8. 7. 85 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 169/7 
2. Særlige bemærkninger 
2.1. Artikel 3 
2.1.1. I denne artikel fastlægges tidspunktet for bogførin­
gen, dvs. for toldmyndighedernes fastsættelse af afgiftsbelø­
bet; stk. 1 og 3 omhandler de normale tilfælde, mens stk. 2 
omhandler det undtagelsestilfælde, hvor der bliver tale om 
efteropkrævning. 
2.1.2. For systematikkens skyld anbefaler Ud valget, at de 
normale tilfælde placeres i forlængelse af hinanden, således 
at stk. 3 flyttes op på stk. 2's plads, mens undtagelsen i det 
nuværende stk. 2 anbringes til sidst. 
2.1.3. Hvis man på den måde lader de to sidste stykker 
bytte plads, bliver det samtidig klart, at bogføringen ved 
efteropkrævning ikke kun vedrører »de i stk. 1 omhandlede 
vilkår«, men også vilkårene i stk. 3.1 2. linje i stk. 2 bør der 
derfor til ordene »i stk. 1« føjes »og stk. 3«. størrelse. Han må også have oplyst bogføringsdatoen, da 
denne er afgørende for udregningen af betalingsfristerne. 
Bogføringen er for myndighederne en intern forvaltningsakt, 
og følgelig får klarereren heller ikke meddelelse om den, selv 
om underretningen om afgiftsbeløbets størrelse skal ske 
umiddelbart efter bogføringen. Hvis der f.eks. ligger flere 
helligdage efter hinanden, kan der blive en væsentlig for­
skydning mellem de to datoer, hvorved klarererens frist 
bliver afkortet. Under alle omstændigheder bliver det van­
skeligt for ham at føre kontrol med beregningen af fristerne 
samt at opnå vished for, at beløbets størrelse er blevet 
meddelt straks efter bogføringen. 
2.4. Artikel 12, stk. 1, litra b) 
Udvalget foreslår denne bestemmelse ændret. Det finder det 
ikke holdbart, at en afgiftskyldner kan nægtes betalingshen­
stand, hvis en forsinket bogføring i forbindelse med efterop­
krævning skyldes forvaltningstekniske årsager (jf. artikel 5, 
stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1697/79). 
2.2. Artikel 4 
Udvalget foreslår, at man i første sætningsled sletter ordene 
»stk. 1, 2 og 3« (og i den tyske udgave desuden »fur die 
buchmåfiige Erfassung«), idet der i artikel 3, hvortil der her 
refereres, ikke er omtalt andre frister (og heller ikke andre 
formål). 
2.3. Artikel 5 
Efter Udvalgets mening kan man ikke nøjes med at give den 
betalingspligtige person underretning om afgiftsbeløbets 2.5. Artikel 16 
Udvalget anmoder Kommissionen om at tage formuleringen 
af denne tekst op til fornyet overvejelse. Som artiklen nu er 
affattet, føres man til den antagelse, at toldmyndighederne er 
forpligtede til at iværksætte tvangsfuldbyrdelse over for en 
klarerer, som er i restance, også selv om der er stillet 
sikkerhed. Myndighederne ville dermed kunne få dækket 
deres fordring både gennem tvangsfuldbyrdelsen og gennem 
den stillede sikkerhed. Dette ville imidlertid stride mod såvel 
selve formålet med sikkerhedsstillelse som mod forbudet 
mod at opkræve et afgiftsbeløb to gange. 
Bruxelles, den 24. april 1985. 
Gerd MUHR 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om forslag til Rådets forordning (EØF) om fastsættelse af de betingelser, der skal opfyldes 
for adgang til den ordning, der i henhold til Den Reviderede Konvention om Sejlads på Rhinen er 
forbeholdt skibe, der hører til Rhin-skibsfarten (x) 
(85/C 169/04) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 11. februar 1985 under henvisning til 
EØF-traktatens artikel 75 at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse om 
ovennævnte forslag. 
Det forberedende arbejde henvistes til Udvalgets afdeling for transport og kommunikation, som 
vedtog sin udtalelse den 17. april 1985 på grundlag af ordføreren, Roeland Fortuyn's beretning. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 226. plenarforsamling, den 24. og 25. april 1985, 
mødet den 24. april 1985, enstemmigt følgende udtalelse: 
(») EFT nr. C 48 af 20. 2. 1985, s. 4. 
Nr. C 169/8 De Europæiske Fællesskabers Tidende 8. 7. 85 
1. Generelle bemærkninger 
1.1. I princippet gav Rådet allerede i 1978 og 1979 
(Rådets beslutninger af 19. 12. 1978 og 24. 7. 1979) sin 
tilslutning til en tilpasning af Den Reviderede Konvention af 
1868 om Sejlads på Rhinen, den såkaldte Mannheim-Akt. 
