disse tekster. 
Arbejdet med handlingsplanen for grundvand vil ligeledes fortsætte. 
16) EFT nr. C 131 af 30.5.1995, s. 5. 
17) EFT nr. C 112 af 22.4.1994, s. 3. 
16 
Forslaget om vandområders økologiske kvalitet vil blive opslugt i det nye rammedirektiv. 
Alle de vigtigste elementer i det nuværende forslag vil blive overført til det nye 
rammedirektiv, og der vil ikke ske nogen væsentlige ændringer i den indfaldsvinkel til 
økologisk kvalitet, der drøftes for øjeblikket. 
Kommissionen opfordrer Rådet og Parlamentet til at fremsætte deres bemærkninger til 
disse ideer. Bemærkninger fra andre interesserede parter modlages også med tak og kan 
sendes til D. G. Lawrence, kontorchef for Dl, Generaldirektorat XI, Boulevard de 
Triomphe 174, B-1160 Bruxelles, Belgien. 
17 
Bilag 
Gældende EF-retsakter og hermed forbundet fællesskabspolitik 
1. Det Europæiske Fællesskabs retsakter på vandområdet 
Iler følger en liste over EF-retsakter, som direkte og udelukkende vedrører 
vandforvaltningsspørgsmål. Retsakterne er nævnt i kronologisk orden. 
1.1. Overfladevandsdirektivet (75/440/EØF)m 
Målsætning - at bidrage til at sørge for rent drikkevand ved at beskytte de vandløb, søer 
og reservoirer, der anvendes som kilder til drikkevand. 
Vigtigste træk - Direktivet kræver, at medlemsstaterne udpeger, klassificerer og 
overvåger disse vandområder og opstiller handlingsplaner, som skal sikre overholdelsen af 
en række vandkvalitetsparametre. Et relateret direktiv (79/869/EØF19*) fastlægger, hvilke 
prøvetagnings- og analysemetoder der skal anvendes. 
Bemærkninger - Dette er et gammelt direktiv, som blev vedtaget inden 
drikkevandsdirektivet. Parametrene og klassifikationerne er nu forældede, og direktivet 
bidrager kun i ringe grad eller slet ikke til drikkevandets sikkerhed, nu da 
drikkevandsdirektivet findes. Dets værdi for beskyttelsen af fremtidige kilder til 
drikkevand er uvist, og det kunne mere hensigtsmæssigt erstattes af en generel forpligtelse 
i rammedirektivet til at beskytte kvaliteten af overfladevand og grundvand. 
1.2. Badevandsdirektivet (76/160/EØF)m 
Målsætning - at beskytte de badendes sundhed og opretholde badevandskvaliteten. 
Vigtigste træk - Direktivet kræver, at medlemsstaterne udpeger ferskvands- og 
havvandsområder som badevandsområder, overvåger dem og træffer "alle nødvendige 
foranstaltninger" for at sikre, at de er i overensstemmelse med en række 
vandkvalitetsparametre. Kommissionen udfærdiger rapporter om gennemførelsen af 
direktivet og om kvaliteten af Fællesskabets badevand en gang om året, idet den seneste 
rapport er den for 1994-sæsonen21*. Trods en forkert populær opfattelse giver dette 
direktiv ikke anledning til tildelingen af "blå flag" til strande, som opfylder parametrene. 
Denne ordning er organiseret af Foundation for Environmental Education in Europe. I 
1994 offentliggjorde Kommissionen et forslag til ajourføring af direktivet22*. Dette forslag 
behandles for øjeblikket af Rådet og Parlamentet. 
Bemærkninger - Direktivet er meget populært hos de europæiske borgere og ingen tvivler 
på dets værdi for sundhedsbeskyttelsen af dem, der svømmer og bader i vandet. På 
tidspunktet for vedtagelsen var der kun få andre retsforskrifter om beskyttelsen af vand 
mod byspildevand, og direktivet havde derfor et sekundært formål ved at kræve, at 
medlemsstaterne griber ind over for de værste tilfælde af forurening med byspildevand. 
18) EFT nr. L 194 af 25.7.1975, s. 26. 
19) EFT nr. L 271 af 29.10.1979, s. 44. 
20) EFTnr. L31. af 5.2.1976, s. 1. 
21) Kvaliteten af badevand, ISBN 92-827-4046-3. 
