Meddelelse fra Kommissionen om anvendelse af EF's konkurrenceregler på vertikale begrænsninger (Opfølgning af grønbogen om vertikale begrænsninger) (98/C 365/03) (EØS-relevant tekst)

KAPITEL I - INDLEDNING

1. Mangler ved den nuværende politik

EU's konkurrencepolitik for vertikale begrænsninger har eksisteret i næsten fyrre år. Selv om denne politik har været en succes, er det nødvendigt med en revision. Begrundelsen for en sådan revision blev beskrevet indgående i grønbogen om vertikale begrænsninger (1). I grønbogen blev der opregnet en række mangler ved den nuværende politik, der kan resumeres således:

For det første indeholder de nuværende gruppefritagelsesforordninger ret strenge formkrav, og de betragtes derfor som værende for formalistiske og som en spændetrøje. Dette er især problematisk i lyset af de store ændringer af distributionsformerne, der har fundet sted, og som stadig finder sted. Hvad angår de vertikale aftaler, der nu og da med nogen vanskelighed falder ind under de nuværende gruppefritagelsesforordninger, skabes der et overensstemmelseskrav, der på unødvendig vis svækker retsikkerheden. Virksomheder, der ikke har stor markedsstyrke, lider unødigt under disse regler og kan endda blive hindret i at anvende vertikale begrænsninger for at forbedre deres konkurrencesituation på markedet.

For det andet er der hvad angår de aftaler, der falder ind under gruppefritagelsesforordningerne, en reel risiko for, at Kommissionen fritager aftaler, der fordrejer konkurrencen. Da gruppefritagelsesforordningerne er baseret på formelle regler og ikke på følgerne af aftalerne, og da de ikke fastsætter tærskler for markedsandelene, kan virksomheder med stor markedsstyrke drage fordel af dem. Muligheden for en tilbagekaldelse betragtes i den henseende ikke som egentlig afskrækkende, da den i givet fald ikke vil have tilbagevirkende kraft. De nuværende gruppefritagelsesforordninger fritager således for eksempel konkurrencebegrænsende bestemmelser for markedsandele på op til 100 %, selv om disse kan medføre en høj grad af afskærmning og føre til meget høje priser på markedet til skade for forbrugerne.

For det tredje forholder det sig sådan, at da gruppefritagelsesforordningerne kun omfatter vertikale aftaler om videresalg af færdigvarer og ikke hjælpestoffer eller tjenesteydelser (2), er en stor del af de vertikale aftaler ikke omfattet af de nuværende gruppefritagelsesforordninger, selv når de implicerede parter ikke har nogen markedsstyrke. Det betyder, at et unødvendigt stort antal vertikale begrænsninger i princippet eventuelt bliver undersøgt med deraf følgende manglende retssikkerhed og unødvendige administrative omkostninger.

2. Behovet for en mere økonomisk baseret tilgang

For at råde bod på disse mangler og fremme konkurrencen, hvilket er hovedmålsætningen for EU's konkurrencepolitik, er det nødvendigt med en mere økonomisk tilgang. En sådan tilgang skal baseres på følgerne for markedet; vertikale aftaler skal analyseres i en markedssammenhæng. Det er kun, når konkurrencen mellem forskellige mærker er svag, og der er tale om markedsstyrke, at kontrol med vertikale aftaler er vigtig. Det vil gøre det lettere at slække på formkravene og sikre, at færre aftaler omfattes af artikel 85, stk. 1, samt at aftaler mellem virksomheder med stor markedsstyrke undersøges bedre.

Det kan skitseres således:

>START GRAFIK>

Markedsstyrke

Individuel undersøgelse

stor markedsstyrke

Gruppefritagelse/De minimis>SLUT GRAFIK>

Alle typer vertikale begrænsninger

De fleste markeder er præget af konkurrence og virksomheder uden markedsstyrke. Det antal sager, det vil være nødvendigt at undersøge, vil derfor som skitseret nedenfor være forholdsvis begrænset. Det bekræftes af en analyse af de seneste fusionssager (3).

>START GRAFIK>

Antal vertikale begrænsninger Individuel undersøgelse

Gruppefritagelse/De minimis>SLUT GRAFIK>

Alle typer vertikale begrænsninger

Kommissionens formål med en reform af EF's konkurrenceregler for vertikale begrænsninger er følgende:

- beskyttelse af konkurrencen er hovedformålet med EF's konkurrencepolitik, da dette vil være til gavn for forbrugerne og sikre en effektiv ressourcefordeling

- markedsintegration er i lyset af udvidelsen fortsat et andet vigtigt mål i konkurrencespørgsmål.

Endvidere skal der tages højde for den generelle retssikkerhed for erhvervslivet, de administrative omkostninger for erhvervslivet og konkurrencemyndighederne og muligheden for at fremme decentraliseringen.

Den konkurrencepolitik, der foreslås i denne meddelelse, er baseret på en mere økonomisk tilgang. Dette er, som forklaret ovenfor, nødvendigt for at råde bod på manglerne i den nuværende politik. I situationer uden stor markedsstyrke bør der skabes et »sikkert holdepunkt«, hvorved der bliver mulighed for en formodning om lovlighed af de vertikale begrænsninger, der ikke forventes at have negative nettovirkninger. Vertikale begrænsninger, der falder uden for det sikre holdepunkt, vil ikke blive antaget at være ulovlige, men skal måske underkastes en individuel undersøgelse. I forbindelse med en individuel undersøgelse er det op til Kommissionen at bevise, at den pågældende aftale er i strid med artikel 85, stk. 1, og den skal undersøge, om aftalen opfylder betingelserne i artikel 85, stk. 3, eller ej.

Det foreslåede sikre holdepunkt består af en generel automatisk gruppefritagelsesforordning for alle vertikale begrænsninger inden for distribution af varer og tjenester (4). Forordningen anvender tærskler for markedsandele for at skelne mellem aftaler, der kan falde ind under gruppefritagelsen, og aftaler der ikke kan. Da tilgangen væsentligst er baseret på »forbudte klausuler«, dvs. en tilgang, der definerer det, der ikke kan fritages, i stedet for at definere det, der kan fritages, undgår man spændetrøjeeffekten og gør det nemmere at forenkle de gældende regler. Forslaget vil sikre, at størstedelen af de vertikale aftaler, hvor der ikke kan forventes mærkbare negative nettofølger, ikke længere skal undersøges individuelt. Det betyder, at Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder kan koncentrere sig om de vigtigere sager. I forslaget behandles de forskellige former for vertikale aftaler ens, når de har samme virkninger, således at man undgår, at der anvendes en forskellig tilgang for visse aftaleformer eller for visse sektorer, og således at man ikke påvirker virksomhederne i deres valg af distributionsformer. For at opretholde en tilstrækkelig grad af juridisk sikkerhed, vil gruppefritagelsesforordningen blive suppleret af retningslinjer, der i detaljer forklarer den politik, Kommissionen følger for individuelle undersøgelser af aftaler over de fastsatte markedsandelstærskler, og for den eventuel tilbagekaldelse af gruppefritagelser, under disse tærskler.

3. Meddelelsens opbygning

Denne meddelelse er opbygget således:

- Kapitel II resumerer de reaktioner på grønbogen, som Kommissionen har modtaget.

- Kapitel III indeholder en økonomisk vurdering af vertikale begrænsninger og deres virkninger.

- Kapitel IV behandler spørgsmålene om tærskler for markedsandele og retssikkerhed.

- Kapitel V beskriver den foreslåede nye politik.

- Kapitel VI beskriver den procedure, der vil blive fulgt for at vedtage de foreslåede regler.

KAPITEL II - RESUMÉ AF REAKTIONERNE PÅ GRØNBOGEN

1. Skriftlige reaktioner på grønbogen

Høringen om grønbogen har givet anledning til 227 skriftlige reaktioner. Størstedelen (64 %) af reaktionerne kom fra enten virksomheder eller virksomhedsorganisationer. Kommissionen har kun modtaget 6 reaktioner fra forbrugerorganisationer. En stor del (31 %) af reaktionerne fra virksomheder og virksomhedsorganisationer kom fra øl- eller benzinsektoren. Det vigtigste spørgsmål for de fleste høringsdeltagere var retssikkerhed (37 % af samtlige reaktioner). Kun 41 reaktioner (18 %), væsentligst fra universitetsmiljøet og nationale myndigheder, lagde størst vægt på sikring af konkurrencen.

Ifølge de fleste reaktioner er det nuværende system for formalistisk, og der ytres ønske om en mere økonomisk tilgang. De fleste mener, at en tilgang, der er baseret på de økonomiske virkninger frem for på en regelbaseret tilgang, vil være mere egnet for en dynamisk sektor som distributionssektoren. Det nuværende system får let negative følger for udvikling af distributionen og hindrer således virksomhederne i at indføre nye og innovative distributionsformer, der kunne medføre en betydelig effektivisering. 95 % af de høringsdeltagere, der har kommenteret dette emne, går ind for en mere økonomisk tilgang, mens 97 % mener, at det nuværende system i for høj grad udgør en spændetrøje. 42 % af de deltagere, der kommenterede de konkurrencemæssige følger af vertikale begrænsninger, mener, at vertikale begrænsninger væsentligst har positive følger for konkurrencen, mens 50 % mener, at vertikale begrænsninger har både positive og negative følger for konkurrencen. Som mulige negative følger nævnes afskærmning og svækkelse af konkurrencen, således at førstnævnte anses for at være det største problem.

Der er almindelig enighed om behovet for en mere økonomisk baseret tilgang, men der er ikke enighed om, hvordan en sådan tilgang kan gennemføres. Næsten halvdelen (41 %) af de deltagere, der kommenterede markedsandelstesten mener, at markedsandele er en god indikator for markedsstyrke. De fleste deltagere understregede imidlertid de vanskeligheder, der er med at definere markeder og vurdere markedsandele. Deltagerne mente, at disse vanskeligheder giver en høj grad af retsusikkerhed, og de fleste af deltagerne gik ikke ind for et loft over markedsandele. Under høringsproceduren fik anvendelsen af en markedsandelstest stigende tilslutning, men virksomhederne bad Kommissionen om at indføre passende ledsageforanstaltninger, således at markedsandelstesten gøres praktisk anvendelig.

I grønbogen nævnes fem løsningsforslag, nemlig:

1. Løsningsforslag I: videreførelse af det nuværende system

2. Løsningsforslag II: bredere gruppefritagelser uden tærskel for markedsandele

3. Løsningsforslag III: mere målrettede gruppefritagelser med markedsandele på [40 %].

4. Løsningsforslag IV, variant I: negativattestformodning op til [20 %] og derover bredere gruppefritagelser uden tærskel for markedsandele, og

5. Løsningsforslag IV, variant II: negativattestformodning op til [20 %] og derover bredere gruppefritagelser med en markedsandelstærskel på [40 %].

Det fremgår klart af grønbogen, at man kunne forestille sig andre løsningsforslag. Det er derfor ikke overraskende, at en række berørte kredse (5) fremsatte tre andre forslag:

6. Generel gruppefritagelse: en bred gruppefritagelse baseret på en liste med forbudte klausuler og uden markedsandele.

7. Retningslinjer: ingen gruppefritagelse, men kun retningslinjer, der angiver hvordan Kommissionen vil anvende artikel 85 i individuelle sager.

8. Kontrol af misbrug: alle vertikale begrænsninger betragtes umiddelbart som lovlige, dog således at Kommissionen har mulighed for at ophæve en sådan positiv formodning, men ikke med tilbagevirkende kraft.

Nedenfor gives en statistisk opdeling af støtten til de forskellige ovennævnte løsningsforslag:

>TABELPOSITION>

2. Offentlig høring

Den 6. og 7. oktober 1997 arrangerede Kommissionen en offentlig høring om grønbogen for industrien og andre interesserede parter. Virksomheder, organisationer, advokatfirmaer, forbrugerorganisationer osv., der havde fremsendt reaktioner, blev inviteret til høringen. De fleste medlemsstater, EFTA-Tilsynsmyndigheden, Norge, Island og en lang række central- og østeuropæiske lande sendte også observatører.

Der var almindelig enighed om, at markedsstyrke og mindre konkurrence mellem forskellige mærker er forhold, under hvilke vertikale begrænsninger kan have negative følger. Der var ligeledes enighed om, at Kommissionen burde indføre en mere økonomisk tilgang for at fjerne den nuværende formalistiske spændetrøjeeffekt. De fleste mente også, at der er en forbindelse mellem markedsstyrke og markedsandel, men understregede, at de to begreber ikke er synonyme.

På grund af den øgede retsusikkerhed, som en markedsandelstest vil medføre for dem, der i dag kan drage fordel af de eksisterende gruppefritagelsesforordninger, er en stor del imod at indføre en sådan test, der vil begrænse anvendelsen af gruppefritagelser. Et begrænset antal kommentatorer understregede, at en markedsandelstest ville være mulig, og at en sådan test er den bedste indikator for markedsstyrke. Der er ikke foreslået nogen alternativer.