Det kan undre, at Det økonomiske og sociale Udvalg ikke i 
sin tid blev hørt angående disse beslutninger, så meget mere 
som de byggede på EØF-traktatens artikel 75, der forudsæt­
ter høring af Udvalget. 
1.2. Udvalget bifalder imidlertid de dengang trufne be­
slutninger, som gør det muligt at tilpasse Mannheim-Akten 
på en sådan måde, at Rhin-skibsfarten beskyttes mod 
eventuel overdreven konkurrence fra tredjelandes flåder, 
samtidig med at EF-borgernes interesser på ingen måde 
berøres, og den frie sejlads på Rhinen med fartøjer, der har 
reel forbindelse med en medlemsstat, fuldt ud sikres. 
1.3. Skibsfarten på Rhinen varetages for størstedelens 
vedkommende af virksomheder, der er hjemmehørende i 
Rhin-staterne. Det er lidet sandsynligt, at virksomheder 
hjemmehørende i andre medlemsstater skulle give sig til at 
drive skibsfart på Rhinen i større omfang end hidtil. Alligevel 
må principperne om fri bevægelighed i Fællesskabet for 
personer, varer, tjenesteydelser og kapital fastholdes, og 
gennemførelsen af en fælles transportpolitik ikke hindres. 
For så vidt angår skibsfarten på Rhinen forudsættes der et 
harmonisk samspil mellem Rhin-skibsfartens internationale 
statut og Centralkommissionen for Sejlads på Rhinen (CCR) 
på den ene side, og EF og dets instanser på den anden. 
1.4. Med udgangspunkt 1, at et sådant harmonisk sam­
spil mellem de to internationale samarbejdsorganer er på­
krævet, billiger Udvalget, at der ved EF-forordning fastlæg­
ges bestemmelser, som indebærer, at Centralkommissionens 
gennemførelsesreglement - som definerer, hvorledes og på 
hvilke betingelser (herunder navnlig, at der består en reel 
forbindelse til en af kontrahent- eller medlemsstaterne) der 
kan afgives erklæring om, at et skib hører til Rhin­
skibsfarten - træder i kraft i alle medlemsstaterne. 
1.5. Udvalget kan også tilslutte sig såvel udformningen af 
den vigtige betingelse, at der skal bestå en »reel forbindelse« 
mellem skibet og den medlemsstat, der afgiver erklæringen, 
som de regler, der skal sikre dette. Dog må det bemærkes, at 
det i praksis bliver nødvendigt at agte nøje på, at reglerne 
herom ikke omgås. 
1.6. For at undgå enhver misforståelse er det efter 
Udvalgets mening bedre og enklere ordret at anføre CCR's 
gennemførelsesbestemmelser i deres helhed i et bilag til 
forordningen og dertil blot at føje bestemmelser, som er nødvendige for at lette kommunikationen mellem CCR og de 
EF-medlemsstater, der ikke har direkte forbindelse med 
CCR, samt bestemmelser som skal til, for at foranstaltnin­
ger, til iværksættelse af CCR's gennemførelsesbestemmelser 
kan omsættes til Fællesskabsret. 
I den forbindelse bemærkes, at det i CCR's gennemførelses­
bestemmelsers artikel 1 allerede hedder, at udtrykket »kon­
traherende stat« også indbefatter alle hermed ligestillede 
stater - dermed altså også de afEF's medlemsstater, der ikke 
samtidig er kontraherende stater. 
1.7. Hvis den af Kommissionen valgte fremgangsmåde 
fastholdes, er det af største betydning, at EF-forordningens 
og CCR-gennemførelsesreglementets bestemmelser stemmer 
fuldstændig overens, så man så vidt muligt undgår afvigende 
fortolkninger. 
1.8. Med det forbehold, der fremgår af punkt 1.6. og 
1.7., og under henvisning til de særlige bemærkninger kan 
Udvalget godkende forslaget til forordning. 
2. Særlige bemærkninger 
Udvalget finder, at der i hvert fald bør foretages nedenstå­
ende tilføjelser eller ændringer i Kommissionens forslag til 
forordning. 
2.1. 3. betragtning 
I overensstemmelse med paragraf 1 i Undertegnelsesproto-
kollen bør det nævnes, at attesten kan inddrages, hvis den 
ikke længere er gyldig. 
2.2. 4., S. og 7. betragtning 
I disse betragtninger bør ordet »gennemførelsesbestemmel­
ser« ændres til »gennemførelsesreglement«, hvilket stemmer 
med den af CCR anvendte terminologi. 