22) EFT nr. C 112 af 22.4.1994, s. 3. 
18 
Direktivet om rensning af byspildevand fastsætter nu en række normer for dette 
spildevand, men disse er rettet mod andre miljøproblemer og takler ikke sammen med de 
miljøkvalitetsnormer, der er fastsat i badevandsdirektivet. Direktivet vil, sammen med de 
ændringer, der blev foreslået i 1994, blive bevaret som en selvstændig retsakt, men de 
foranstaltninger, som medlemsstaterne Inciter for at forbedre badevandskvaliteten vil 
blive samordnet med det integrerede program for foranstaltninger under rammedirektivet. 
1.3. Direktivet om farlige stoffer (76/464/EØF)23) 
Målsætning - at bekæmpe forurening af overfladevand med farlige stoffer. 
Vigtigste træk - Direktivet gælder for alt overfladevand og kræver, at medlemsstaterne 
bekæmper emissioner af en række stoffer (opført på lister i et bilag til direktivet) først og 
fremmest ved hjælp af tilladelser til industrianlæg og gennem bedre rensning af 
byspildevand. Betingelserne for tilladelser til udledning af de farligste stoffer (dem på 
liste I) er fastlagt på fællesskabsplan i en række "datterdirektiver" (82/176/EØF24*, 
83/513/EØF25*, 84/156/EØF26*, 84/491/EØF27* og 86/280/EØF28*). Direktivet indeholder to 
alternative metoder til fastlæggelse af disse betingelser. Medlemsstaterne har valget 
mellem at anvende "grænseværdier" for emissionerne baseret på den bedste tilgængelige 
teknik eller de kan basere deres tilladelser på de grænser, der er nødvendige for at 
overholde bestemte "kvalitetsmålsætninger" i vandrecipienten. Liste Il-stoffer behandles af 
medlemsstater, som skal opstille programmer til begrænsning af udledningerne. 
Kommissionen har afgivet en rapport om gennemførelsen af dette direktiv i 199329*. 
Bemærkninger - Direktivet har bidraget til at forbedre kvaliteten af overfladevandet i 
Fællesskabet, men er nu temmelig gammelt. Proceduren til at udarbejde datterdirektiver 
for liste I-stoffer har vist sig besværlig og langsom, medens de fleste medlemsstaters 
indsats for at udarbejde programmer til begrænsning af udledningerne af liste Il-stoffer 
har været minimal. Direktivet er også blevet kritiseret for ikke at tage hensyn til det 
stadig stigende antal stoffer, der muligvis kan være farlige, og for ikke at behandle 
kumulative toksiske virkninger. Mange af disse kritiske indvendinger imødekommes i det 
foreslåede direktiv om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening (IPC), selv 
om der stadig vil være behov for en eller anden form for kontrol med industrianlæg, som 
ikke er omfattet af IPC-direktivet. Dette direktiv vil blive taget op til fornyet behandling i 
lyset af direktivet om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, når det er 
vedtaget, og i forbindelse med udarbejdelsen af det nye rammedirektiv. 
1.4. Beslutningen om udveksling af oplysninger (77/795'/EØF)™* 
Målsætning - at bidrage til at opnå et overblik over vandløbenes vandkvalitet og 
vandmængde i Fællesskabet for at kunne opstille en politik på et veloplyst grundlag. 
23) EFT nr. L 129 af 18.5.1982, s. 23. 
24) EFT nr. L 81 af 27.3.1982 s. 29. 
25) EFT nr. L 291 af 24.10.1983, s. 1. 
26) EFT nr. L 74 af 17.3.1984, s. 49. 
27) EFT nr. L 274 af 17.10.1984, s. 11. 
28) EFTnr. L 181 af 4.7.1986, s. 16. 
29) Administrative strukturer og gennemførelsen af Fællesskabets direktiver om farlige stoffer, som udledes 
i vandmiljøet. Endnu ikke offentliggjort. 
30) EFT nr. L 334 af 24.12.1977, s. 29. 
19 
Vigtigste træk - Beslutningen opretter et net af 124 målestationer (EF-12) med en 
måleordning, som omfatter 19 forskellige parametre. Oplysningerne udveksles mellem 
medlemsstaterne, og Kommissionen offentliggør en sammenfattende rapport30. 