I spørgsmålet om, hvilke vertikale begrænsninger der som sådan fortsat skal være forbudte, er der almindelig enighed om, at bindende udsalgspriser og fuldstændig territorial beskyttelse ikke skal være omfattet af nogen form for gruppefritagelse og i de fleste tilfælde ikke give mulighed for individuel fritagelse. Det blev imidlertid fremført, at individuel fritagelse ikke skal være fuldstændig udelukket. På høringen blev der udtrykt støtte til at tillade maksimale bindende udsalgspriser, samtidig med at man erkendte, at det er vanskeligt at fastslå, hvad en egentlig maksimumpris er.

Der var delte meninger om det argument, at vertikale begrænsninger kan hjælpe med at løse såkaldte frihjulsproblemer (»free rider problems«), dvs. sikre at den, der yder en indsats, kan høste alle de deraf følgende fordele. Nogle mente, at frihjulsproblematikken er hyppigt forekommende, bl.a. på grund af detailhandlere, der driver forretning uden for det officielle distributionsnet. Dette blev fremført af repræsentanter for bl.a. bil-, parfume-, benzin-, forbrugerelektronik- og legetøjsindustrien. De gik ind for aktioner for at stoppe »lækager«, herunder muligheden for at forbyde parallelimport. Det blev imidlertid ikke fastslået, om frihjulsproblemer var kernen i problemet - nemlig at detailhandlere uden for nettet drager nytte af de investeringer, der foretages inden for nettet - eller om det egentlige problem var, at man ønskede at udelukke visse detailhandlere for at begrænse konkurrencen og øge priserne. Det sidste argument blev nævnt af flere deltagere, herunder distributionsvirksomheder og store detailhandlere. De understregede, at parallelimport er af afgørende betydning for at kunne udnytte prisforskelle medlemsstaterne imellem.

Det blev erkendt, at det for at nå frem til en mere økonomisk tilgang var nødvendigt at finde et kompromis mellem en sådan tilgang og retssikkerhed. En række deltagere mente, at de fleste vertikale aftaler er uskadelige ud fra et konkurrencesynspunkt eller endda konkurrencefremmende. De gik derfor ind for enten løsningsforslag II (bredere gruppefritagelser), løsningsforslag IV, variant I (det samme plus en negativattestformodning) eller én meget bred gruppefritagelse, helst defineret udelukkende ved forbudte klausuler. Nogle gik ind for en ny politik med anvendelse af markedsandelstærskler som i løsningsforslag IV, variant II (gruppefritagelser med en tærskel for markedsandele) eller en afskærmningstest baseret på markedsandele.

Det blev understreget, at hvis man indfører en markedsandelstest, skal Kommissionen af retssikkerhedsmæssige grunde sikre indførelse af så mange ledsageforanstaltninger som muligt. Det blev bl.a. nævnt, at Kommissionen skal 1. indføre retningslinjer for anvendelsen af reglerne om markedsandelstærskler, 2. løse problemet med automatisk ugyldighed efter artikel 85, stk. 2, hvis en virksomhed ikke har foretaget korrekt anmeldelse, fordi den har fejlvurderet sin markedsandel, 3. eventuelt vedtage en ikke-indsigelsesprocedure og 4. nedbringe anmeldelsesbyrden.

3. Holdninger i EU-institutionerne og medlemsstaterne

Europa-Parlamentet

Europa-Parlamentet bemærker i sin beslutning af 18. juli 1997, at bortset fra de minimis-meddelelsen er erhvervslivet imod at anvende markedsandelstilgangen, og at denne tilgang ikke altid mest effektivt oplyser om markedsstyrken. Europa-Parlamentet anmoder derfor Kommissionen om at undersøge muligheden for at anvende andre parametre. Det understreger behovet for at skabe retssikkerhed for de små og mellemstore virksomheder, således at frivillige detailhandelskæder får samme rettigheder som store sammenslutninger, bl.a. hvad angår fælles prisstrategi. Europa-Parlamentet opfordrer ligeledes Kommissionen til at undersøge, om det er nødvendigt at indføre en gruppefritagelsesforordning for selektive distributionsaftaler, og det opfordrer til at være specielt opmærksom på de særlige kommercielle eller finansielle fordele i aftaler om ølleverancer og tankstationer.

Europa-Parlamentet foretrækker et system, hvor vertikale aftaler mellem virksomheder, der har en markedsandel på under 10 %, falder uden for anvendelsesområdet for artikel 85, stk. 1. Over denne tærskel skal gruppefritagelser give mulighed for mere fleksibilitet uden at forstyrre balancen mellem de kontraherende parter. Over en vis markedsandelstærskel skal det være let at tilbagekalde en gruppefritagelse. Kun hvis en sådan forenklet tilbagekaldelsesprocedure ikke er mulig, skal Kommissionen overveje at indføre gruppefritagelser, der ikke finder anvendelse over en vis markedsandelstærskel, og i så fald kun for virksomheder med en stor omsætning.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

Det Økonomiske og Sociale Udvalg erkender i sin udtalelse af 4. juni 1997, at de nugældende gruppefritagelsesforordninger er for stive og ofte vanskelige at fortolke. Der bør lægges vægt på markedsstrukturen, når man vurderer virkningerne af vertikale begrænsninger, samt på følgerne for markedet snarere end på aftalernes formelle indhold. Udvalget går ind for at udvide gruppefritagelsernes anvendelsesområde til også at gælde led længere tilbage i forsyningskæden mellem producenter og leverandører af de nødvendige hjælpestoffer. Jo større anvendelsesområdet er for gruppefritagelser, jo mindre vil der være behov for individuelle anmeldelser af vertikale aftaler. Udvalget går ligeledes ind for at indføre en ikke-indsigelsesprocedure.

Udvalget er ikke imod løsningsforslag II (bredere gruppefritagelser uden tærskel for markedsandele) men anbefaler stærkt løsningsforslag IV, variant I (løsningsforslag II med en negativattestformodning på op til [20 %]). Udvalget er forbeholdent over for løsningsforslag IV, variant II (løsningsforslag IV, variant I, med en tærskel for markedsandele på [40 %]). Hvis Kommissionen imidlertid kunne indføre løsningsforslag IV, variant I, kombineret med meget brede gruppefritagelser, mener Udvalget, at det ville være relevant at indføre en kontrolprocedure for vertikale distributionsaftaler mellem virksomheder med meget store markedsandele.

Regionsudvalget

Regionsudvalget fastslår i sin udtalelse af 12. juni 1997, at da der er mange aspekter i spørgsmålet om vertikale begrænsninger, er det vanskeligt at vælge et løsningsforslag, der ikke vil have ulemper for den ene eller den anden sektor. Uanset hvilken løsning der vælges, skal visse aftaler - f.eks. på ølområdet - bevares. Der bør tages højde for andre synspunkter end producenters og distributørers, når man skal vurdere fordelene for forbrugerne. Hvad angår løsningsforslag III og IV er det kun relevant ar indføre markedsandelstærskler, hvis de gælder for hele EU-markedet. Regionsudvalget mener, at man i sidste instans bør vælge løsningsforslag I.

Medlemsstaterne

Alle undtagen én medlemsstat har fremsendt bemærkninger til grønbogen. Mange af disse bemærkninger har foreløbig karakter. Der var ingen klar enighed om de generelle retningslinjer for en sådan fremtidig politik på området. Hvad angår løsningsforslagene i grønbogen var der ingen af medlemsstaterne, der gik ind for løsningsforslag I og III, fire medlemsstater gik ind for løsningsforslag II, tre for løsningsforslag IV, variant I, og to for løsningsforslag IV, variant II. De øvrige fem medlemsstater fremsatte alternative forslag, der kan resumeres således:

1. Indførelse af en negativattestforordning, hvorefter næsten alle vertikale begrænsninger - uanset markedsandel - indledningsvis skulle anses for at være lovlige, dog således at Kommissionen, de nationale myndigheder og de nationale domstole skulle have beføjelser til at erklære forordningen uanvendelig med tilbagevirkende kraft, hvis der ikke er tale om egentlig konkurrence, eller hvis der er store hindringer for at komme ind på markedet.

2. Indførelse af én gruppefritagelse for alle vertikale begrænsninger med en markedsandelstærskel på [25 %]. Over denne tærskel skulle aftaler være omfattet af et individuelt fritagelsessystem. Hvad angår aftaler under denne tærskel skulle Kommissionen have mulighed for at tilbagekalde fritagelsen i problematiske sager.

3. Indførelse af en negativattestforordning med to tærskler for markedsandele. Den første tærskel (25-40 %) skulle angive den markedsandel, over hvilken en virksomhed må formodes at have stor markedsstyrke; den anden tærskel (60-80 %) skulle anvendes for eventuelle begrænsninger forårsaget af virksomheder med en markedsandel på mindst 10-15 % i tilfælde af kumulerende virkninger af parallelle distributionsnet.

4. Indførelse af én gruppefritagelse med angivelse af de forbudte klausuler. Fritagelsen skulle gælde uanset markedsandel. Kommissionen skulle kunne kræve individuelle anmeldelser. Gruppefritagelsen skulle gøre vertikale aftaler midlertidigt gyldige og ikke kunne tilbagekaldes med tilbagevirkende kraft.

5. Bredere og mere fleksible gruppefritagelser, der efterfølgende skulle kontrolleres af de nationale konkurrencemyndigheder.

Det første spørgsmål, som der er bred enighed om blandt medlemsstaterne, vedrører behovet for at ændre Kommissionens nuværende politik hvad angår vertikale begrænsninger. Det erkendes, at indførelse af en mere økonomisk baseret tilgang nødvendigvis vil medføre et system med mindre retssikkerhed for virksomheder med markedsstyrke, der i dag drager fordel af de eksisterende gruppefritagelsesforordninger. Det andet spørgsmål, som der er bred enighed om, vedrører den seneste økonomiske litteratur, ifølge hvilken vertikale begrænsninger kun skader konkurrencen, hvis de er knyttet til en vis grad af markedsstyrke. Det tredje spørgsmål, hvorom der er bred enighed, vedrører behovet for i forbindelse med vurderingen af vertikale begrænsninger fortsat at lægge vægt på vigtigheden af markedsintegration, især i lyset af den kommende udvidelse.

På baggrund af denne enighed synes der at være to hovedtendenser. Ifølge den første skal der blot indføres en vis fleksibilitet inden for rammerne af den eksisterende ordning ved at mindske den formalistiske anvendelse af de nuværende gruppefritagelsesforordninger. Ifølge den anden tendens skal der foretages en egentlig ændring af den nuværende politik på området. Der er to hovedhypoteser inden for den anden hovedtendens. Den første er baseret på en bevarelse af det nuværende forbudssystem efter artikel 85. Dette system kunne tilpasses ved at indføre markedsandelstærskler. Formålet med disse tærskler skulle være på basis af markedsstyrken at sikre, at der ikke er grund til at anvende artikel 85, stk. 1, og at fastsætte anvendelsesområdet for en enkelt og bred fritagelse omfattende alle vertikale restriktioner. Den anden hypotese forudsætter et skift fra et forbudssystem til et kontrolsystem. Et sådant system ville betyde, at alle vertikale begrænsninger umiddelbart ville blive betragtet som værende forenelige med artikel 85, stk. 1, således at Kommissionen ville kunne tilbagekalde denne positive formodning, dog ikke med tilbagevirkende kraft.

Under høringsproceduren er der sket en udvikling i medlemsstaternes holdninger til grønbogen, og dette har ført til større enighed om de forslag, der er fremsat i denne meddelelse, dvs. én bred blokfritagelsesforordning begrænset af én/to markedsandelstærskler.

KAPITEL III - ØKONOMISK ANALYSE AF VERTIKALE BEGRÆNSNINGER

1. Vertikale begrænsninger og markedsstyrke

Som nævnt i indledningen forholder det sig ifølge den økonomiske teori sådan, at vertikale begrænsninger kun giver konkurrencemæssige problemer, når konkurrencen mellem forskellige mærker er utilstrækkelig, dvs. hvis der er en vis markedsstyrke. Omvendt er det sådan, at jo hårdere konkurrencen er mellem forskellige mærker, jo mere sandsynligt er det, at vertikale begrænsninger ikke får en negativ effekt eller i det mindste en positiv nettoeffekt. På den anden side er det sådan, at jo svagere konkurrencen er mellem forskellige mærker, jo mere sandsynligt er det, at vertikale begrænsninger har en negativ nettoeffekt. Det vil sige, at en og samme vertikale begrænsning kan have forskellig effekt afhængig af markedsstrukturen og den markedsstyrke, som den virksomhed, der anvender den vertikale begrænsning, besidder.