2.3. 5. betragtning 
Det bør komme til udtryk, at et harmonisk samspil mellem de 
to internationale retsordninger er nødvendigt. 
2.4. 7. betragtning 
Efter »vedtages af Kommissionen« tilføjes »i samråd med 
CCR«. 
2.5. Artikel 2, stk. 1 
Efter ordet »dokument« tilføjes »som beviser, at fartøjet 
hører til Rhin-skibsfarten«. Dette stemmer med artikel 2, 
stk. 1, i CCR's gennemførelsesreglement. 
8. 7. 85 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 169/9 
2.6. Artikel 2, stk. 4, 2. afsnit 
Dette afsnit bør ændres. I begge de nævnte tilfælde bør 
Kommissionen sørge for, at de andre medlemsstater bliver 
underrettet. 2.7. Artikel 3, stk. 4, 2. afsnit 
Efter »konvention om sejlads på Rhinen« tilføjes »og i 
forståelse med CCR«. 
Bruxelles, den 24. april 1985. 
Gerd MUHR 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om forslag til Rådets forordning (EØF) om tredje ændring af forordning (EØF) nr. 1430/79 
om godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter (1) 
(85/C 169/05) 
Rådet for De europæiske økonomiske Fællesskaber besluttede den 22. januar 1985 under henvisning 
til artikel 198 i EØF-traktaten at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse om 
ovennævnte forslag. 
Det forberedende arbejde henvistes til Udvalgets afdeling for industri, handel, håndværk og 
tjenesteydelser, som udpegede Paul Broicher til ordfører. Afdelingen vedtog sin udtalelse den 10. april 
1985. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 226. plenarforsamling, mødet den 24. april 1985, 
enstemmigt, idet dog 2 stemte hverken for eller imod, følgende udtalelse: 
1. Udvalget udtrykker tilfredshed med Kommissionens 
forslag om, at der også skal kunne opnås afgiftsgodrgørelse 
eller -fritagelse, selv om procedurebestemmelserne ikke er 
blevet overholdt. sættes med 10 %, dog højst med 1 000 ECU. En sådan 
nedsættelse er ubegrundet og ville desuden medføre retlig 
forskelsbehandling af sammenlignelige fænomener. 
2. Samtidig indføjes der nye artikler i grundforordningen, 
hvorefter beføjelser til at træffe afgørelse om afgiftsgodtgø-
relse eller -fritagelse, der hidtil har påhvilet Kommissionen, 
nu overgår til medlemsstaterne. 
2.1. En sådan decentralisering er rimelig. Den fremskyn­
der beslutningsprocessen til gavn for både myndigheder og 
erhvervsliv. 4.1. Da det er klarererens opgave at bevise, at forudsæt­
ningerne for kravet er opfyldt, kan toldmyndighedernes 
kontrol begrænses til afgørelsen af, om beviserne kan 
anerkendes som tilstrækkelige eller ikke. Selvstændige 
undersøgelser behøver de ikke at foretage, og gebyret kan 
derfor ikke begrundes med, at der er tale om administrative 
ekstraomkostninger. 
3. Udvalget er enig i, at retten til godtgørelse eller 
fritagelse bør bortfalde i de tilfælde, hvor den manglende 
overholdelse af procedurebestemmelserne skyldes grov 
forsømmelse eller urigtigheder fra klarererens side. Det skal 
imidlertid påpege, at der er en fejl i den tyske udgave af 
kommissionsdokumentet, idet selv den mindste forsømme­
lighed her betragtes som udelukkelsesgrund. 
4. Udvalget henstiller, at man i artiklerne 4a), 6a), og 
11a), der skal indføjes i grundforordningen, sletter stk. 3, 
ifølge hvilket afgiftsgodtgørelsen eller afgiftsfritagelsen ned-
(0 EFT nr. C 22 af 24. 1. 1985, s. 10. Da nedsættelsen ifølge Kommissionen »bevarer sin karakter 
af egne indtægter for Fællesskaberne«, kommer hertil, at det 
efter Udvalgets opfattelse er uacceptabelt, at Fællesskaberne 
opkræver et gebyr for et stykke arbejde, som medlemsstater­
ne udfører. Det ville være konsekvent, om administrations­
gebyret, i overensstemmelse med normal praksis, tilfaldt 
medlemsstaterne. 
4.2. Nedsættelsen kan heller ikke begrundes med, at der 
er tale om et »pædagogisk« gebyr, »som skal få de pågæl­
dende til at overholde procedurereglerne«. Hvis en sådan