Bemærkninger - Beslutningen var et prisværdigt forsog på at opnå et overblik over 
vandmiljøets tilstand i Fællesskabet, men det kan argumenteres, at dens rolle nu er 
overtaget af Det Europæiske Miljøagentur og af de forskellige overvågningskrav i senere 
direktiver. Det kan have en vis værdi at fortsætte de datatidsserier, der er blevet opbygget 
siden beslutningen trådte i kraft, men Kommissionen er af den opfattelse, at det, hvis 
dette er tilfældet, ville være mere passende at medtage de forskellige overvågningskrav i 
rammedirektivet. 
1.5. Fiskevandsdirektivet (78/65 9/EØF)32) 
Målsætning - at beskytte ferskvandsområder, som egnet til, eller burde være egnet til, at 
fisk kan leve deri, navnlig de arter, der fiskes kommercielt eller ved lystfiskeri. 
Vigtigste træk - Direktivet kræver, at medlemsstaterne udpeger fiskevande, opstiller 
vandkvalitetsnormer herfor, overvåger vandene og udarbejder "programmer med henblik 
på at mindske forureningen" for at sikre, at de udpegede vandområder er i 
overensstemmelse med kvalitetsnormerne. Kommissionen afgav rapport om 
gennemførelsen af dette direktiv i 199533*. 
Bemærkninger - Direktivet overlader udpegelsen af fiskevande til medlemsstaterne, og det 
gennemføres derfor meget forskelligt på tværs af Fællesskabet. Det kan således 
argumenteres, at der ikke er behov for at fastsætte nogen krav på fællesskabsniveau. 
Direktivet har imidlertid været værdifuldt i nogle medlemsstater ved at gennemtvinge 
forbedringer af relevante vande, og Kommissionen mener, at disse fortjenester ikke bør 
overses. I Kommissionens eksisterende forslag til et direktiv om vandområders økologiske 
kvalitet foreslås det at fastsætte generelle forpligtelser til at beskytte overfladevande som 
habitatter, herunder naturligvis deres egnethed til, at fiskepopulationer kan leve deri, og 
det var hensigten, at de gode punkter i fiskevandsdirektivet skulle indarbejdes i disse 
krav. Rammedirektivet ville medtage de vigtigste elementer fra forslaget om 
vandområders økologiske kvalitet, og fiskevandsdirektivet kunne derfor ophæves uden at 
sænke miljønormerne. 
1.6. Skaldyrvandsdirektivet (79/923/EØF)M) 
Målsætning - at beskytte kyst- og brakvand af hensyn til skaldyrpopulationerne og at 
forebygge forurening af skaldyrprodukter. 
Vigtigste træk - Direktivet ligner i formen fiskevandsdirektivet, men indeholder også 
nogle særlige kontrolforanstaltninger for bestemte udledninger i skaldyrvande. 
Kommissionen afgav rapport om gennemførelsen af dette direktiv samtidig med og i 
samme rapport som for fiskevandsdirektivet. 
31) Kvaliteten af fersk overfladevand, ISBN 92-826 9396-1. 
32) EFT nr. L 222 af 14.8.1978, s. 1. 
33) Kvaliteten af ferske fiskevande og af skaldyrvande, ISBN 92-826-91 
34) EFTnr. L 281 af 10.11.1979, s. 47. 
20 
Bemærkninger - Mange, om ikke alle, bemærkningerne om fiskevandsdirektivet gælder 
også for skaldyrvandsdirektivet. Endvidere findes der nu et direktiv (91/492/EØF) om 
sundhedsmæssige betingelser for produktion og afsætning al levende toskallede bløddyr™. 
Skaldyrvandsdirektivet kunne derfor ophæves uden at sænke miljonormerne. 
1.7. Grundvandsdirektivet (80/68/EØF)M* 
Målsætning - at bekæmpe forureningen af grundvand med farlige stoffer. 
Vigtigste træk - Direktivet kræver, at medlemsstaterne direkte og indirekte kontrollerer 
udledningen af bestemte stoffer (opført i et bilag til direktivet) til grundvandet, 
hovedsageligt gennem en tilladelsesordning for direkte udledninger. De skal overvåge 
overholdelsen af tilladelsesbetingelserne og overvåge virkningen på grundvandet. 