Inden for økonomien defineres markedsstyrke sædvanligvis som muligheden for at hæve priserne til et niveau, der ligger over konkurrenternes (på kort sigt marginalomkostningerne, på længere sigt de samlede gennemsnitlige omkostninger). Dvs., at en virksomhed har markedsstyrke, hvis den har mærkbar indflydelse på salgsprisen, og hvis den ved at fastsætte en pris, der ligger over konkurrenternes, er i stand til på kort sigt at opnå et usædvanlig stort overskud. De fleste økonomer er enige om, at der allerede inden der opnås dominerende stilling, således som defineret af EF-Domstolen, er tale om markedsstyrke. Det synspunkt blev også fremført i grønbogen (6) for at understrege, at vertikale begrænsninger kan skade konkurrencen, selv når de omhandlede virksomheder ikke har en dominerende stilling, og at artikel 86 og fusionskontrol således ikke er tilstrækkelige foranstaltninger. Artikel 85 bør finde anvendelse på vertikale begrænsninger, særlig på oligopolistiske markeder, hvor ingen af de enkelte virksomheder har en dominerende stilling.

Der er ligeledes generel enighed om, at vertikale begrænsninger normalt er mindre skadelige end horisontale begrænsninger. Den væsentligste grund til at behandle en vertikal begrænsning mere lempeligt end en horisontal begrænsning er, at sidstnævnte kan vedrøre en aftale mellem konkurrenter, der producerer substituerbare varer/tjenester, hvorimod førstnævnte vedrører en aftale mellem en leverandør og en køber af en given vare/tjeneste. I horisontale aftaler vil det forhold, at en virksomhed har markedsstyrke (sælger sit produkt til en højere pris), være en fordel for konkurrenterne. Det kan anspore konkurrenterne til at optræde konkurrencebegrænsende. I vertikale aftaler er én virksomheds produkt en anden virksomheds input. Det vil sige, at hvis en virksomhed først eller sidst i distributionskæden har markedsstyrke, vil det normalt skade efterspørgslen efter den anden virksomheds produkt. De virksomheder, der deltager i aftalen, kan derfor have god grund til indbyrdes at hindre hinanden i at udøve markedsstyrke (normalt kaldet selvdisciplin i vertikale begrænsninger).

Denne selvdisciplin skal imidlertid ikke overdrives. Når en virksomhed ikke har markedsstyrke, kan den kun forsøge at øge sit overskud ved at optimere fremstillings- og distributionsprocessen med eller uden vertikale begrænsninger. Når virksomheden imidlertid har markedsstyrke, kan den også forsøge at øge sit overskud på bekostning af de direkte konkurrenter ved at øge deres omkostninger og på bekostning af køberne/forbrugerne ved at forsøge at få del i deres overskud. Dette kan forekomme, når virksomheden først i distributionskæden og virksomheden sidst i distributionskæden deler det ekstra overskud, eller når en af de to virksomheder påtvinger en vertikal begrænsning og således får hele det ekstra overskud.

2. Negative følger

2.1. Individuelle vertikale begrænsninger

De negative virkninger på markedet, der kan opstå som følge af konkurrencebegrænsende vertikale aftaler, og som EU's konkurrencelovgivning tager sigte på at forhindre, er følgende:

- udelukkelse, enten af andre leverandører eller af andre købere

- forringelse af de pris- og ikke-prismæssige betingelser, der gælder for kunderne, inden for et bestemt mærke (reduktion af konkurrencen inden for mærket) eller mellem forskellige mærker (reduktion af konkurrencen mellem mærkerne)

- aftaler mellem leverandører eller købere, som fremmes af vertikale begrænsninger

- skabelse af hindringer for markedsintegrationen, herunder først og fremmest begrænsninger i de europæiske forbrugeres frihed til at købe en vare eller tjenesteydelse i en hvilken som helst medlemsstat efter eget valg.

Sådanne negative følger kan skyldes forskellige vertikale begrænsninger. Der må udvises stor forsigtighed, fordi aftaler, som er forskellige i form, kan have samme materielle indvirkning på konkurrencen. For at analysere disse mulige negative følger er det hensigtsmæssigt at inddele vertikale begrænsninger i følgende fire kategorier: eneforhandlingsaftaler, aftaler om forhandling af ét mærke, aftaler om binding af udsalgspris og aftaler om opdeling af markedet. De vertikale begrænsninger inden for hver kategori synes at have de samme negative følger for konkurrencen.

Inden de fire kategorier beskrives, skal der fremsættes en række generelle bemærkninger. For det første gælder analysen både varer og tjenester, selv om nogle begrænsninger væsentligst anvendes i forbindelse med varedistribution. Derfor anvendes betegnelsen »vare(r)« i denne tekst for både varer og tjenester, medmindre andet er angivet. For det andet kan der indgås vertikale aftaler om mellemprodukter, færdigvarer og tjenesteydelser. Medmindre andet er angivet, finder analysen og argumenterne i teksten anvendelse på alle handelsniveauer, og den neutrale betegnelse leverandør og køber anvendes. Når der kun er tale om et enkelt niveau, er dette angivet. For det tredje er klassificeringen baseret på de såkaldte grundlæggende komponenter i vertikale begrænsninger. I praksis gør mange vertikale aftaler brug af mere end én af disse komponenter. For eksempel kan det nævnes, at eneforhandling sædvanligvis begrænser det antal købere, leverandøren kan sælge til, og ofte samtidig begrænser det område, hvor køberne må udøve aktivitet. Den første komponent kan føre til udelukkelse af andre købere, mens den anden komponent kan føre til opdeling af markedet.

Eneforhandlingsaftaler

Betegnelsen eneforhandling dækker de aftaler/komponenter, hvor hovedprincippet er, at producenten kun sælger til én eller til et begrænset antal købere. Det kan ske for at begrænse antallet af købere i et bestemt område eller i en bestemt kundekategori eller for at begrænse typen af købere. Denne kategori omfatter bl.a. eneforhandling og eksklusiv kundefordeling, hvor leverandøren begrænser sit salg til udelukkende én køber i et bestemt område eller i en bestemt kundekategori. Den omfatter også eksklusiv levering og kvoter, der påtvinges leverandøren, hvorefter en forpligtelse eller tilskyndelsesordning aftalt mellem leverandøren og køberen bevirker, at førstnævnte på et bestemt marked udelukkende eller hovedsagelig sælger til en enkelt køber. Denne kategori omfatter også selektiv distribution, hvor de betingelser, der pålægges eller aftales med de udvalgte forhandlere, kan begrænse deres antal.

Aftalerne har væsentligst to følger for konkurrencen, nemlig: 1. nogle købere på det pågældende marked kan ikke længere købe hos den pågældende leverandør, dvs. det fører til udelukkelse, især i forbindelse med eksklusiv levering, og 2. for færdigvarers vedkommende vil det forhold, at det pågældende produkt udbydes af færre distributionsvirksomheder, føre til mindre konkurrence for dette mærke. I tilfælde af store eneforhandlingsområder eller aftaler om eksklusiv kundefordeling kan resultatet blive en fuldstændig fjernelse af konkurrencen for et givet mærke. Når en selektiv forhandlingsaftale desuden anvendes snævert, således at kun få forretninger kan sælge det pågældende produkt, fører det også til mindre konkurrence forretningerne imellem og mindre konkurrence mellem forskellige mærker. Selektiv distribution indeholder endvidere en begrænsning for videresalget, idet godkendte forhandlere kun må sælge til de endelige forbrugere og andre godkendte forhandlere.

Aftaler om forhandling af ét mærke

Betegnelsen forhandling af ét mærke dækker de aftaler/komponenter, hvor hovedprincippet er, at køberen opfordres til at koncentrere sine ordrer om én bestemt produktkategori hos én leverandør. Denne kategori omfatter bl.a. konkurrencebegrænsning og kvoter, der påtvinges køberen, hvorefter en forpligtelse eller tilskyndelsesordning mellem leverandør og køber bevirker, at sidstnævnte udelukkende eller hovedsagelig dækker sit behov for en bestemt vare eller tjenesteydelse hos en enkelt leverandør.

Aftalerne har væsentligst to følger for konkurrencen, nemlig: 1. andre leverandører på markedet kan ikke sælge til de pågældende købere, dvs. konkurrerende leverandører udelukkes, og 2. hvad angår distribution af færdigvarer vil de omhandlede detailhandlere kun sælge ét mærke, og der vil derfor ikke være et konkurrenceelement i deres forretning. Begge følger kan betyde mindre konkurrence mellem forskellige mærker.

En eventuel mindre konkurrence mellem forskellige mærker kan opvejes af en forudgående stærkere konkurrence mellem leverandører for at få kontrakter om forhandling af ét mærke, men jo længere varigheden af denne konkurrence er, jo større sandsynlighed er der for, at den ikke vil være tilstrækkelig til helt at opveje den manglende konkurrence mellem forskellige mærker.

Aftaler om binding af udsalgspris

Betegnelsen binding af udsalgspris dækker over de aftaler/komponenter, hvor hovedprincippet er, at køberen forpligtes eller tilskyndes til at videresælge til ikke under en vis pris, til en vis pris eller ikke over en vis pris. Denne kategori omfatter minimums- og maksimumsudsalgspriser, faste udsalgspriser og vejledende udsalgspriser. Maksimumsudsalgspriser og vejledende udsalgspriser kan - om end de ikke forventes at have negative følger - i praksis vise sig at have samme følger som bindende udsalgspriser. Da bindende udsalgspriser vedrører udsalgsprisen, er de hovedsagelig relevante for distribution af færdigvarer.

Der er væsentligst to følger for konkurrencen af minimumsudsalgspriser og bindende udsalgspriser, nemlig: 1. distributionsvirksomhederne kan ikke længere konkurrere på prisen for det omhandlede mærke, hvilket betyder en fuldstændig fjernelse af konkurrencen for det omhandlede mærkes vedkommende, og 2. der er større prisgennemsigtighed og ansvarlighed for prisændringer, hvilket - i hvert fald på koncentrerede markeder - gør det lettere for producenterne eller distributørerne at aftale horisontale arrangementer. Den aftagende konkurrence for et givet mærkes vedkommende kan indirekte føre til mindre konkurrence mellem forskellige mærker.

Aftaler om opdeling af markedet

Betegnelsen opdeling af markedet dækker aftaler/komponenter, hvor hovedprincippet er, at køberen begrænses med hensyn til, hvor vedkommende enten indkøber eller videresælger en bestemt vare eller, at leverandøren begrænses med hensyn til hvem vedkommende må sælge sin vare til. Denne kategori omfatter eksklusive købsaftaler, hvor en forpligtelse eller tilskyndelsesordning aftalt mellem leverandøren og køberen bevirker, at sidstnævnte udelukkende dækker sit behov for en bestemt vare eller tjenesteydelse hos leverandøren, men giver køberen mulighed for at købe og sælge konkurrerende varer og tjenesteydelser. Den omfatter også begrænsninger af det geografiske salgsområde, kundebegrænsninger, begrænsninger på eftermarkedet, forbud mod videresalg og bindinger.

Den væsentligste følge for konkurrencen er mindre konkurrence for det pågældende mærke, som leverandøren eller køberen (i tilfælde af begrænsninger på eftermarkedet) kan udnytte til at opdele markedet og på den måde hindre markedsintegration. Det kan fremme prisdiskrimination. Det forholder sig en smule anderledes med bindinger. Den væsentligste følge er, at køberne eventuelt betaler mere for de varer, der er omfattet af bindingen, end hvis de kunne foretage deres indkøb hos en anden leverandør, men det kan også føre til udelukkelse af andre leverandører fra markedet og mindre konkurrence mellem forskellige mærker på det marked, der er omfattet af bindingen.

2.2. Kombinationer af vertikale begrænsninger

Det næste spørgsmål er, om en kombination af forskellige vertikale begrænsninger øger de negative følger. I grønbogen lægges der megen vægt på argumentet, hvorefter visse kombinationer af vertikale begrænsninger er bedre for konkurrencen end isoleret anvendelse af de forskellige former for begrænsninger (7). Selv om det nu og da er tilfældet, er det ikke den generelle regel. Normalt vil det modsatte være gældende, således at en kombination normalt forværrer de eventuelle negative følger.

Hvis man f.eks. kombinerer en aftale om forhandling af ét mærke med en aftale om eneforhandling, vil det både medføre mindre konkurrence mellem forskellige mærker og mindre konkurrence inden for et bestemt mærke. For færdigvarers vedkommende skabes der et marked med monopol for lokale mærker uden konkurrence i forretningerne. Til udelukkelse på producentniveauet skal tilføjes udelukkelse på detailsalgsniveauet. Det betyder, at det ikke blot er vanskeligt for producenten at sælge et nyt mærke, fordi forretningerne er bundet til ét mærke, men også at nye markedsdeltagere i detailleddet kan have vanskeligheder med at få fat i nogle af de førende mærker. Det skaber en situation, hvor det både kan være vanskeligt at finde afsætningsmuligheder og være urentabelt at oprette nye forretninger.