Bemærkninger - Direktivet startede sin tilværelse som et søsterdirektiv til direktivet om 
farlige stoffer med henblik på at anvende lignende regler til grundvandsbeskyttelse. Siden 
det blev vedtaget, er det blevet klart, at de udfordringer, som grundvandet stilles over for 
på lang sigt, i stadig højere grad vedrører forurening fra diffuse kilder og vandindvinding 
i et omfang, der ikke er bæredygtigt, og ingen af disse to problemer er rimeligt dækket af 
direktivet. Kommissionen arbejder for øjeblikket på et handlingsprogram for grundvand, 
som ser på hele den række problemer, der er forbundet med grundvand, og fastsætter 
fornødne aktioner på lokalt plan, medlemsstatsplan og fællesskabsplan. På fællesskabsplan 
vil det blive foreslået, at grundvandsdirektivet ændres gennemgribende. For at opnå en 
større integration mellem beskyttelsen af grundvand og beskyttelsen af overfladevand ville 
ændringen af grundvandsdirektivet indgå i det nye rammedirektiv, som dækker alt vand i 
Fællesskabet, og det oprindelige direktiv burde derfor ophæves. 
1.8. Drikkevandsdirektivet (80/778/EØF) 37) 
Målsætning - at beskytte menneskers sundhed ved at fastlægge strenge normer for 
drikkevandskvaliteten. 
Vigtigste træk - Direktivet kræver, at medlemsstaterne indfører strenge kvalitetsnormer 
for mere end 60 parametre, overvåger drikkevandskvaliteten og træffer de fornødne 
foranstaltninger for at sørge for at vandet er i overensstemmelse med de fastsatte værdier. 
I 1995 offentliggjorde Kommissionen et forslag til ajourføring af direktivet3**. Dette 
forslag er for øjeblikket til behandling i Rådet og Parlamentet. 
Bemærkninger - Dette direktiv har haft stor virkning, og det erkendes generelt, at det har 
været drivkraften bag den generelle forbedring af drikkevandskvaliteten, der har fundet 
sted i Fællesskabet over den seneste halve snes år. Direktivet har forsynet regeringer og 
vandforsyninger med et solidt og forudsigeligt grundlag for deres 
investeringsprogrammer, og forbrugerne kan nu forvente at modtage vand, som opfylder 
kvalitetsnormer, som udtrykkeligt gælder i hele Fællesskabet. Direktivet er ret så 
forskelligt fra andre retsakter på vandområdet, derhen at det fastsætter produktnormer. 
Direktivet skulle ikke indarbejdes i rammedirektivet, men skulle stå alene, og arbejdet 
35) EFTnr. L 268 af 24.9.1991, s. 1. 
36) EFT nr. L 20 af 26.1.1980, s. 43. 
37) EFT nr. L 229 af 30.8.1980, s. 11 
38) EFTnr. C 131 af 30.5.1995, s. 5. 
21 
skulle fortsætte med henblik på vedtagelsen af Kommissionens forslag til ændring af 
direktivet. 
1.9. Direktivet om rensning af byspildevand (91/271 /EØF) .i'») 
Målsætning - at begrænse forureningen af overfladevand med næringsstoffer (navnlig 
nitrater og phosphater) fra byspildevand, som er en af de største kilder til forurening med 
næringsstoffer, og hermed til eutrofiering. Det tager også sigte på at begrænse 
nitratkoncentrationerne i vand, der indvindes til drikkevandsforsyning. 
Vigtigste træk - Direktivet fastlægger betingelserne for opsamling, rensning og udledning 
af byspildevand samt spildevand fra visse industrisektorer. Det fastlægger en tidsplan for 
tilvejebringelsen af spildevandsopsamlingssystemer og rensningsanlæg samt fastlæggelse 
af det rensningsniveau, der kræves af anlæggene. Tidsplanen og kravene varierer 
afhængigt af byområdets størrelse og recipientvandets følsomhed, som skal fastlægges ved 
overvågning. 
Bemærkninger - Direktivet befinder sig i gennemførelsesfasen, og det er for tidligt at 
udtale sig om, hvorvidt de krævede normer er tilstrækkelige til at løse problemet. 
Direktivet er et godt eksempel på kombineret anvendelse af metoden med 
miljøkvalitetsmålsætninger og metoden med emissionsgrænseværdier. Herved opnås et 
højt miljøbeskyttelsesniveau, samtidig med at de begrænsede økonomiske ressourcer 
udnyttes mest effektivt. Kommissionen vil måske foreslå ændringer af hensyn til 
sammenhængen med overvågnings- og programkravene i rammedirektivet. 
1.10. Nitratdirektivet (91/676/EØF)40) 
Målsætning - at supplere direktivet om rensning af byspildevand ved at behandle 
nitratforurening fra landbrugskilder, der er en anden stor kilde til forurening med nitrater. 
Vigtigste træk - Direktivet indeholder et generelt krav til medlemsstaterne om at 
udarbejde kodekser for og tilskynde til godt landmandskab med henblik på at begrænse 
nitrattabet til overfladevand og grundvand fra landbruget. Det indeholder 
overvågningskrav og for vandområder, som er udpeget som sårbare over for 
nitratforurening, pålægger det handlingsprogrammer med retligt gennemtvingelige 
begrænsninger for dyrkningsmetoder sammen med grænser for udspredningen af organisk 
gødning. 
Bemærkninger - Som direktivet om rensning af byspildevand befinder dette direktiv sig i 
gennemførelsesfasen. Det er imidlertid værd at påpege, at medlemsstaterne generelt ikke 
opfylder deres forpligtelser til tiden. Igen kombinerer nitratdirektivet, som det er tilfældet 
med direktivet om rensning af byspildevand, de to metoder til vandforvaltning, idet det 
kræver strengere foranstaltninger, der hvor sådanne er nødvendige. Kommissionen vil 
måske foreslå ændringer af hensyn til sammenhængen med overvågnings- og 
programkravene i rammedirektivet. 
39) EFT nr. L 135 af 21.5.1991, s. 40. 
40) EFTnr. L 375 af 31.12.1991, s. 1. 
22 
1.11 Forslaget til direktiv om vandområders økologiske kvalitet (KOM(93) 680 endelig 
udg.f] 
Målsætning - at fastholde og forbedre overfladevands habitatpotentiale, og herved at 
forbedre overfladevandets kvalitet generelt og øge dets potentielle værdi som kilde for 
drikkevand og andre formål og at øge vandets rekreative værdi. 
Vigtigste træk - Ifølge direktivforslaget skal medlemsstaterne overvåge den økologiske 
tilstand af deres overfladevande, identificere kilder til forurening eller negative 
menneskeskabte påvirkninger, opstille "operationelle mål" for opnåelsen af "god 
økologisk kvalitet" og gennemføre "integrerede programmer" for at nå disse mål. 
Direktivforslaget omfatter også krav om offentlig høring om indholdet af de integrerede 
programmer. Forslaget behandles for øjeblikket i Rådet og Parlamentet. 
Bemærkninger - Kommissionen er af den opfattelse, at den generelle struktur i forslaget 
om vandområders økologiske kvalitet også egner sig til rammedirektivet om 
vandressourcer. Dette ville medføre ændringer i forslaget, som går betydeligt længere end 
normale ændringer. Kommissionen har derfor til hensigt al fremsætte et forslag om et nyt 
rammedirektiv og vil samtidig trække det nuværende forslag tilbage. Det nye forslag ville 
udvide rammerne for vandområders økologiske kvalitet til at omfatte forskellige 
vandanvendelsesformål, til at omfatte både grundvand og overfladevand og til at omfatte 
både kvantitative og kvalitative aspekter. 
2. Nært relaterede EF-retsakter 
Herunder følger en liste over retsakter, der har mindre direkte indflydelse på 
vandforvaltningsspørgsmål, eller som kun blandt andet vedrører sådanne emner. 
2.1 Direktivet om slam fra rensningsanlæg (8612781 EØFf}) 
Målsætning - at regulere anvendelsen i landbruget af slam fra rensningsanlæg for at undgå 
skadelige virkninger for jordbund, planter, dyr og mennesker. 
Vigtigste træk - Direktivet fastsætter grænseværdier for koncentrationerne af tungmetaller 
i slam til udspredelse på landbrugsjorder og de maksimale årlige mængder af disse 
metaller, der må tilføres jorden, under hensyntagen til grænseværdier for 
koncentrationerne af tungmetaller i jordbunden. Der fastlægges også betingelser for 
spredningen af slam, såsom behandling, anvendelsesperioder og 
forsigtighedsforanstaltningerr, som skal træffes. 