Et andet eksempel er en kombination af vertikal begrænsning vedrørende eneforhandling, såsom selektiv distribution, med vertikal begrænsning om bindende udsalgspriser. Til mindre konkurrence for et bestemt mærke, der følger af den første kategori, skal tilføjes fjernelsen af priskonkurrence for samme mærke, der følger af den anden kategori. Det fører hurtigt til en fuldstændig fjernelse af konkurrencen for et bestemt mærke. Fjernelse af konkurrencen for et bestemt mærke kan også bidrage til at bevare tendensen til hemmelige aftaler mellem producenter, der fremmes af de bindende udsalgspriser. Denne kombination er ikke interessant ud fra et effektivitetssynspunkt, da begge begrænsninger beskytter detailhandlerens fortjenstmargen. Det vil normalt være tilstrækkeligt med den ene begrænsning for eksempelvis at løse et frihjulsproblem mellem detailhandlere.

En kombination af begrænsning om forhandling af ét mærke med begrænsning om bindende udsalgspriser kan bidrage til mindre konkurrence mellem forskellige mærker på grund af manglende konkurrence i de omhandlede forretninger og til at bevare tendensen til hemmelige aftaler mellem producenter, der fremmes af de bindende udsalgspriser. Tendensen til at indgå hemmelige aftaler kan blive styrket, da den manglende konkurrence i forretningerne letter konkurrencetrykket. Endvidere kombineres mindre konkurrence mellem forskellige mærker med mindre priskonkurrence inden for samme mærke som følge af de bindende udsalgspriser.

Endelig er alle kombinationer af vertikale begrænsninger, der gør arbitrage enten hos de endelige forbrugere eller hos distributørerne mere vanskelig eller umulig, negative for markedsintegrationen. Eksempler herpå er en kombination af 1. territorial salgsbegrænsning kombineret med selektiv distribution på samme distributionsniveau, 2. eneforhandlingsaftaler kombineret med eksklusive købsaftaler og 3. selektiv distribution kombineret med eksklusive købsaftaler.

Visse kombinationer kan imidlertid vurderes mere positivt, fordi det kan argumenteres, at en vertikal begrænsning kan nedbringe en anden begrænsnings eventuelle negative følger. En kombination af eneforhandling og bindende udsalgspriser vil betyde, at sidstnævnte begrænsning kan hjælpe leverandøren med at begrænse eventuelle prisstigninger, som køberen måtte ønske at indføre inden for rammerne af den beskyttelse, områdeeksklusiviteten giver ham. Den samme argumentation kan anvendes for en kombination af selektive distributionsaftaler og bindende udsalgspriser. En kombination af eneforhandlingsaftaler og påtvungne kvoter kan have samme følger, da sidstnævnte kan forhindre forhandleren i at forhøje sine priser.

3. Positive følger

Det hævdes, at i en række situationer fører de sædvanlige forretninger på normale vilkår mellem producent og detailhandler, hvor kun prisen og mængden for en bestemt transaktion fastsættes, til et sub-optimalt investerings- og omsætningsniveau. Der kan gøres følgende generaliseringer herom:

1. Den første og vigtigste grund til, at dette - dvs. et sub-optimalt investerings- og omsætningsniveau - formodes at opstå, er tilstedeværelsen af en eller anden form for frihjulsproblem. Den person, der gør en indsats, er måske ikke i stand til at tilegne sig alle fordelene ved denne indsats og vil derfor måske være tilbøjelig til at investere sub-optimalt. Dette kan ske som følge af, at en detailhandler uden selv at gøre en indsats udnytter en anden detailhandlers salgsfremmende foranstaltninger. Eneforhandling eller tilsvarende restriktioner eller bindende udsalgspriser kan måske bidrage til at undgå et sådant frihjulsproblem. Frihjulsproblemet kan også opstå mellem producenter, hvor den ene investerer i salgsfremmende foranstaltninger for sit mærke i forretningerne, hvorved der også tiltrækkes kunder til konkurrenterne. Konkurrenceklausuler kan bidrage til at klare sidstnævnte type frihjulsproblemer.

For at der kan være tale om et problem, må der nødvendigvis være et reelt frihjulsproblem, hvilket ikke altid er helt indlysende. Mellem detailhandlere kan frihjulsproblemet kun opstå i forbindelse med førsalgstjenester og ikke i forbindelse med eftersalgstjenester. Varen må være forholdsvis ny eller teknisk kompleks, idet kunden ellers udmærket ved, hvad han ønsker ud fra tidligere køb, og varen må være af rimelig høj værdi, da det ellers ikke kan betale sig for en kunde at indhente oplysninger i den ene forretning og købe i den anden. Når alle disse betingelser er opfyldt, må det derudover ikke være praktisk for producenten at aftale effektive servicekrav vedrørende førsalgstjenesterne med detailhandlerne (8).

Frihjulsproblemet mellem producenter begrænses også af forholdsvis strenge betingelser. Når producenten fremmer et produkt gennem reklame på nationalt plan, er der tilsyneladende kun ringe mulighed for, at der kan opstå et frihjulsproblem, som skal klares gennem konkurrenceklausuler, som pålægges distributørerne. Kun hvis reklamen foregår i visse detailforretninger, kan en aftale af konkurrencebegrænsende art bidrage til at sikre alle fordele. Desuden kan det kun forekomme i forbindelse med førsalgstjenester, det må ikke være muligt at gøre reklamen mærkespecifik og er kun sandsynligt for forholdsvis nye og komplekse produkter, idet kunderne ellers allerede udmærket ved, hvad de ønsker.

2. Et andet generelt punkt, der skal påpeges, angår den mulige divergens mellem hvad, der er privat nyttigt og nyttigt ud fra et samlet velfærds-/forbrugersynspunkt. Hvad der er privat nyttigt, er ikke altid godt for den samlede velfærd. Lad os vende tilbage til frihjulsproblemet mellem detailhandlere og mellem producenter. Lad os antage, at der eksisterer et reelt frihjulsproblem, og omsætningen kan udvides ved at tilføre flere førsalgstjenester, selv om dette også vil resultere i højere priser. Når disse ekstra tjenester vurderes ensartet af størstedelen af forbrugerne, kan dette udmærket resultere i en større samlet velfærd. Men når de inframarginale forbrugere (det er dem, der allerede køber ved det gældende pris/serviceniveau) ved, hvad de ønsker, og ikke værdsætter den ekstra tjeneste, har de kun ulempe af den højere pris, navnlig hvis der er utilstrækkelig konkurrence mellem mærkerne. Det kan være privat nyttigt at øge serviceniveauet for at tiltrække flere marginale forbrugere og derved øge omsætningen, men den samlede velfærd kan ikke desto mindre lide skade.

3. Der består en særlig form for frihjulsproblem i forbindelse med certificering. Hypotesen er, at visse detailhandlere yder en værdifuld tjeneste ved at blive identificeret med »gode« produkter. Det forhold, at disse detailhandlere sælger et bestemt produkt, signalerer til kunden, at det er et godt køb. Denne hypotese kan somme tider være nyttig, når man skal forklare indførelsen af nye produkter. Nye og komplekse produkter føres først af indbringende kvalitetsforretninger, hvor de købes af avantgarde forbrugere. Produktets ry bliver gradvis fastslået, og efterspørgslen stiger tilstrækkeligt til, at det sælges gennem lavpriskæder. Hvis producenten til at begynde med ikke kan begrænse sit salg til luksusforretningerne, risikerer han at blive taget af listen, og introduktionen af produktet kan slå fejl. Sker dette, foreligger der et problem, svarende til beskyttelse af et opfindelsespatent. Det kan være nødvendigt at give midlertidig beskyttelse mod lavprisforretninger for at hjælpe med til at introducere produktet. En beskyttelsesperiode, som er alt for lang, kan imidlertid kun forsinke produktet i at nå frem til de fuldt udviklede, konkurrencedygtige stadier i dets livscyklus, hvilket er til skade for forbrugerne. Dette betyder i bedste fald, at der kan være en grund til at tillade en kortvarig begrænsning i form af eneforhandling eller bindende udsalgspriser; nok til at sikre introduktion, men ikke så længe, at det er til hinder for masseudbredelse.

4. Endnu en særlig form for frihjulsproblem er det såkaldte »hold-up«-problem. Somme tider skal der foretages særlige investeringer af enten leverandøren eller køberen, som f.eks. i særligt udstyr eller uddannelse. Efter at investeringerne er foretaget, bliver investoren i et sådant tilfælde i en vis grad den anden parts fange. Styrkeforholdet forrykkes. Af frygt herfor foretages de nødvendige investeringer måske ikke, medmindre der kan fastsættes ex ante leveringsordninger. Investoren frygter, at den anden part udnytter hans investering til at køre på frihjul. Som i frihjulseksemplet mellem detailhandlere er der imidlertid en række betingelser, der skal være opfyldt, før en sådan risiko er reel. For det første skal investeringen være afholdt og speciel for kun at angå denne anden part. For det andet skal det være en langsigtet investering, der ikke indtjenes på kort sigt. Og for det tredje skal investeringen være asymmetrisk, dvs. den ene investerer mere end den anden. Kun når disse betingelser er opfyldt, kan der være reel grund til at have en vertikal begrænsning i en begrænset periode, af den konkurrencebegrænsende type, når investeringen foretages af leverandøren, og i form af eneforhandling og eksklusiv levering, når investeringen foretages af køberen.

5. Den sidste grund til en sub-optimale omsætning, der skal nævnes er problemet med »dobbelt marginalisering«. Hvis producenten og detailhandleren har markedsstyrke, vil hver fastsætte sin pris over marginalomkostningerne. De tilføjer begge deres fortjeneste, som overstiger den, der ville eksistere under konkurrence. Dette kan resultere i en slutpris, der endog overstiger den monopolpris, en integreret virksomhed ville opkræve, til skade for deres samlede fortjeneste og forbrugerne. I dette tilfælde kunne påtvungne kvoter eller et system med maksimale bindende udsalgspriser hjælpe producenten til at få prisen ned på monopolniveauet.

6. I den økonomiske litteratur forklares det, at der er en høj grad af substituerbarhed mellem de forskellige vertikale begrænsninger. Dette betyder, at det samme ineffektivitetsproblem kan løses ved hjælp af forskellige vertikale begrænsninger. Som forklaret ovenfor kan f.eks. frihjulsproblemet mellem detailhandlere eller frihjulsproblemet i forbindelse med certificering løses ved hjælp af eneforhandling eller faste eller minimale bindende udsalgspriser. Dette er vigtigt, idet de negative følger for konkurrencen kan variere mellem de forskellige vertikale begrænsninger. Dette spiller en rolle, når nødvendigheden drøftes i henhold til artikel 85, stk. 3. Da bindende udsalgspriser normalt anses for at være mindre acceptable ud fra et konkurrencesynspunkt, er dette en grund til kun at tillade eneforhandling eller andre mindre alvorlige begrænsninger og ikke bindende udsalgspriser.

4. Generelle regler for vurderingen af vertikale begrænsninger

I forbindelse med vurderingen af vertikale begrænsninger ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt kan der formuleres en række generelle regler.

Som en første generel regel kan det anføres, at vertikale begrænsninger, der reducerer konkurrencen mellem mærker, generelt er mere skadelige end vertikale begrænsninger, der kun reducerer konkurrencen inden for et mærke. For eksempel har konkurrencebegrænsende forpligtelser sandsynligvis større negative nettovirkninger end eneforhandlingsaftaler. Ved at udelukke andre mærker kan de førstnævnte forhindre disse mærker i at nå markedet. Mens sidstnævnte udelukker visse købere, forhindrer de normalt ikke varen i at nå frem til den endelige forbruger.

En anden generel regel er, at eksklusive aftaler som helhed er værre for konkurrencen end ikke-eksklusive aftaler. Eksklusive aftaler indebærer - som følge af aftalernes udtrykkelige formulering eller de praktiske virkninger - at en part dækker alle eller praktisk talt alle sine behov hos en anden part. For eksempel betyder en konkurrenceklausul, at køberen kun køber ét mærke, mens påtvungne kvoter (quantity forcing) giver køberen mulighed for at købe konkurrerende varer. Afskærmningsgraden er derfor forskellig, mens virkningsgraden ofte er bemærkelsesværdig ens.

En tredje generel regel, der kan formuleres, er, at de mulige negative følger af vertikale begrænsninger forstærkes, når ikke blot én leverandør sammen med køberne praktiserer en vis vertikal begrænsning, men når også andre leverandører og deres købere organiserer handelen på tilsvarende måde. Disse såkaldte kumulative virkninger kan være et problem i en række sektorer. For at kunne foretage en gyldig vurdering af virkningerne af en kumulering af vertikale aftaler kræves der en undersøgelse og gennemgang af hele sektoren. Spørgsmålet om tilbagekaldelse i den foreslåede gruppefritagelsesforordning analyseres i kapital V-3 og vil blive nærmere beskrevet i retningslinjerne.

Foruden disse tre generelle regler, kan der anføres en række yderligere punkter:

- Begrænsninger aftalt for mellemprodukter er generelt mindre skadelige end begrænsninger, der påvirker distributionen af færdigvarer. Da mellemprodukter ikke sælges til de endelige forbrugere, men anvendes som input, er mærke og image af mindre betydning. Dette gør et eventuelt tab af konkurrence mellem mærkerne mindre betydningsfuldt. Denne skelnen mellem mellemprodukter og færdigvarer og tjenesteydelser vil blive taget op i retningslinjerne.

- Inden for kategorien med binding af udsalgsprisen er faste og minimale priser alvorlige begrænsninger. Maksimale og vejledende priser, når de virkelig er maksimale eller vejledende, anses ikke for at være konkurrencebegrænsende.

- Inden for kategorien af aftaler om opdeling af markedet synes begrænsning af videresalg og salgsrestriktioner på eftermarkedet at være de værste, idet de tillader en opdeling af markedet uden tydelig potentiel nyttevirkningsgrad. Bindinger anses normalt for en noget mindre alvorlig restriktion. De angår en eventuel udvidelse af markedsstyrken fra det ene marked til det andet. Eventuelle argumenter vedrørende nyttevirkningen er formentlig begrænsede (»behov for at sikre, at køberen anvender den rette form for input til den skrøbelige maskine, vi solgte ham, idet driftsforstyrrelser kan skade vore produkters image« eller »fælles levering er omkostningsbesparende«). Eksklusive købsaftaler, dvs. forpligtelsen til at indkøbe direkte hos en enkelt leverandør uden en begrænsning i salget af konkurrerende mærker, er den mindst alvorlige restriktion inden for den kategori.

- Aftaler om binding af udsalgspriser anses normalt for at være mere restriktive end de andre vertikale begrænsninger. Med hensyn til effektivitet kan de ofte erstattes af mindre konkurrenceforstyrrende begrænsninger med tilsvarende positive virkninger. Dette afspejles i den nuværende politik i de fleste lande, som har en tendens til at være meget streng med hensyn til aftaler om binding af udsalgspriser, samtidig med at den tillader eneforhandling under visse markedsforhold.

- EU's konkurrencepolitik, med dens vægt på behovet for at beskytte arbitragemulighederne og det generelle forbud mod videresalgsrestriktioner, afspejler ønsket om at fremme markedsintegrationen.

KAPITEL IV - MARKEDSANDELSTÆRSKLER OG RETSSIKKERHED

1. Eksisterende gruppefritagelser

De nuværende gruppefritagelsesforordninger (eneforhandlingsaftaler, eksklusive købsaftaler og franchiseaftaler) følger en formalistisk regelbaseret tilgang, hvor der fokuseres på forhandlernes handlefrihed og på mærkekonkurrencen mellem forhandlere tilhørende det samme distributionssystem. Bortset fra tilbagekaldelsessystemet og den eventuelle anvendelse af artikel 86 gives fritagelserne for alle virksomheder uanset markedsstyrke.

Efter dette system fritages konkurrenceklausuler og visse kombinationer af vertikale begrænsninger, såsom eneforhandling og selektiv distribution (jf. franchiseforordningen), fra artikel 85, stk. 1, uanset om de pågældende virksomheder har en markedsandel på 1 % eller 100 %. Det medfører, at små operatører (det store flertal af virksomhederne) kommer til at lide under en unødigt streng lovgivning, mens virksomheder med stor markedsstyrke kan beskytte sig selv ved simpelt hen at udforme kontraktbestemmelserne, så de passer ind i de eksisterende gruppefritagelsesforordninger.

Kommissionen kan kun trække disse fritagelser tilbage med fremtidig virkning. Virksomheder med markedsstyrke kan anvende de mest alvorlige restriktioner, indtil Kommissionen vedtager et forbud. Der er ikke pres på virksomhederne, for at de skal ændre deres aftaler eller adfærd, fordi deres kontrakter kun er foreløbige. Den præventive virkning af forbudssystemet i artikel 85, stk. 1, går derfor tabt. Der kan ske ubodelig skade på konkurrencen uden mulighed for at rette op herpå (f.eks. markedsafskærmning gennem eksklusive handler). Samtidig forhindres de mindre operatører i at anvende vertikale begrænsninger på innovativ måde til at forbedre deres konkurrencestilling på markedet. Dette forhindrer, at der udvikles nye dynamiske distributionsformer. Derfor kan de eksisterende gruppefritagelsesforordninger ikke videreføres.

2. Økonomisk tilgang og markedsandelstærskler

Der kan drages to politiske konklusioner af de økonomiske erfaringer, der er beskrevet i det foregående kapitel: for det første kan det i tilfælde af manglende markedsstyrke formodes, at vertikale begrænsninger er lovlige undtagen for visse »hardcore«-restriktioner; for det andet kan der ikke fremsættes en generel formodning om lovlighed, hvor der er tale om markedsstyrke.

Det giver derfor økonomisk mening at anvende markedsandelstærskler til at begrænse anvendelsen af en gruppefritagelsesforordning.

Det er klart, at markedsandel ikke er en erstatning for markedsstyrke. I en individuel sag kan en konstateret overtrædelse med hensyn til en særlig vertikal begrænsning normalt kun vurderes ved at se på alle aspekter af markedsstrukturen og markedsadfærden. En sådan markedsanalyse betyder imidlertid meget store håndhævelsesudgifter for konkurrencemyndighederne og kan ikke anvendes i alle tilfælde.

Det er muligt at fremsætte to politiske antagelser, der kan støtte denne markedsanalyse. For det første er en markedsandel på 20 % i de fleste tilfælde normalt utilstrækkelig til at medføre negative nettovirkninger for konkurrencen, som kunne skyldes vertikale begrænsninger anvendt af et enkelt firma. For det andet kan der på baggrund af stor nyttevirkning tænkes gruppefritagelse for visse vertikale begrænsninger på indtil 40 % af markedsandelen, hvilket er det niveau, hvor der opstår risiko for dominerende stilling. Over det niveau der er risiko for, at den sidste betingelse i artikel 85, stk. 3, ikke længere er opfyldt. Brugen af markedsandelstærskler i en gruppefritagelsesforordning tjener derfor ikke til at konstatere en overtrædelse, men til at udelukke visse kategorier af vertikale begrænsninger fra anvendelsen af artikel 85, stk. 1, ved anvendelse af artikel 85, stk. 3.

Ved at arbejde med disse to politiske antagelser, der udelukkende er baseret på markedsandel, er Kommissionen klar over, at den kan fritage visse aftaler, der ikke burde fritages. Jo højere markedsandelen er, jo større er risikoen herfor. Kommissionen mener, at markedsandelstærskler på 20 % og 40 % i tilknytning til arten af den vertikale begrænsning og omfanget af virkningsgraden er hensigtsmæssige niveauer med henblik på en fremtidig gruppefritagelsesforordning. Det nøjagtige niveau for markedsandelstærsklerne og spørgsmålet, om man bør arbejde med én tærskel i stedet for to, vil blive overvejet af Kommissionen under høringen om gruppefritagelsen og retningslinjerne (jf. nedenstående forklaring). Kommissionen ønsker at bevare tilbagekaldelsesmekanismen for de sjældne tilfælde, hvor der kan opstå et alvorligt konkurrenceproblem under disse markedsandelsniveauer. Tilbagekaldelsesmekanismen vil især blive anvendt i sager med kumulativ virkning (nærmere oplysninger i kapitel V).

Ingen har været i stand til at foreslå en bedre enkeltindikator end markedsandel til brug i en gruppefritagelsesforordning. Det eneste alternativ ville være udelukkende at arbejde med retningslinjer, der kunne gøre det muligt at anvende samtlige markedsfaktorer ved vurderingen af vertikale begrænsninger. Kommissionen mener, at på nuværende tidspunkt ville dette være en alt for radikal ændring og give industrien mindre retssikkerhed end brugen af gruppefritagelse med markedsandelstærskler.

Konkurrenceregler er økonomiske regler, som i sig selv indebærer en vis grad af retsusikkerhed. Virksomheder, der besidder markedsstyrke, er i fare for at overtræde konkurrencereglerne. Det er Kommissionens mål at skabe en rimelig grad af retssikkerhed for erhvervslivet, som er forenelig med en effektiv beskyttelse af konkurrencen. Brugen af markedsandelstærskler gør det muligt at knytte en forbindelse mellem en mere økonomisk tilgang og retssikkerheden.

Markedsandele er ikke et ukendt fænomen i EU's konkurrenceregler. Erhvervslivet har i mange år levet med markedsandelstærskler, der fritager fra anmeldelse (jf. markedsandelen på 15 % i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17), giver formodning om negativattest (jf. markedsandelen på 10 % i meddelelsen om aftaler af ringe betydning eller 25 %-markedsandelstærsklen i fusionsforordningen) eller giver gruppefritagelse (jf. 10 %- og 20 %-markedsandelstærsklerne i forordning (EØF) nr. 417/85 (9) og (EØF) nr. 418/85 (10). Dette har ikke givet anledning til en uacceptabel grad af retsusikkerhed for erhvervslivet.

3. Markedsandelstærskel som betingelse for en bredere gruppefritagelse

Under det nuværende system er de fleste vertikale aftaler ikke omfattet af nogen gruppefritagelsesforordning. Kun varer til videresalg er omfattet, for så vidt som det drejer sig om eneforhandlingsaftaler, eksklusive købsaftaler og franchiseaftaler. Undtagen for så vidt angår biler er selektiv distribution ikke omfattet af nogen gruppefritagelse Der findes ingen gruppefritagelse for tjenesteydelser (undtagen for franchising), for mellemprodukter eller for varer, der er under omdannelse. I det omfang der gælder en gruppefritagelse, angiver den, hvilke bestemmelser der er fritaget (den »hvide« liste), med den konsekvens, at alt andet ikke er fritaget. Denne tilgang begrænser de eksisterende gruppefritagelsers anvendelsesmulighed og medfører overdreven regulering for erhvervslivet. I øjeblikket er de fleste virksomheder ikke omfattet af nogen gruppefritagelse og løber således enten risikoen for ikke at anmelde eller at anmelde og i de fleste tilfælde acceptere en administrativ skrivelse (»comfort letter«) fra Kommissionen.

Kommissionen ønsker at rette op på denne situation gennem en betydelig udvidelse af de eksisterende gruppefritagelser til også at omfatte tjenesteydelser, mellemprodukter, varer til videresalg kombineret med omdannelse og selektiv distribution. Den ønsker også, at den nuværende tilgang med en hvid liste i høj grad skal erstattes af en tilgang med en sort liste. Kommissionen mener, at dette vil ende med at give flere virksomheder retssikkerhed end den nuværende snævre regelbaserede tilgang med gruppefritagelse. Med en meget bredere gruppefritagelse er det imidlertid umuligt at fortsætte med at fritage uden hensyn til markedsstyrke. Kommissionen ønsker derfor i sin fremtidige gruppefritagelsesforordning at arbejde med to parametre: arten af den vertikale begrænsning og omfanget af den pågældende markedsstyrke.

4. Ingen formodning om ulovlighed over markedsandelstærsklen

Kommissionen erkender, at brugen af en markedsandelstærskel vil give anledning til en vis grad af usikkerhed for virksomhederne med hensyn til anvendelsen af gruppefritagelsesforordningen. Dette skyldes vanskeligheden ved at definere markeder og vurdere en virksomheds stilling på det relevante produktmarked og geografiske marked. Det skyldes også flygtigheden i markedsandelene, som skifter med tiden.

- Brugen af markedsandelstærskler giver ikke anledning til formodning om ulovlighed over markedsandelstærsklen. Markedsandelstærsklen fungerer kun som et »sikkert holdepunkt« med det formål at skelne mellem de aftaler, der formodes at være lovlige, og dem, der kan kræve individuel undersøgelse. Med hensyn til sidstnævnte vil Kommissionen fortsat have bevisbyrden for, at den pågældende aftale er i strid med artikel 85, stk. 1, og må undersøge, om aftalen opfylder betingelserne i artikel 85, stk. 3. Dette er det normale for en aftale, der ikke er omfattet af en gruppefritagelsesforordning. Over tærsklen kan der således opstå tre situationer: negativattest, individuel fritagelse eller et forbud med tilbagevirkende kraft, hvis betingelserne i artikel 85, stk. 3, ikke er opfyldt.