Bemærkninger - Direktivets vigtigste formål er at beskytte jordbunden, men det 
forebygger også indirekte forurening af grundvandet. Kommissionen regner med, at 
anvendelsen i landbruget af slam fra rensningsanlæg vil stige i de nærmest kommende år 
af forskellige årsager som gennemførelsen af direktiv 91/271/EØF om byspildevand, 
vedtagelsen af direktivet om lossepladser (planlagt til september 1996) og affaldsstrategien 
(mindre og mindre accepteret deponering, forbrænding af slam med energivinding ikke 
mulig). Kommissionen overvejer derfor en revision af direktivet. 
41) EFT nr. C 222 af 10.8.1994, s. 6. 
42) EFT nr. L 181 af 8.7.1986, s. 6 
23 
43) 2.2 Rapporteringsdirektivet (91/692/EØF) 
Målsætning - at forenkle og samordne medlemsstaternes forpligtelser under mange 
miljødirektiver til regelmæssigt at fremsende rapporter om gennemførelsen til 
Kommissionen. 
Vigtigste træk - Direktivet fastlægger en treårig rapporteringseyklus for en række 
direktiver, hvor hver cyklus omfatter vandrelaterede, luftrelaterede og affaldsrelaterede 
retsforskrifter. Rapporterne om vand vedrører overfladevandsdirektivet, direktivet om 
farlige stoffer (med datterdirektiver), fiskevandsdirektivet, skaldyrvandsdirektivet, 
grundvandsdirektivet og drikkevandsdirektivet. 
Bemærkninger - Rapporteringsdirektivet erkender behovet for at samordne nogle af 
foranstaltningerne i de forskellige retsakter for miljøområdet ved at samle de fleste 
rapporteringsforpligtelser i en enkelt retsakt. 
Inden for vandområdet vil mange af de direktiver, hvor der skal forelægges rapporter i 
henhold til rapporteringsdirektivet, blive ophævet og indarbejdet i rammedirektivet. 
Rapporteringsforpligtelserne i rammedirektivet vil imidlertid blive indarbejdet i 
rapporteringsdirektivets treårige cyklus. Kommissionen har derfor ikke til hensigt at 
foreslå nogen væsentlige ændringer af rapporteringsdirektivet 
2.3 Forslaget til direktiv om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening 
(KOM (93) 423 endelig udg.)44) 
Målsætning - at forebygge eller minimere forurening af vand, luft og jord fra store 
forurenende industrianl æg. 
Vigtigste træk - Ifølge direktivforslaget skal de relevante myndigheder i medlemsstaterne 
meddele integrerede godkendelser til industriaktiviteter, som omfatter emissioner til vand, 
luft og jordbund, for at opnå begrænsninger af emissionerne af forurenende stoffer baseret 
på den "bedste tilgængelige teknik", under hensyntagen til lokale miljømæssige og 
tekniske betragtninger. Alle Fællesskabets gældende emissionsgrænser og 
kvalitetsmålsætninger skal overholdes som et minimumskrav, borslaget er for øjeblikket 
til behandling i Rådet og Parlamentet. Rådet vedtog en fælles holdning til denne tekst den 
27. november 199545*. 
Bemærkninger - Med direktivforslaget forsøges det at integrere forureningsbekæmpelsen i 
forbindelse med de mest forurenende industrianlæg for at opnå en sammenhængende 
strategi for behandlingen af emissioner til luft, jord og vand. Dette er et logisk og 
fornuftigt forslag, men et forslag som nødvendigvis medfører, at lovgivningen ikke 
længere udelukkende kan vedrøre beskyttelse af vandet. Der kan derfor ikke opnås nogen 
fordele ved at forsøge at integrere forslaget i nogen ramme for vandområdet på anden 
måde end ved at sørge for, at der er konsekvens mellem forslagene og at medtage 
eventuelle krydshenvisninger, som måtte vise sig nødvendige eller nyttige. 
43) EFTnr. L 377 af 31.12.1991, s. 48. 
44) EFTnr. C 311 af 17.22.1993, s. 6 og C 165 af 1.7.1995, s. 9. 
45) Endnu ikke offentliggjort i EFT. 
24 
2.4 Direktivet om plantebeskyttelsesmidler og det foreslåede biociddirektiv 
(9I/4I4/EØF46), KOM(93) 35I47) og KOM(95) 387 - COD 46548)) 
Målsætning - at regulere markedsforingen af plantebeskyttelsesmidler, blandt andel for at 
sørge for, at brugen af dem ikke forer til forurening af grundvand eller overfladevand. 
Det foreslåede direktiv om biocider tager sigte på at gore det samme for så vidl angår 
biocider. 
Vigtigste træk - Direktivet om plantebeskyttelsesmidler kræver godkendelse af alle 
plantebeskyttelsesmidler for blandt andet at sikre, at de opfylder bestemte grundlæggende 
kriterier, som er fastlagt i direktivet og det hermed forbundne direktiv om "ensartede 
principper"49*. Det omfatter også krav til etikettering og emballering af sådanne produkter. 
Der foreslås lignende krav i biociddirektivet. 
Bemærkninger - Disse direktiver vedrører stoffer med stor og direkte relevans for 
forvaltningen af vandkvaliteten. De behandler også andre problemer, og kan derfor ikke 
betragtes som kandidater for medtagelse i nogen rammeretsakt på vandområdet, men der 
må sørges for indbyrdes overensstemmelse. 
2.5 Direktiverne om vaske- og rengøringsmidler (73/404/EØFW) og 73/405/EØF50) 
Målsætning - at reducere forureningen af vandløb med skummende persistente vaske- og 
rengøringsmidler. 
Vigtigste træk - Direktiverne fastsætter præstationskrav for vaske- og rengøringsmidler, 
som omsættes i Fællesskabet, idet der kræves en biologiske nedbrydningsevne på mindst 
90 %. Kommissionen er i øjeblikket i færd med at gennemgå direktivet med henblik på at 
ajourføre og forbedre kontrolmetoderne. 
Bemærkninger - Dette er to temmelig gamle retsakter, som behandler et bestemt problem, 
som klart bedst kan løses ved hjælp af produktpræstationskrav. 
2.6 Direktivet om større uheld (Seveso-direktivet) (82/501/EØF)52) 
Målsætning - at begrænse følgerne af større uheld for mennesker og miljø. 
Vigtigste træk - Direktivet fastlægger krav for anlæg og virksomheder, hvor et større 
uheld kunne medføre betydelig skader for mennesker eller miljøet. Kravene omfatter 
klarlæggelse af risici, kontrol med de forbundne farer og fastlæggelse af foranstaltninger, 
som kan afbøde følgerne af et større uheld. 
Bemærkninger - Dette er et generelt direktiv om "farer ved større uheld", som omhandler 
kontrolforanstaltninger af betydning for beskyttelsen af mennesker og miljø rent generelt. 
Foranstaltningerne gælder for "større uheld" med vandforurening på samme måde som for 
enhver anden form for større uheld. Der er ingen grund til at overveje nogen integrering 
46) EFT nr. L 230 af 19.8.1991, s. 1. 
47) EFT nr. C 239 af 5.9.1993, s. 1. 
48) EFT nr. C 261 af 6.10.1995, s. 5. 
49) EFT nr. L 227 af 1.9.1994, s. 31. 
50) EFTnr. L 347 af 17.12.1973, s. 51. 
51) EFT nr. L 347 af 17.12.1973, s. 53. 
52) EFT nr. 320 af 5.8.1982, s. 1. 
25 
heraf i rammeforskrifterne for vandområdet som sådant, bortset fra det generelle behov 
for at sørge for overensstemmelse mellem disse strategiske områder. 
2.7 Naturtype- og fugledirektiverne (92/43/EØF5J) og 79/409/EØFS4)) 
Målsætning - at sørge for at biodiversiteten inden tor Fællesskabet bevares 
Vigtigste træk - Direktiverne kræver, at der udpeges fredede områder med en passende 
forvaltning. Dette omfatter undgåelse af forurening, og om nødvendigt, opretholdelse af 
vandstand og vandkvalitet. 
Bemærkninger - De integrerede vandforvaltningsplaner, der kræves under 
rammedirektivet, vil skulle anerkende områder udpeget under disse direktiver og lignende 
national lovgivning. 
2.8 Direktivet om vurderinger af virkninger på miljøet (85/37/EØF55)) 
Målsætning - at sørge for at nye anlægsprojekters virkninger på miljøet vurderes inden 
der gives tilladelse til at sætte arbejdet i gang. 