- Virksomhederne må have kendskab til, hvilken politik Kommissionen vil anvende over tærsklerne. Kommissionen har derfor til hensigt at udstede et sæt retningslinjer, som grundlæggende skal dække tre spørgsmål: anvendelsesområdet for artikel 85, stk. 1, over markedsandelstærsklen, Kommissionens politik efter artikel 85, stk. 3 og dens politik for tilbagekaldelse af gruppefritagelsen, særlig i sager med kumulativ virkning. Disse retningslinjer skal indeholde klare og enkle regler, således at virksomhederne i de fleste tilfælde får mulighed for at foretage deres egen vurdering efter artikel 85, stk. 1 og 3. Formålet skal være at reducere håndhævelsesomkostningerne for erhvervslivet og så vidt muligt undgå anmeldelse af aftaler, der ikke giver anledning til alvorlige konkurrenceproblemer.

Da gruppefritagelsesforordningen anvender markedsandelstærskler sammen med en mere økonomisk tilgang til vertikale begrænsninger, vil færre aftaler være omfattet af artikel 85, stk. 1. En konsekvent anvendelse af retningslinjerne og offentliggørelse af ledende beslutninger vil give erhvervslivet yderligere retssikkerhed.

5. Revision af artikel 4, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17

Hvis en virksomhed begår en fejl, når den vurderer sin markedsandel, skal den ikke straffes for, at den ikke har anmeldt sin aftale. I øjeblikket kan Kommissionen kun fritage med virkning tilbage til anmeldelsesdatoen. Hvis en kontrakt er i strid med artikel 85, stk. 1, og ikke er blevet anmeldt, kan en national dommer derfor erklære kontrakten for ugyldig med den ene begrundelse, at den ikke er anmeldt, selv om alle betingelserne i artikel 85, stk. 3, er opfyldt.

For at ændre den situation vil det være nødvendigt at ændre artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17, således at alle vertikale distributionsaftaler kan fritages med tilbagevirkende kraft, når anmeldelsen sker på et senere tidspunkt. En sådan ændring vil have adskillige positive virkninger:

- når en virksomhed har begået en fejl i vurderingen af sin markedsandel og ikke er omfattet af gruppefritagelsen, vil Kommissionen være i stand til at fritage med tilbagevirkende kraft, forudsat at alle betingelser i artikel 85, stk. 3, var opfyldt lige fra begyndelsen med tilbagevirkende kraft, forudsat at alle betingelser i artikel 85, stk. 3, var opfyldt lige fra begyndelsen

- den vil gøre en ende på unødige sagsanlæg ved de nationale domstole, hvor parterne ofte påberåber sig konkurrencereglerne med det formål at undgå kontraktforpligtelser, selv om der ikke består noget reelt konkurrenceproblem. Dette vil forstærke mulighederne for at håndhæve kontrakterne civilretligt ved at lægge vægt på beskyttelse af konkurrencen i stedet for beskyttelse af private interesser, der ofte ikke har relation til konkurrence

- den vil reducere antallet af anmeldelser, der i øjeblikket indgives med henblik på at opnå retssikkerhed; virksomhederne skal ikke anmelde på forhånd for at få fordel af en individuel fritagelse, med kan foretage deres egen vurdering efter artikel 85, stk. 1 og 3, og undgå anmeldelsesomkostningerne, medmindre de virkelig er i tvivl om mulighederne for at anvende artikel 85, stk. 3; det er sandsynligt, at der vil ske et sådant fald i anmeldelserne, således som det fremgår af de aftaler, der allerede er omfattet af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17, og som normalt ikke anmeldes. Dette vil give Kommissionen mulighed for at reducere a priori-kontrolsystemet, der er baseret på anmeldelser, og sammen med medlemsstaternes konkurrencemyndigheder koncentrere sig om de mere vigtige sager, hvorved effektiviteten af EU's konkurrenceregler øges. Formålet er at reducere håndhævelsesomkostningerne for erhvervslivet og så vidt muligt undgå anmeldelser, der ikke giver anledning til alvorlige konkurrenceproblemer.

Retssikkerheden vil blive styrket yderligere gennem følgende supplerende foranstaltninger:

- kumulative virkninger som følge af net af vertikale begrænsninger vil kun blive underlagt tilbagekaldelsessystemet med virkning for fremtiden

- i tilfælde af et system med to tærskler vil SMV's aftaler være omfattet af den højeste markedsandelstærskel. De vil imidlertid fortsat være underlagt bestemmelserne om tilbagekaldelse og »hardcore«-begrænsninger

- med henblik på beregningen af markedsandelstærsklerne vil der gælde følgende regler:

i) dækning under den fremtidige gruppefritagelse vil være baseret på det relevante marked som forklaret i Kommissionens meddelelse om markedsafgrænsning (11).

ii) markedsandelen vil være baseret på data for det foregående regnskabsår

iii) markedsandelen kan beregnes på grundlag af omsætningens størrelse, når der ikke er tilstrækkelig oplysninger om omsætningens værdi

iv) aftaler vil fortsat være omfattet af gruppefritagelsesforordningen i en periode på to år, så længe tærsklen ikke overskrides med mere end 5 % markedsandel

v) hvis tærsklen overskrides, herunder den i punkt iv) nævnte 5 % stigning, vil der gælde en periode på et år, hvorunder gruppefritagelsesforordningen fortsat vil finde anvendelse; denne periode starter i det år, der følger efter det regnskabsår, hvor tærsklen blev overskredet

- normalt vil det kun være nødvendigt at anslå leverandørens markedsandel, da det er denne markedsandel, der afgør, om en aftale er gruppefritaget eller ej. I tilfælde af eksklusiv levering kan det imidlertid blive nødvendigt at anvende køberens markedsandel som den relevante indikator. Retningslinjerne vil desuden behandle spørgsmålet om, hvordan Kommissionen skal tage hensyn til køberens markedsstilling i forbindelse med analysen af individuelle sager.

Det erkendes, at disse foranstaltninger ikke vil give absolut retssikkerhed. En mere økonomisk tilgang er imidlertid uforenelig med absolut retssikkerhed. Formålet med denne revision er at skabe en ny balance mellem en mere økonomisk tilgang og et rimeligt retssikkerhedsniveau. Denne nye tilgang er til syvende og sidst til fordel for mindre operatører uden markedsstyrke, som udgør det store flertal af virksomheder. Den vil også være til fordel for større virksomheder, der opererer på konkurrenceprægede markeder. Virksomheder med stor markedsstyrke, som praktiserer konkurrencebegrænsende vertikale begrænsninger, vil imidlertid være underlagt strengere kontrol til fordel for konkurrencen, andre konkurrenter og endelig forbrugerne.

6. Øget decentralisering

Under den eksisterende gruppefritagelsesforordning er der kun meget lidt plads til en decentral anvendelse af EF's konkurrenceregler. Hvis en virksomhed udformer sin aftale i overensstemmelse med gruppefritagelsesforordningerne, er der ikke plads til, at de nationale konkurrencemyndigheder eller de nationale domstole kan anvende artikel 85, stk. 2, idet alle virksomheder er omfattet op til 100 % markedsandel, og kun Kommissionen har beføjelse til at trække fordelen ved disse gruppefritagelsesforordninger tilbage. Så længe de eksisterende gruppefritagelser gælder, har tredjeparter derfor ingen anden mulighed end at indbringe en klage for Kommissionen.

Under den nye foreslåede gruppefritagelsesforordning får de nationale myndigheder og domstole mulighed for en decentral anvendelse af EU's konkurrenceregler over markedsandelstærsklerne i gruppefritagelsesforordningen. Det foreslås desuden at give de nationale konkurrencemyndigheder beføjelse til at inddrage fordelen ved gruppefritagelsesforordningen på deres område, hvis betingelserne i artikel 85, stk. 3, ikke længere opfyldes.

Kommissionen vil samarbejde tæt med de nationale konkurrencemyndigheder og domstole for at hjælpe dem i forbindelse med den øgede anvendelse af artikel 85. Dette samarbejde har været i gang siden vedtagelsen af meddelelserne om samarbejdet med de nationale konkurrencemyndigheder (12) og de nationale domstole (13).

KAPITEL V - FORSLAG

1. Forskellige løsningsforslag

I forbindelse med grønbogen blev de politiske løsningsforslag, der er beskrevet i kapitel II (se især tabellen i II.1), gennemgået. De fleste af dem kan ikke accepteres, idet de ikke løser de tre største mangler ved den nuværende politik: formalistisk forordning med karakter af spændetrøje, tilsidesættelse af markedsstyrke og gruppefritagelser, der er for snævre.

Løsningsforslag I i grønbogen bibeholder alle disse mangler. Løsningsforslag II og IV-I reducerer spændetrøjevirkningen, men øger tilsidesættelsen af markedsstyrke. Den generelle gruppefritagelse uden markedsandele gør tilsidesættelsen af markedsstyrke ekstrem. Løsningsforslag III og IV-II tager hensyn til markedsstyrke, men holder sig for meget til snævre gruppefritagelser med spændetrøjevirkning.

To andre løsningsforslag, som adskiller sig grundlæggende fra, hvad foreslås nedenfor, vil ikke løse de største ulemper ved den eksisterende politik. Det første løsningsforslag, der bygger på en enkelt sort liste gruppefritagelse uden markedsandelstærskler, vil tildele vertikale aftaler midlertidig gyldighed, der kun kan tilbagekaldes med virkning for fremtiden. Den løsning vil medvirke til at eliminere den præventive virkning, som er indbygget i forbudssystemet som foreskrevet af artikel 85 og baseret på ugyldighed med tilbagevirkenden kraft af konkurrencestridende praksis. Det bør erindres, at denne præventive virkning spiller en fundamental rolle i forbindelse med at sikre virksomheders effektive efterlevelse af konkurrencereglerne, hvorved sunde konkurrencevilkår sikres.

Det andet løsningsforslag, der ikke kan accepteres, er at gå ud fra den forudsætning, at vertikale begrænsninger (undtagen »hardcore«-begrænsninger) som helhed ikke er konkurrencebegrænsende og således kan være omfattet af en bred negativattestforordning, som kan tilsidesættes med tilbagevirkende kraft, såfremt der sker konkurrencefordrejning uden opvejende nyttevirkning. Denne generelle positive formodning støttes hverken af økonomisk tænkning eller håndhævelseserfaringer. Endvidere vil den resultere i større retsusikkerhed for erhvervslivet. Da der ikke er nogen markedsandelsgrænser, der kan udgøre et sikkert holdepunkt, kan de nationale domstole, de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen alle med tilbagevirkende kraft erklære negativattesten for uanvendelig på ethvert markedsstyrkeniveau.

2. Den foreslåede nye politik

Som beskrevet i indledningen bør den fremtidige politik undgå de tre vigtigste mangler ved den nuværende politik. Den nye politik bør først og fremmest beskytte konkurrencen og markedsintegreringen. Den bør desuden give erhvervslivet en rimelig grad af retssikkerhed, føre til acceptable håndhævelsesomkostninger for erhvervslivet og konkurrence-myndighederne samt øge decentraliseringen.

For at undgå disse mangler og opnå den rette balance mellem disse forskellige målsætninger er det nødvendigt med en gennemgribende ændring i den førte politik. De vigtigste karakteristika ved den foreslåede politik er følgende:

- Grundlaget er en meget bred gruppefritagelsesforordning (»gruppefritagelsen«), der dækker alle vertikale begrænsninger vedrørende mellemprodukter og færdigvarer og tjenesteydelser bortset fra et begrænset antal »hardcore-«begrænsninger. Dette løser manglen ved gruppefritagelser, som er for snævre.

- Politikken er hovedsagelig baseret på tilgang med en sort liste, dvs. definition af, hvad der ikke er gruppefritaget, i stedet for definition af, hvad der er fritaget. Dette fjerner spændetrøjevirkningen.

- Politikken gør brug af tærskler for markedsandele for at knytte fritagelsen til markedsstyrke. Spørgsmålet om, hvorvidt der skal anvendes en eller to markedsandelstærskler, er endnu ikke afgjort. Et system med én tærskel har fordele med hensyn til klarhed og enkelthed (14). Et system med to tærskler giver mulighed for en økonomisk berettiget graduering i behandlingen af vertikale begrænsninger, som afspejler forskelle i deres sandsynlige konkurrencebegrænsende virkninger. Under sådanne tærskler antages det, at vertikale begrænsninger ikke har betydelige negative nettovirkninger. Dette betyder, at aftalerne enten falder uden for artikel 85, stk. 1, eller, når de falder inden for artikel 85, stk. 1, kan være gruppefritaget, dog med undtagelse af »hardcore«-begrænsninger. »Hardcore«-begrænsninger angår hovedsagelig bindende udsalgspriser og restriktioner for videresalg, som ikke anses for at berettige til gruppefritagelse på baggrund af målsætningen med markedsintegration.

- I tilfælde af et system med en enkelt tærskel vil tærsklen ligge på 25-35 % markedsandel, hvilket tydeligvis er under den, der sædvanligvis opfattes som niveauet for dominans. I tilfælde af et system med to tærskler vil den første og vigtigste markedsandelstærskel ligge på omkring 20 %. Over tærsklen på 20 % er der plads til at fritage visse vertikale begrænsninger op til et højere niveau på omkring 40 %. En sådan tilgang med markedsandel(e) fjerner ulempen ved tilsidesættelse af markedsstyrke, og ved at afskaffe størstedelen af anmeldelserne, formentlig 80-90 % af alle tilfælde, giver den Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder mulighed for at koncentrere sig om de vigtige sager.

- Politikken vil skabe et sikkert holdepunkt med henblik på at skelne de aftaler, der formodes at være lovlige, fra dem, der kan kræve individuel undersøgelse. Vertikale begrænsninger, der falder uden for de sikre holdepunkter formodes ikke at være ulovlige, men kan have behov for individuel undersøgelse. Med hensyn til aftaler, der falder uden for gruppefritagelsen, vil Kommissionen fortsat skulle bevise, at den pågældende aftale er i strid med artikel 85, stk. 1, og vil skulle undersøge, om aftalen opfylder betingelserne i artikel 85, stk. 3. Dette er den normale situation for en aftale, der ikke er omfattet af en gruppefritagelsesforordning. Over tærsklen kan de opstå tre situationer: negativattest, individuel fritagelse eller forbud, hvis betingelserne i artikel 85, stk. 3, ikke er opfyldt. Den foreslåede politik vil fastlægge retningslinjer med nærmere angivelse af Kommissionens politik vedrørende individuel negativattest, fritagelse eller forbud over markedsandelstærsklerne og eventuel tilbagekaldelse af gruppefritagelsen under tærsklerne.

- Der vil være en række ledsageforanstaltninger som beskrevet i foregående kapitel. Den vigtigste er udvidelsen af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17 til at gælde for alle vertikale distributionsaftaler (15). Taget under ét sammen med de øvrige elementer i forslaget, dvs. det forhold, at denne meget brede gruppefritagelse vil omfatte mange aftaler, der i øjeblikket ikke er omfattet af en gruppefritagelse, den mulige graduering i fritagelsen samt retningslinjerne, vil der blive tale om en samlet forbedring af retssikkerheden for virksomhederne.

- Politikken vil være forenelig med større decentralisering. De nationale domstole og de nationale konkurrencemyndigheder vil være i stand til at anvende gruppefritagelsen og - ved hjælp af retningslinjerne - anvende artikel 85, stk. 1, over markedsandelstærsklerne. Hvis artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse, fordi der ikke er nogen mærkbar virkning på samhandelen mellem medlemsstaterne eller på konkurrencen, finder gruppefritagelsen endvidere ikke anvendelse. Det foreslås ligeledes, at de nationale konkurrencemyndigheder - på grundlag af tydelige og klart specificerede kriterier - får beføjelse til at tilsidesætte gruppefritagelsesforordningen for så vidt angår deres område.

Denne mere økonomiske tilgang er baseret på de undersøgelser, der er foretaget med henblik på grønbogen, en nøje analyse af alle de kommentarer, der er modtaget til grønbogen, Kommissionens erfaringer fra tidligere vertikale sager, EF-Domstolens retspraksis og studier af den relevante økonomiske og juridiske litteratur.

3. Særlige bemærkninger

Der kan fremsættes følgende særlige bemærkninger om den foreslåede nye politik:

- Forslaget vil indeholde en liste over »hardcore«-begrænsninger, der altid falder uden for gruppefritagelsen. Denne liste vil under alle omstændigheder omfatte aftaler vedrørende minimale og faste videresalgspriser og absolut territorial beskyttelse. Desuden foreslår Kommissionen at beskytte mellemliggende og endelige køberes mulighed for arbitrage i større omfang og derfor foretage en mere generel black-listning af videre salgsbegænsninger, for så vidt som disse begrænsninger skyldes faktorer, som parterne har kontrol over. Nedenstående kan så defineres som »hardcore«-begrænsninger, der falder uden for gruppefritagelsen:

1. faste udsalgspriser eller minimale udsalgspriser

2. maksimale udsalgspriser eller vejledende udsalgspriser, der i realiteten udgør sig til faste eller minimale udsalgspriser, som et resultat af pres udøvet af parterne

3. forebyggelse eller begrænsning af aktivt eller passivt videresalg, import eller eksport til endelige eller ikke-endelige købere foruden a) begrænsning i det aktive salg på en eneforhandlers territorium, b) begrænsning i aktivt salg til eksklusivt fordelte kunder, c) begrænsning pålagt medlemmer af et selektivt distributionssystem med hensyn til salg til uautoriserede forhandlere og d) begrænsning pålagt køberen af mellemprodukter og/eller tjenesteydelser med hensyn til salg af disse til andre direkte eller indirekte købere hos leverandøren

4. forebyggelse af eller begrænsning i krydsleverancer mellem distributører på samme eller forskellige distributionsniveauer i et eksklusivt eller selektivt distributionssystem eller mellem distributører i disse forskellige distributionssystemer: dvs. eksklusiv eller selektiv distribution kombineret med eksklusive købsaftaler

5. kombination, på samme distributionsniveau, af selektiv distribution og eneforhandling indeholdende et forbud mod eller begrænsning i aktivt salg

6. kombination, på samme distributionsniveau, af selektiv distribution og eksklusiv kundefordeling

7. en forpligtelse for leverandøren af et mellemprodukt til ikke at sælge samme vare som reparations- eller erstatningsvare til det uafhængige eftermarked.

- Vælges der et system med én tærskel, er alle »ikke-hardcore« vertikale begrænsninger omfattet under denne tærskel.

- Vælges der et system med to tærskler, er »ikke-hardcore« vertikale begrænsninger, herunder de mere alvorlige, omfattet af den første og vigtigste tærskel på 20 % af markedsandelen. Disse omfatter de begrænsninger, der fører til en form for eksklusivitet såsom eksklusiv levering, eksklusiv kundefordeling og konkurrenceklausuler. Som forklaret i kapitel III er det som helhed mere sandsynligt, at eksklusive vertikale begrænsninger har betydelige konkurrencebegrænsende virkninger end ikke-eksklusive begrænsninger, mens sidstnævnte ofte kan have samme virkningsgrad. I det omfang selektiv distribution falder ind under artikel 85, stk. 1, er den også omfattet af nævnte tærskel i betragtning af dens store muligheder for at reducere konkurrencen såvel inden for som mellem mærker. Bindinger falder også ind under tærsklen. Den første tærskel dækker alle mulige vertikale begrænsninger og kombinationer af vertikale begrænsninger, medmindre andet er anført.

- Hvis der igen forudsættes et system med to tærskler, vil den anden tærskel på 40 % dække vertikale begrænsninger, som -på basis af den økonomiske tænkning eller erfaringerne med den hidtidige politik - medfører mindre alvorlige konkurrencebegrænsninger. Her finder man for det første de ikke-eksklusive aftaletyper såsom kvoter, som påtvinges køber eller leverandør. Da de giver plads til, at der kan handles med andre, er de mindre alvorlige end deres eksklusive modstykker. To eksklusive aftaletyper er også omfattet af denne tærskel: 1. eneforhandlingsaftaler, idet de ikke direkte skader konkurrencen mellem mærker og ofte er effektive, og 2. eksklusive købsaftaler, idet de ikke medfører udelukkelse eller en direkte reduktion i konkurrencen mellem mærker. Endelig ville denne tærskel også gælde for aftaler mellem SMV.

- Det foreslås at indføre en varighedsgrænse for konkurrencebegrænsende aftaler i betragtning af de eventuelle alvorlige udelukkelsesvirkninger, der er forbundet med konkurrencebegrænsende forpligtelser. Kommissionen overvejer ligeledes at indføre en varighedgrænse for eksklusive købsaftaler kombineret med kvoter, som påtvinges køberen. Kommissionen overvejer endvidere at dispensere fra varighedsgrænserne i de særlige tilfælde, hvor leverandøren ejer de lokaler, hvorfra køberen opererer eller i lignende situationer. Retningslinjerne vil tage hensyn til det særlige forhold mellem langsigtede investeringer og varighedsgrænser.

- Der findes en række vertikale aftaler, der normalt anses for eller fremover vil blive anset for at falde uden for artikel 85. Disse omfatter kvalitativ selektiv distribution, servicekrav samt maksimale og vejledende udsalgspriser, hvis de ikke udgør faste bindende udsalgspriser.

- Som anført i slutningen af kapitel III styrkes eventuelle negative virkninger af vertikale begrænsninger, når et antal leverandører og deres købere praktiserer en vis vertikal begrænsning. Disse kumulative virkninger kan være et problem i en række sektorer. At foretage en gyldig vurdering af virkningerne af en sådan kumulering af vertikale aftaler kan kræve en undersøgelse og analyse af hele sektoren. Normalt er det kun en konkurrencemyndighed, der kan forventes at indsamlede sådanne oplysninger omfattende en hel sektor, idet de sandsynligvis ikke er let tilgængelige for de enkelte virksomheder. Det synes også rimeligt at behandle alle virksomheder på samme måde, hvis de bidrager betydeligt til den samlede virkning. Sådanne sager med kumulativ virkning, hvor de individuelle leverandører er omfattet af gruppefritagelsen, vil blive klaret ved en tilbagekaldelse af gruppefritagelsen med fremadrettet virkning. Det foreslås, at ikke blot Kommissionen, men også de nationale konkurrencemyndigheder skal have beføjelse til at tilsidesætte gruppefritagelsen.

Kommissionen vil angive, hvornår tilbagekaldelse ikke er sandsynlig, og hvornår tilbagekaldelse er sandsynlig. Det foreslås, at tilbagekaldelse skal være usandsynlig, når mindre end en vis andel af markedet er udelukket gennem tilsvarende aftaler, og ligeledes, når den enkelte virksomheds markedsandel ligger under et vist niveau.

Ifølge Kommissionens erfaringer er sandsynlige negative påvirkninger stammende fra de kumulerede virkning af samme type vertikale begrænsninger især til stede indenfor selektiv distribution. For at løse dette problem foreslås det, at gruppefritagelsen kan anses for uanvendelig på virksomheder, der opererer med selektiv distribution på et marked, hvor mere end af salget kanaliseres gennem parallelle selektive distributionsnet. Eftersom de berørte virksomheder ikke altid er i besiddelse af sådan sektorbred oplysning, foreslås det, at denne betingelse ikke automatisk skal finde anvendelse. Den fremtidige gruppefritagelsesforordning skal bestemme, at Kommissionen på eget initiativ kan fastsætte, at den føromtalte betingelse er opfyldt i forhold til et bestemt marked, og fastsætte en overgangsperiode, ved hvis udløb gruppefritagelsen ikke længere finder anvendelse på selektive distributionsaftaler indenfor det pågældende marked. En overgangsperiode må ikke være kortere end 6 måneder. Kommissionen vil offentliggøre en beslutning herom i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

- Det er valgt at foreslå én bred gruppefritagelsesforordning i stedet for forskellige forordninger til specifikke former for vertikale begrænsninger eller sektorer. Den behandler således forskellige former for vertikale begrænsninger med samme virkning på samme måde; herved undgås der en uberettiget differentiering mellem former eller sektorer. På den måde undgås det i størst muligt omfang, at der er en politisk skævhed i det valg, virksomhederne træffer vedrørende deres distributionsformer. Virksomhedens valg bør være baseret på kommercielle forhold og ikke uberettigede forskelle med hensyn til fritagelsesmulighederne. Dette har en række konsekvenser, som der redegøres for i de næste punkter.

- Det foreslås at dække selektiv distribution i gruppe fritagelsesforordningen. Det er tilstræbt at ligge så tæt som muligt op ad den nuværende politik, således som den er formuleret i tidligere kommissionsbeslutninger og i retspraksis ved EF-Domstolen. Dette indebærer, at leverandøren - for at være omfattet af gruppefritagelsen - ikke på forhånd må udelukke visse distributionsformer, og må kun anvende selektiv distribution på betingelse af, at varen eller tjenesteydelsens art kræver en sådan type distribution, og at udvælgelseskriterierne gennemføres på objektiv og ikke diskriminerende måde. Leverandøren må heller ikke specificere identiteten af konkurrerende mærker, der skal sælges af den godkendte distributør.

- Vertikale aftaler vedrørende fremstilling af varer, især når de indebærer brug af knowhow eller patenter, er ikke omfattet. Licensaftaler, der er omfattet af forordning (EF) nr. 240/96 (16) om teknologioverførsel, vil falde uden for anvendelsesområdet for den fremtidige gruppefritagelsesforordning. Emnet for meddelelsen om underleverance fra 1979 (17) forbliver også uden for gruppefritagelsesforordningens anvendelsesområde. Vertikale aftaler om levering af varer, som er produceret på grundlag af specifikationer afgivet af køberen til leverandøren, men som ikke involverer brug af køberens knowhow eller patentrettigheder i forbindelse med fremstillingen af disse varer, vil imidlertid være omfattet.

- Hvad angår vertikale aftaler om distribution eller levering af varer eller tjenesteydelser, foreslås det, at gruppefritagelsesforordningen dækker intellektuelle ejendomsrettigheder i det omfang, disse ikke angår fremstilling af varer og 1. er nødvendige for eller supplerer de aftaler, der er fritaget, og 2. indeholder forpligtelser, som ikke er mere konkurrencebegrænsende end de vertikale begrænsninger, der er fritaget efter udkastet til gruppefritagelsesforordning. Dette finder anvendelse for begrænsninger på brug og anvendelse af intellektuelle ejendomsrettigheder indenfor vertikale begrænsninger, der dækkes af den fremtidige gruppefritagelsesforordning.

- Aftaler, hvor køberen af software videresælger af denne software til den endelige forbruger uden at opnå copyright over den, anses for aftaler om levering af varer i forbindelse med denne gruppefritagelse. Behandlingen af software-aftaler, der ligger herudover, overvejes nærmere.

- Franchising er omfattet, men vil ikke blive givet særbehandling i gruppefritagelsesforordningen, da det drejer sig om en kombination af vertikale begrænsninger. Franchising er normalt en kombination af selektive distributionsforpligtelser og konkurrenceklausuler i relation til varer, som er genstand for franchisen. Sommetider tilføjes der også andre elementer, såsom en beliggenhedsklausul eller bestemmelser om eksklusivt territorium. Disse kombinationer vil blive behandlet efter de generelle kriterier, der er anført i gruppefritagelsen.

- Visse distributionsformer, hvorunder især franchising, omfatter licensudstedelse vedrørende intellektuelle ejendomsrettigheder. I forbindelse med franchising er overførsel af intellektuelle ejendomsrettigheder et væsentligt element i denne distributionsform og anvendes til at få franchisetagerens forretningsmetoder til at ligge så tæt som muligt op ad franchisegiverens. Licensudstedelsen kan omfatte restriktioner, der er nødvendige for eller supplerer de vertikale begrænsninger, der er lagt på salget af varerne eller tjenesteydelserne. Mens vertikale begrænsninger på varer eller tjenesteydelser er vigtige ud fra et konkurrencesynspunkt og kan resultere i, at en franchiseaftale falder ind under anvendelsesområdet for artikel 85, stk. 1, skal disse nødvendige eller supplerende begrænsninger undersøges på baggrund af behovet for at beskytte den ydede knowhow eller fastholdelsen af systemets identitet og omdømme (18).

Gruppefritagelsesforordningen vil ikke dække vertikale aftaler mellem aktuelle eller potentielle konkurrenter, undtagen hvis aftalen er ensidig, og ingen aftaleparter har en årlig omsætning på mere end 100 millioner ECU.

- Det foreslås endvidere, at gruppefritagelsesforordningen skal omfatte vertikale aftaler inden for sammenslutninger af selvstændige detailhandlere, når de enkelte medlemmer af sammenslutningen er SMV, som defineret i bilaget til Kommissionens henstilling 96/280/EF. I tilfælde af et system med to tærskler vil disse aftaler falde ind under den laveste tærskel. Der er her tale om detailhandlere, der slutter sig sammen under en fælles distributionsform med henblik på at sælge til de endelige forbrugere. Det anerkendes, at der er horisontale aspekter ved disse sammenslutninger, og dækningen under gruppefritagelsen sker med det forbehold, at disse horisontale aspekter ikke er i strid med artikel 85.

- Af hensyn til den politiske sammenhæng og ensartethed foreslås det, at der ikke bevares sektorspecifikke regler for øl og benzin (19). Der er ingen tilstrækkelig økonomisk eller juridisk grund til fortsat at have en særlig ordning for disse sektorer. For så vidt som det er berettiget med en sektorspecifik behandling, vil der blive taget hensyn hertil i retningslinjerne.

- Det foreslås ikke at anvende reglen om adskillelighed (»severability«), men at gøre fritagelse af aftaler afhængig af, at alle bestemmelserne i gruppefritagelsen er overholdt.

- Der er planlagt en overgangsperiode for tilpasningen af eksisterende aftaler til gruppefritagelsen, men den skal fastsættes senere.

4. Konklusioner

Den foreslåede nye politik vil sikre mere effektiv beskyttelse af konkurrencen ved at give konkurrencemyndighederne mulighed for at samle deres indsats om de sager, der involverer markedsstyrke. Den vil fjerne den nuværende forordnings spændetrøjevirkning og reducere de håndhævelsesomkostninger, der pålægges erhvervslivet. Særlig de mindre virksomhedsdrivende vil få fordel heraf og af den øgede grad af retssikkerhed.

Denne nye politik er baseret på fire søjler:

- en bred generel gruppefritagelsesforordning gældende for både varer og tjenesteydelser med en eller flere markedsandelstærskler og en sortlistningstilgang

- retningslinjer med en beskrivelse af politikken over tærsklerne og eventuel tilbagekaldelse af gruppefritagelsen

- tilpasning af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17 med henblik på at reducere antallet af anmeldelser, standse unødige sagsanlæg ved de nationale domstole og styrke mulighederne for civil håndhævelse af kontrakter

- større rolle for de nationale konkurrencemyndigheder og de nationale domstole i forbindelse med anvendelse af artikel 85, stk. 1, over markedsandelstærsklerne og tilbagekaldelse af gruppefritagelsen under tærsklerne.

KAPITEL VI - PROCEDURE

1. Ændringer i lovgivningen

Gennemførelsen af det forslag til politik, der er beskrevet i kapitel V, forudsætter tre nye lovtekster, nemlig to ændringsforordninger fra Rådet om udvidelse af Kommissionens beføjelser efter Rådets forordning nr. 19/65/EØF og om ændring af artikel 4, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 (20) samt en gruppefritagelsesforordning fra Kommissionen omfattende alle vertikale begrænsninger i næsten alle distributionssektorer.

Rådets første ændringsforordning er nødvendig for at give Kommissionen beføjelse til ved hjælp af en gruppefritagelsesforordning at erklære, at artikel 85, stk. 1, ikke gælder for visse kategorier af vertikale aftaler indgået mellem økonomiske operatører. Dette skyldes, at den nuværende bemyndigelsesforordning kun gælder for et afgrænset antal vertikale begrænsninger, nemlig eneforhandling af varer med henblik på videresalg, eksklusivt køb af varer med henblik på videresalg, forpligtelser med hensyn til eksklusiv levering og eksklusivt køb med henblik på videresalg, samt restriktioner i relation til tildeling eller anvendelse af industrielle ejendomsrettigheder. Den er også begrænset til aftaler, der er indgået mellem to parter.

Rådets anden ændringsforordning angår ændringen af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17. Den er nødvendig, fordi den dato, hvor en fritagelse kan træde i kraft, under det nuværende system ikke kan ligge før anmeldelsesdatoen. Kommissionen ønsker at ændre det system, således at det ikke straffer de virksomheder, som under det nye mere økonomisk baserede system, hvor der arbejdes med markedsandelstærskler, kan begå fejl i forbindelse med vurderingen af deres markedsstilling. I kapitel IV.5 i nærværende meddelelse redegøres der for en række foranstaltninger, som er nødvendige for at skabe en rimelig grad af retssikkerhed for de økonomiske operatører. Den foreslåede ændring af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17, er den vigtigste af de beskrevne foranstaltninger. Dette skyldes, at i henhold til forordning nr. 17, som den nu er affattet, er det tidligste tidspunkt, hvor en individuel fritagelse kan træde i kraft - dog med visse begrænsede undtagelser - anmeldelsesdatoen og ikke aftaledatoen. Dette har den virkning, at mange vertikale aftaler, der falder ind under artikel 85, stk. 1, automatisk er ugyldige efter artikel 85, stk. 2, indtil de er anmeldt til Kommissionen, til trods for at de opfylder kravene for fritagelse efter artikel 85, stk. 3. Det forhold, at sådanne aftaler automatisk er ugyldige, indtil de er anmeldt, har to negative virkninger. For det første resulterer det i et unødigt højt antal anmeldelser, og for det andet resulterer det i, at konkurrencereglerne anvendes som strategisk redskab til at undgå håndhævelse af kontrakter snarere end som middel til at tage fat på konkurrenceproblemer. Formålet med den foreslåede ændring er at give Kommissionen mulighed for at give fritagelse med tilbagevirkende kraft, når anmeldelsen sker på et senere tidspunkt. Den praktiske virkning af en sådan ændring er, at virksomhederne ikke længere skal anmelde vertikale aftaler, som de ikke anser for a give konkurrenceproblemer, men blot for at garantere retssikkerheden. Virksomhederne skal i stedet lægge større vægt på egen analyse af de økonomiske virkninger af de pågældende vertikale begrænsninger, vel vidende, at i tilfælde af en efterfølgende retssag vil det ikke være for sent at ansøge om en fritagelse efter artikel 85, stk. 3.

Kommissionens nuværende gruppefritagelsesforordninger på distributionsområdet, vedtaget i medfør af forordning nr. 19/65/EØF, er begrænset til eneforhandling (21), eksklusivt køb (22), franchising (23) og salg af motorkøretøjer (24). Disse forordninger, med undtagelse af gruppefritagelsen vedrørende salg af motorkøretøjer, som ikke har indgået i undersøgelsen, kan ikke ændres tilstrækkelig til at sikre den ændring i politikken, der foreslås i denne meddelelse. Med forbehold af vedtagelsen af de to ovenfor beskrevne rådsforordninger vil der derfor blive foreslået en ny kommissionsforordning. Denne forordning skal udstrækkes til alle vertikale begrænsninger i alle distributionssektorer bortset fra motorkøretøjer og bl.a. omfatte selektiv distribution, tjenesteydelser, mellemprodukter og aftaler mellem mere end to parter, der hver opererer på forskellige niveauer i distributionskæden. På baggrund af den nye forordning kan det blive nødvendigt at revidere de minimis-meddelelsen.

2. Procedure og tidsplan

Det første trin i proceduren vil være Rådets vedtagelse af de to nye forordninger. Først når disse to forordninger er vedtaget, kan arbejdet begynde med de proceduremæssige trin, der fører til Kommissionens vedtagelse af en ny gruppefritagelsesforordning og et sæt retningslinjer i forbindelse med vertikale begrænsninger. Kommissionen vil fremlægge disse to dokumenter samlet til høring hos medlemsstaterne, erhvervslivet og andre tredjeparter. På denne baggrund forventes det, at alle de lovgivningsmæssige ændringer, der er nødvendige for at gennemføre de forslag, der er beskrevet i denne meddelelse, er på plads senest i år 2000.

(1) Grønbog om vertikale begrænsninger i EU's konkurrencepolitik, KOM(96) 721 endelig udg., vedtaget af Kommissionen den 22.1.1997.

(2) Kun forordningen om franchiseaftaler (Kommissionens forordning (EØF) nr. 4087/88 af 30.11.1988) omfatter tjenesteydelser.

(3) I over 80 % af de fusionssager, der i 1997 blev behandlet efter fusionsforordningen, var parternes markedsandele på under 25 %. Da disse fusionssager kun vedrører store virksomheder, og da der ofte anvendes den snævreste markedsdefinition i den første fase af en undersøgelse med henblik på godkendelse af en fusion, må det forventes, at markedsandelene for økonomien som helhed gennemsnitlig vil være endnu lavere.

(4) Distribution af motorkøretøjer er den eneste sektor, der ikke er omfattet heraf, jf. grønbog om vertikale begrænsninger i EU's konkurrencepolitik, s. 2, fodnote 2.

(5) Der blev foreslået en række individuelle løsninger, som f.eks. en afskærmningstest baseret på markedsandele.

(6) Grønbog om vertikale begrænsninger i EU's konkurrencepolitik, nr. 303.

(7) Punkt 67 i grønbogen.

(8) Standardargumentet mod muligheden for at indgå aftaler om servicekrav er, at kontrolomkostningerne og aftaleomkostningerne kan være uoverkommelige for producenten i tilfælde af et stort antal små detailhandlere.

(9) Kommissionens forordning (EØF) nr. 417/85 af 19. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af specialiseringsaftaler (EFT L 53 af 22.2.1985, s. 1).

(10) Kommissionens forordning (EØF) nr. 418/85 af 19. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af aftaler vedrørende forskning og udvikling; (EFT L 53 af 22.2.1985, s. 5).

(11) Jf. Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret (EFT C 372 af 9.12.1997, s. 5).

(12) Meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder ved behandling af sager, der henhører under EF-traktatens artikel 85 og 86 (EFT C 313 af 15.10.1997, s. 3).

(13) Meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 (EFT C 39 af 13.2.19