Vigtigste træk - Direktivet kræver, at bestemte projekter, som anses for at kunne få 
væsentlig virkning på miljøet, skal vurderes med hensyn til deres eventuelle virkninger på 
en bred række miljøfaktorer (herunder blandt andet mennesker, dyr, planter og vand). De 
ansvarlige myndigheder skal indhente oplysninger herom, sammen med offentlighedens og 
interesserede organers synspunkter, inden de giver de nødvendige tilladelser eller 
godkendelser. 
Bemærkninger - Kommissionen har foreslået en ændring af direktivet (KOM(93) 575 
endelig udg.56*), som tager sigte på at udvide bilagenes anvendelsesområde. Rådet indtog 
en fælles holdning til dette forslag den 18 december57*. Kommissionen overvejer også at 
fremsætte forslag om at udvide principperne i VVM-direktivet til også at omfatte 
virkningerne fra planer og programmer, som kan have en væsentlig virkning på miljøet. 
2.9 Retsakter om klassificering, etikettering og risikovurdering af kemiske stoffer 
Målsætning - at vurdere risikoen og at regulere markedsføringen af industrielle stoffer, 
som kan forårsage forurening. 
Vigtigste træk - Denne lovgivning omfatter adskillige direktiver og forordninger om 
fastlæggelse af rammekrav for klassificering og etikettering af farlige stoffer 
(76/548/EØF58*, 793/93/EF59*, 76/631/EØF60* og 88/379/EØF"11). Den omfatter også to 
foranstaltninger vedrørende risikovurderingen af nye og eksisterende kemiske stoffer 
53) EFT nr. L 206 af 22.7.1992, s. 7. 
54) EFT nr. L 103 af 25.4.1979, s. 1. 
55) EFT nr. L 175 af 5.7.1985, s. 40. 
56) EFT nr. C 130 af 12.5.1994, s. 8. 
57) Endnu ikke offentliggjort. 
58) EFT nr. L 196 af 16.8.1976, s. 1. 
59) EFT nr. L 84 af 5.4.1993, s. 1. 
60) EFTnr. 206 af 29.7.1978, s. 13. 
61) EFT nr. L 187 af 16.7.1988, s. 14. 
26 
(direktiv 93/67/EØF62* og forordning 1488/94ft3)). De oplysninger og prøveresultater, der 
er opnået gennem denne lovgivning, sætter ofte handlinger i gang i en række andre 
retsakter, som vedrører forurening, herunder forurening al vand og vandøkosystemer. 
Bemærkninger - Alle disse retsakter påvirkes ikke af de spørgsmål, der er behandlet i 
denne meddelelse. 
3. Det Europæiske Fællesskabs politik på andre områder, som har indflydelse på 
vandforvaltningsspørgsmål 
Ud over ovennævnte retsakter er der helt klart en lang række politikker på europæisk, 
nationalt og regionalt plan, som kan få væsentlig indflydelse på 
vandforvaltningsmetoderne. Inden for miljøpolitikken vil retsforskrifter om luftkvalitet og 
affald får virkninger, og det samme er tilfældet med "horisontale" foranstaltninger, som 
behandler integrerede initiativer eller nye former for foranstaltninger osv. Andre 
sektorrelaterede politikker som industripolitik, regionalpolitik, transport, energi og fysisk 
planlægning er også vigtige. To nøgleområder i denne henseende er den fælles 
landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik. I henhold til traktaten (artikel 130 R) skal 
miljøpolitikken integreres fuldt ud i al anden EF-poIitik. Dette princip har slået bedre 
igennem på nogle områder end på andre og kræver en fortsat indsats. 
Det er et nøgleelement i integreret vandforvaltning, at der skal tages hensyn til alle 
sådanne aktiviteters virkning på og behov for vand. Rammedirektivet vil omfatte en sådan 
vurdering som en grundlæggende forpligtelse under direktivet. 
Kommissionen har endvidere i forbindelse med sin forskningspolitik oprettet en task force 
for vand og vandrelaterede miljøspørgsmål. 
62) EFT nr. L 227 af 8.9.1993, s. 9. 
63) EFT nr. L 161 af 29.6.1994, s. 3. 
27 
1**1 p mmømmmmmt+å 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 59 endeUg udg. 
DOKUMENTER 
DA 14 
Katalognummer : CB-CO-96-082-DA-C 
ISBN 92-78-00885-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg