m KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 24.09.1997 
KOM(97) 465 endelig udg. 
mm 
§§• Beretning om gennemførelsen af direktiv 87/102 om indbyrdes 
tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser 
om forbrugerkredit - KOM(95) 117 endelig udg. af 11.05.95 
Sammenfattende rapport over reaktioner og kommentarer 
m 
[O 
»•s. tø m 
4if 
ft J.C: 
Jr.. (forelagt af Kommissionen) 

1. INDLEDNING OG RESUME 4 
1.1 Baggrund 4 
1.1.1 Beretning om direktiv 87/102/EØF's virkemåde 4 
1.1.2 Høringer om beretningen 4 
1.1.2.1 Europa-Parlamentet 4 
1.1.2.2 Rådet 5 
1.1.2.3 Andre 5 
1.2 Konklusioner i den sammenfattende rapport 6 
2. EMNER, DER BLEV TAGET OP I BERETNINGEN KOM(95) 117 
ENDELIG UDG 7 
2.1 Udvidelse af anvendelsesområdet (artikel 1 &2) 7 
2.1.1 Finansielle begrænsninger (>200 and <20.000 ecu) 7 
2.1.2 Kredit til finansiering af etablering af selvstændig virksomhed 7 
2.1.3 Kontrakter med forkøbsret 8 
2.1.4 Byggelån/pant i fast ejendom 9 
2.1.5 Liste over undtagelser i artikel 2 9 
2.2 Reklame rettet mod unge forbrugere 10 
2.3 Forbrugeres forpligtelse til at give oplysninger og den erhvervsdrivendes 
forpligtelse til at rådgive 11 
2.4 Regler om overtræk (artikel 2, stk. 1, litra e) og artikel 6) 11 
2.5 Undersøgelse af forbrugeres forhold før afsigelse af retskendelse om 
tilbagetagelse (artikel 7) 12 
2.6 Tilbagebetaling før forfaldstidspunktet (artikel 8) 13 
2.7 Veksler (artikel 10) 13 
2.8 Subsidiær hæftelse (artikel 11) 13 
2.9 Oprettelse af organer med bemyndigelse til at modtage klager fra 
forbrugere (artikel 12) 14 
2.10Fortrydelsesperioder 14 
2.11 Konsekvenser af manglende opfyldelse af forbrugerkreditaftaler 15 
2.12 Åger 16 
2.13 Kreditformidlere 17 
2.14 Databeskyttelse 17 
2.15 Kautionister ...18 
2.16 Overdreven gældsætning • 18 
3. GENERELLE SPØRGSMÅL 19 
4. TILKNYTTEDE AKTIONER, , „r 20 
5. KOMMISSIONENS GRØNBOG OG MEDDELELSE OM FINANSIELLE 
TJENESTEYDELSER , , , „., „„.,..., 21 
6. BILAG ,., „„„.„.,„., 22 
3-
1. INDLEDNING OG RESUME 
1.1 Baggrund 
7.7.7 Beretmng om direktiv 87/102/EØF's virkemåde 
1. I henhold til artikel 17 i Rådets Direktiv 87/102/EØF om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit var det et 
krav, at Kommissionen fremlagde en beretning for Rådet om gennemførelsen af 
direktivet senest fem år efter dettes ikrafttrædelse. 
2. I overensstemmelse med artikel 17 blev der i juni 1994 udsendt et spørgeskema 
(brev D02058 af 24. juni 1994) omhandlende forskellige aspekter af 
forbrugerkreditmarkedet til medlemsstaterne og långivernes, de handlendes og 
forbrugernes europæiske organisationer. De akademiske miljøer blev også opfordret til at 
fremsætte meningstilkendegivelser. På grundlag af de modtagne svar og en række 
undersøgelser, som Kommissionen havde bestilt vedrørende direktivets gennemførelse 
og markedets måde at fungere på, blev der udarbejdet en beretning, som Kommissionen 
vedtog den 11. maj 1995 (dokument KOM(95) 117 endelig udg.). 
3. Denne beretning skulle være et diskussionsoplæg, og de emner, der blev taget op, 
var derfor ikke "forslag", men snarere en drøftelse af temaet "forbrugerkredit", og i visse 
tilfælde hvor Kommissionen allerede havde gjort sig overvejelser over de pågældende 
spørgsmål, en erklæring om Kommissionens foreløbige opfattelse. Med andre ord var 
beretningen ikke et lovgivningsprogram, men ét element blandt flere i forberedelsen af en 
revision af direktiv 87/102/EØF med senere ændringer. 
7.7.2 Høringer om beretningen 
4. Beretningen blev formelt fremsendt til Europa-Parlamentet og Rådet den 11. maj 
1995. 
1.1.2.1 Europa-Parlamentet 
Udvalget om Retlige Anliggender blev udpeget til at være ledende udvalg; Udvalget om 
Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse blev tilknyttet. 
1.1.2.1.1 Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og 
Forbrugerbeskyttelse 
Annemarie Kuhn (PSE/D) blev ordfører, hendes udkast til udtalelse, der blev vedtaget 
den 25. april 1996, er i vid udstrækning udtryk for en positiv holdning til de argumenter, 
der fremsættes i beretningen om ændring af direktiv 87/102 (udvidelse af 
anvendelsesområdet, reklame og oplysninger, kreditaftaletyper, fortrydelsesperiode osv.) 
og til dens synspunkter om realkredit. 
1.1.2.1.2 Udvalget om Retlige Anliggender 
Ernesto Caccavale (UPE/IT) blev udnævnt til ordfører; hans foreløbige udkast til 
betænkning i form af et arbejdspapir blev drøftet på en offentlig høring tilrettelagt af 
Udvalget om Retlige Anliggender den 22. april 1996 og blev drøftet i selve Udvalget den 
22.-23. juli, den 28. oktober og den 26. november 1996. Udkastet blev vedtaget den 17. 
december 1996, men blev først vedtaget af Europa-Parlamentets plenarforsamling den 
11. marts 1997. Den vedtagne beslutning er vedlagt som bilag 2. 
1.1.2.2 Rådet 
Beretningen blev drøftet af arbejdsgruppen om beskyttelse og information af forbrugerne 
på møder i løbet af september og oktober 1995. Rådet vedtog på sit møde den 9. 
november 1995 en resolution, hvori det bifaldt beretningen og opfordrede Kommissionen 
til at "tage hensyn til de kommentarer, den modtog om sin beretning ..., hvoraf der skulle 
offentliggøres et resumé". 
Med denne sammenfattende rapport opfylder Kommissionen det af Rådet fremsatte 
krav. 
1.1.2.3 Andre 
Ud over den ovenfor skitserede, formelle høringsprocedure er den sammenfattende 
rapport baseret på følgende høringsforanstaltninger: 
a) Beretningen KOM(95) 117 endelig udg. blev i juni 1995 udsendt til EØS-
medlemsstaterne via deres faste repræsentationer og direkte til visse nationale myndigheder 
med ansvar for forbrugeranliggender (ombudsmænd). De nationale myndigheder blev 
opfordret til at kommentere rapporten, og der blev udsendt et "rykkerbrev" med henblik 
herpå i januar 1996, hvori man udbad sig svar senest medio marts 1996. Yderligere et 
"rykkerbrev" blev udsendt i juni 1996 med anmodning om svar senest medio juli 1996. Der 
indkom svar fra Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrig, Irland, Luxembourg, 
Nederlandene, Østrig, Portugal, Finland, Sverige, Det Forenede Kongerige, Island og 
Norge. Af disse lande havde Luxembourg og Norge overhovedet ingen kommentarer til 
beretningen.1 Italien, der anførte "strDet Forenede Kongerigeturelle vanskeligheder og 
manglende koordinering", var ikke i stand til at vurdere anvendelsen af direktivet. 
Grækenland svarede på det oprindelige spørgeskema, der blev udsendt i 1994, og som 
beretning KOM(95) 117 endelig udg. var baseret på. 
b) Desuden blev beretningen udsendt til finansielle, detailhandler- og 
forbrugerorganisationer, kort sagt alle, der havde været inddraget i den oprindelige 
høringsproces (spørgeskemaet) samt alle andre potentielt interesserede parter. En liste 
over de modtagne svar er anført i bilag 1. 
1 Da Island var den eneste EØS-medlemsstat, der bidrog med kommentarer, anføres disse om hvert 
enkelt spørgsmål separat lige efter EU-medlemsstaternes. 
1.2 Konklusioner i den sammenfattende rapport 
5. I den sammenfattende rapport skitseres de indkomne kommentarer på en liste 
over spørgsmål, der blev rejst i beretningen KOM(95) 117 endelig udg., nemlig: 
udvidelse af anvendelsesområdet for direktiv 87/102/EØF, 
reklame rettet mod unge forbrugere, 
forbrugeres forpligtelse til at give oplysninger og den erhvervsdrivendes forpligtelse 
til at rådgive, 
regler om overtræk, 
undersøgelse af forbrugeres fohold før afsigelse af retskendelse om tilbagetagelse, 
tilbagebetaling før forfaldstidspunktet, 
veksler, 
subsidiær hæftelse, 
oprettelse af organer med bemyndigelse til at modtage klager fra forbrugere, 
fortrydelsesperioder, 
konsekvenser af manglende opfyldelse af forbrugerkreditaftaler, 
åger, 
kreditformidlere, 
databeskyttelse, 
kautionister, 
overdreven gældsætning, og 
andre generelle spørgsmål. 
6. Af de indkomne bemærkninger til disse emner kan man drage følgende 
konklusioner: 
- Medlemsstaterne er mere eller mindre delte med hensyn til forslagene i beretningen 
KOM(95) 117, idet Det Forenede Kongerige, Nederlandene og Tyskland forekommer 
mere skeptiske, og Portugal, Irland, Spanien og Sverige i højere grad støtter 
forslagene; 
- Island støtter generelt Kommissionens forslag; 
- sektoren for finansielle serviceydelser foretrækker generelt at fastholde status quo og 
understreger vanskeligheder ved at indføre nye regler, men er mere positive med 
hensyn til adfærdskodekser; 
- forbrugergrupper og økonomiske rådgivningsgrupper bifalder på den anden side 
forslagene og understreger, at der er behov for lovgivningsforanstaltninger frem for 
adfærdskodekser. 
2. EMNER, DER BLEV TAGET OP I BERETNINGEN KOM(95) 117 ENDELIG UDG. 
2.1 Udvidelse af anvendelsesområdet (artikel 1 & 2). 
2.1.1 Finansielle begrænsninger (>200 and <20.000 ecu) 
7. Direktivets anvendelsesområde dækker forbrugerkreditbeløb på over 200 ecu, 
men under 20.000 ecu. I henhold til direktivet skal Rådet periodisk revidere disse 
grænser. Da nogle medlemsstater ikke har anvendt begrænsningerne i direktivet, blev det 
i beretningens afsnit 24 og 155 foreslået at foretage en opjustering eller en ophævelse af 
direktivets loft på de 20.000 ecu. 
8. Medlemsstaterne var uenige om en øvre grænse, idet Det Forenede Kongerige og 
Nederlandene accepterede, at grænsen blev sat op, men ikke fjernet; Frankrig ønskede at 
bevare den øvre grænse, mens Østrig erklærede, at erfaringerne havde vist, at der ikke 
opstod vanskeligheder, selv hvis den øvre grænse blev fjernet. Under hensyntagen til at 
forbrugere også har behov for beskyttelse i forbindelse med store kreditbeløb, var andre 
enten for at fjerne den øvre grænse (Finland, Spanien, Portugal og Sverige), eller havde 
ikke fastsat nogen finansielle grænser i deres lovgivning (Tyskland og Irland). Island 
ønskede at fjerne den øvre grænse. 
9. Nogle repræsentanter for sektoren for finansielle serviceydelser var i deres svar 
imod at fjerne den øvre grænse, men var indstillet på at acceptere stigninger på linie med 
indeksreguleringen. Andre var imod enhver form for udvidelse af den øvre grænse af 
forskellige årsager, herunder "vanskeligheden ved at beregne årlige omkostninger i 
procent (ÅOP'er) for større beløb". Deres synspunkt var endvidere, at en låner, der låner 
over 20.000 ecu, normalt er i en bedre forhandlingsposition og fortsat burde kunne 
udnytte konkurrencens frie spil. The Finance & Leasing Association, FLA, gik endnu 
videre, idet den erklærede, at "hvis der blev foretaget en revision, skulle man indføre fast 
grænse, som de enkelte medlemsstater skulle fastlægge, og den skulle ikke være ikke i 
ecu". EF-Bankforeningen, EBF, erklærede, at de medlemsstater, der ikke anvendte loftet, 
burde opfordres til at rette sig ind efter det i direktivet fastsatte niveau. 
10. Forbrugergrupper og økonomiske rådgivningsgrupper støttede derimod 
ophævelsen af grænser, da "det ville betyde, at der ville blive fastsat regler for flere 
transaktioner (inklusive pant i fast ejendom)". 
11. Sektoren for finansielle serviceydelser var også imod, at den nedre grænse blev 
fjernet, da "det ville pålægge finansformidlere betydelige omkostningsbyrder ved køb på 
under 200 ecu". 
2.1.2 Kredit til finansiering af etablering af selvstændig virksomhed 
12. I afsnit 21 og 108 drøftedes muligheden for at inkludere lån optaget af forbrugere 
med henblik på at etablere selvstændig virksomhed. 
7-
13. Som det fremgår af bilag 2, affødte dette koncept også stor interesse i Europa-
Parlamentet. 
14. En række medlemsstater var imod dette forslag (Nederlandene, Det Forenede 
Kongerige, Danmark, Spanien og Frankrig). Andre har enten udvidet 
anvendelsesområdet for deres lovgivning til at dække forbrugerkredit med det formål at 
etablere en virksomhed (Tyskland) eller kunne støtte denne ide (Portugal, Finland og 
Sverige2). Island støttede også forslaget. 
15. Sektoren for finansielle serviceydelser og det amerikanske handelskammer var 
også imod dette, da den type lånere får mere faglig rådgivning og har mindre behov for 
beskyttelse; de har brug for mere fleksibilitet, end der ville blive plads til i et fast 
regelsæt og kunne rent faktisk risikere, at deres muligheder for at få lån blev mindre, hvis 
de skulle være omfattet af direktivet. 
16. Andre anførte også, at enhver ændring i definitionen af begrebet forbruger i dette 
direktiv ville stride mod definitioner af forbrugere i andre forbrugerdirektiver. 
17. Skønt det danske Forbrugerråd ikke kunne se nogen grund til at udvide 
anvendelsesområdet som foreslået ovenfor, kunne det støtte ideen om at udvide det til at 
omfatte juridiske personer, der består af en gruppe forbrugere (f.eks. kooperativer). 
2.1.3 Kontrakter med forkøbsret 
18. I beretningens afsnit 18 og 125 foreslog Kommissionen at udvide direktivets 
anvendelsesområde til at omfatte kontrakter med forkøbsret. 
19. Nederlandene mente, at dette område kunne undersøges, måske for at begrænse 
undtagelsen i direktivet til regulære lejeaftaler, hvor ejendomsretten ikke overdrages. 
Andre medlemsstater har medtaget lejeaftaler med forkøbsret i deres lovgivning 
(Spanien, Frankrig, Irland og Sverige). Island var ret skeptisk over for dette forslag. 
20. Eurofinas og Eurolease var stærkt imod forslaget, da de mente, at leasing er noget 
helt andet end kredit (og at der ikke kan beregnes nogen ÅOP for leasing). FLA 
understregede, at dette er en af grundene, at Det Forenede Kongerige har foreslået, at små 
virksomheder ikke skal være omfattet af Consumer Credit Act 
[forbrugerbeskyttelseslo ven]. 
21. Gruppen af forbrugere i Europa var af den opfattelse, at direktivet burde udvides 
til forbrugerleje, da der ikke er nogen iboende forskel mellem lån til et køb og lån til leje, 
mens andre økonomiske rådgivningsorganisationer var enige i, at dispensationen burde 
fjernes. 
Sverige kunne støtte en udvidelse af anvendelsesområdet, men kun således at det omfatter juridiske 
personer bestående af forbrugere. 
8-
2.1.4 Byggelån/pant i fast ejendom 
22. I beretningens afsnit 121 drøfedes det, om direktivets anvendelsesområde skal 
udvides til at omfatte lån til byggearbejde uden pantesikkerhed i fast ejendom, og 
hvorvidt det vil være tilrådeligt med et direktiv om kredit, der er sikret ved pant i fast 
ejendom. 
23. Mens Nederlandene var enige i, at forbrugerne har behov for beskyttelse på dette 
område, foretrak man et regelsæt frem for lovgivning (som i Nederlandene). Nogle 
medlemsstater (Det Forenede Kongerige og Danmark) følte heller ikke, at der skulle 
fastlægges regler om realkredit på europæisk plan, hvorimod andre (Finland, Spanien, 
Frankrig, Irland og Østrig) mente, at det er særligt vigtigt at dække forbrugere i 
forbindelse med boliglån; de har derfor i deres lovgivning omfattede lån til byggearbejde 
uden pantesikkerhed i fast ejendom og støttede forslaget om lovindgreb på 
realkreditområdet.3 Portugal og Sverige var også positive over for beretningens forslag. 
Island støttede forslagene, men mente dog, at der er brug for flere oplysninger, før man 
beslutter, hvorvidt et direktiv om realkredit kan gennemføres. 
24. På samme måde følte forbrugergrupper og de økonomiske rådgivningsgrupper, at 
disse lån burde være omfattet af direktivets anvendelsesområde, og at en ejendom kun 
burde kunne stilles som sikkerhed for lån eller kreditaftaler, der anvendes til at sikre en 
rettighed i fast ejendom, da det er urimeligt, at en misligholdelse af en kontoaftale uden 
sikkerhedsstillelse kan resultere i, at en familie mister sit hjem, således som det er 
tilfældet i Det Forenede Kongerige.Gruppen af forbrugere i Europa understregede, at 
nogle virksomheder afholder sig fra at tilbyde grænseoverskridende realkredit på grund af 
forskelle i lovgivning f.eks. om køb af fast ejendom, hvorimod andre tilbyder realkredit, 
og de mente derfor, at forbrugerne burde have ret til i det mindste en grundlæggende 
beskyttelse på dette område (f.eks. oplysninger om betingelser, mulighed for regres, et 
sammenligningsgrundlag4 osv.). 
25. Sektoren for finansielle serviceydelser var imod, at der blev indført regler for pant 
i fast ejendom i direktivet på grund af forskellene i de nationale lovgivninger og med 
henvisning til, at det ville være umuligt at sikre retfærdig behandling under sådanne 
betingelser. De understregede også, at Kommissionen ikke kan fastsætte regler inden for 
civilret, f.eks. regler for ejendomsmatrikulation, tilbagetagelse osv. Andre erklærede, at 
forbrugere, der foretager moderniseringsarbejder, allerede vil have fået professionel 
rådgivning og derfor ikke har brug for beskyttelse, mens der i den nationale lovgivning 
vil være sørget for beskyttelse i forbindelse med visse aspekter (notar, vurderingsmand 
osv.). Lån til byggearbejde blev betragtet som en investering, ikke som et forbrugslån, 
uanset sikkerheden for lånet. 
2.1.5 Liste over undtagelser i artikel 2 
26. I afsnit 18 og 119-163 blev det foreslået at reducere listen over undtagelser i 
direktivets artikel 2. Generelt var Det Forenede Kongerige og sektoren for finansielle 
3 Spanien: separat direktiv; Frankrig: ændring af 87/102/EØF. 
4 En målestok, der gør det muligt for forbrugere at foretage sammenligninger. 
-9-
serviceydelser i Det Forenede Kongerige imod denne ide, da undtagelserne ikke blev 
betragtet som fravigelser, men som rationelle og forsvarlige begrænsninger af direktivets 
anvendelsesområde, og de er som sådan omfattet af Exempt Agreements Order.5 Sverige 
kunne derimod støtte Kommissionens forslag om at undersøge, hvorvidt undtagelsen 
vedrørende kreditaftaler, hvor tilbagebetaling sker i 4 rater, er af interesse for de 
medlemsstater, som har medtaget undtagelsen i deres nationale lovgivning - eventuelt 
med det formål at fjerne denne undtagelse. 
27. Det danske Forbrugerråd var af den opfattelse, at de fleste undtagelser i artikel 2, 
stk. 1 burde ophæves, da de forekommer vilkårlige. 
28. Vedrørende "gratis kredit" ville Money Advice and Budgeting Service (MABS) i 
Irland6, idet man hævdede, at noget sådant ikke fandtes, støtte et initiativ med henblik på 
at give forbrugerne fuldstændige oplysninger om tilbud om gratis kredit for således at 
sætte dem i stand til at træffe klare, kvalificerede beslutninger. 
2.2 Reklame rettet mod unge forbrugere 
29. I beretningens afsnit 22 og 171 blev spørgsmålet rejst om, hvorvidt det er 
nødvendigt med en adfærdskodeks vedrørende reklame for kreditter, der er rettet mod 
unge. I visse medlemsstater er der allerede lovgivet om dette spørgsmål. 
30. Besvarelserne fra medlemsstaterne svingede fra støtte (Belgien, der allerede har 
en sådan kodeks; Spanien; Frankrig, der støtter lovgivningsmæssige foranstaltninger af 
generel art på dette område; Østrig, der støtter indførelse af generelle bestemmelser til 
beskyttelse af unge, altså ikke kun i forbindelse med reklame; Finland; Sverige, der 
mener, at en sådan kodeks ikke burde begrænses til marketingaktiviteter rettet mod unge) 
til modstand (Det Forenede Kongerige ønskede bevis for, at der er problemer, og foretrak 
under alle omstændigheder selvjustits blandt virksomhederne, der har interesse i at 
optræde ansvarligt). Nederlandene mente ikke, at der skulle fastsættes bestemte regler for 
reklame rettet mod mindreårige, selv om landet har en mere beskyttende lovgivning. 
Islands lovgivning indeholder en generel bestemmelse med henblik herpå, og landet 
støttede beretningens forslag. 
31. Repræsentanter for finans- og marketingsektoren var generelt ikke imod 
indførelse af en kodeks, skønt nogle ikke var overbevist om, at der var behov for det, 
eftersom bankerne i egen interesse ville begrænse unge forbrugeres risikobetonede 
adfærd. Især Citicorp mente, at med undtagelse af ensartede oplysningskrav og 
bestemmelser om vildledende reklame ville alle restriktioner vedrørende reklame for 
kredit mindske gennemsigtigheden og udgøre lovgivningsmæssige hindringer til skade 
for konkurrencen. 
32. Med undtagelse af det danske Forbrugerråd og MABS, der støttede en kodeks for 
god praksis, mente forbrugergrupper og økonomiske rådgivningsgrupper, at enhver 
5 Consumer Credit (Exempt Agreements) Order af 1989, der er udarbejdet i henhold til afsnit 16, stk. 5 i Consumer 
Credit Act, fritager visse kreditaftaler fra virkningerne af loven. 
6 Oprettet af Socialministeriet for at bistå mennesker, der har problemer på grund af lån fra pengeudlånere. 
-10 
regulering på området skulle ske ved lovgivning frem for ved kodekser, da disse, såfremt 
de ikke overholdes, legitimerer misbrug, og at enhver kodeks burde overvåges nøje for at 
sikre, at den blev overholdt. Gruppen af forbrugere i Europa mente, at alle forbrugere 
kunne drage fordel af en sådan kodeks. 
2.3 Forbrugeres forpligtelse til at give oplysninger og den 
erhvervsdrivendes forpligtelse til at rådgive 
33. I beretningens afsnit 23 og 180 blev det foreslået, at forbrugeren skal være 
underlagt en oplysningspligt (dvs. alle oplysninger, der er nødvendige for en 
kredittransaktion). Den erhvervsdrivende skal være underlagt en pligt til at rådgive (dvs. 
at tage højde for forbrugerens finansielle forhold). 
34. Der synes at have været nogen tvivl om dette punkt, idet mange 
erhvervsvirksomheder frygtede, at "rådgivning" ville være ensbetydende med et krav om, 
at de skulle give detaljerede råd, hvilket ville føre til, at forbrugerne ville drukne i 
informationer (eller behov for at give oplysninger om konkurrenters produkter7), 
interessekonflikter og muligheden for søgsmål for forsømmelse. Hensigten med kapitlet 
var ikke at gå så vidt; ordet "rådgive" blev brugt i generel betydning, nemlig at sikre et 
rimeligt rådgivningsniveau, der kunne sætte forbrugeren i stand til at træffe en 
kvalificeret beslutning, uanset om det skulle ske i en forretning eller i en finansiel 
institution. Det blev også i beretningen gjort klart, at alle disse oplysningskrav skal være 
gensidige. 
35. Medlemsstaterne fremhævede forskellige problemer ved, at rådgivningen skulle 
være skræddersyet til hver låners personlige forhold, således at der kun kunne tages 
hensyn til generelle regler, skønt visse medlemsstater, f.eks. Belgien, allerede havde 
indført et sådant krav. Derfor var visse medlemsstater enten tøvende over for eller kunne 
ikke gå ind for, at der blev fastlagt denne gensidige oplysningsforpligtelse (Danmark, 
Tyskland, Østrig og Det Forenede Kongerige). Andre var enten for (Spanien, Portugal og 
Finland) eller kunne gå med til et sådant forslag, forudsat at Kommissionens forslag blev 
mere præcise (Frankrig og Sverige). 
36. Sektoren for finansielle serviceydelser var generelt imod forslaget (skønt det 
måske skyldes en misforståelse), idet man erklærede, at det ville fjerne ansvaret for 
beslutningstagningen fra låneren, eller at en sådan forpligtelse ikke var nødvendig, da det 
under alle omstændigheder ville være i udlånerens interesse. 
37. Forbrugerorganisationer og økonomiske rådgivningsorganisationer bifaldt 
forslaget, men understregede, at rådgivning og oplysning skulle stå i et rimeligt forhold 
til hinanden og understregede betydningen af uafhængig rådgivning til forbrugere, 
hvilket også adskillige banker gjorde. 
2.4 Regler om overtræk (artikel 2, stk. 1, litra e) og artikel 6) 
38. I beretningens afsnit 25 og 150 blev det foreslået at ændre artikel 6 i direktivet for 
at dække kreditfaciliteter knyttet til et kort. På nuværende tidspunkt er der ingen regler 
7 Skønt det bør bemærkes, at udlånere i henhold til en ny dansk lov tilsyneladende skal gøre lige præcis det! 
11-
for denne type kredit (der sædvanligvis er en kreditfacilitet i forbindelse med en 
kontokurant, som man hæver på med et kort), enten fordi den skal betales tilbage inden 
for 3 måneder, eller fordi den nationale lovgivning ikke betragter disse kort som 
kreditkort, med mindre den kredit, det giver adgang til, er en del af samme aftale. 
39. Medlemsstaternes besvarelser varierede fra situationen i Belgien og Sverige, hvor 
forslaget allerede er gennemført, til Det Forenede Kongerige, der foretrak nye, generelle, 
som kunne tage hensyn til udviklingstendenserne på markedet, og til Tyskland, der ikke 
mente, at flere regler var nødvendige. Et stort antal medlemsstater var positive over for 
en tilpasning af direktivet til de mange forskellige kreditkorttransaktioner (Danmark, 
Spanien, Frankrig, Irland, Nederlandene8, Østrig, Portugal og Finland). Island mente 
derimod, at spørgsmålet burde undersøges nærmere. 
40. Sektoren for finansielle serviceydelser foretrak generelt at bevare status quo og 
pegede på vanskeligheder ved at tilvejebringe oplysninger om tidsplaner for 
tilbagebetaling, hvorimod forbrugergrupper og økonomiske rådgivningsgrupper ønskede, 
at reglerne i forbindelse med kreditkort blev præciseret (f.eks. omkostninger, 
minimumsbeløb til tilbagebetaling, tidsplaner for tilbagebetaling osv.). 
41. Nogle forbrugergrupper gik derimod ind for, at artikel 2, stk. 1, litra e) enten blev 
ophævet, således at kredit i form af lån på kontokurant blev medtaget i 
anvendelsesområdet (det danske Forbrugerråd) eller kunne gå ind for beretningens 
forslag om yderligere at præcisere reglerne for kreditkort (Consumer DebtNet, MABS). 
2.5 Undersøgelse af forbrugeres forhold før afsigelse af retskendelse om 
tilbagetagelse (artikel 7) 
42. I beretningens afsnit 188 om tilbagetagelse blev det anset for tilrådeligt, at 
domstolene blev bemyndiget til at gennemgå forbrugernes (økonomiske og andre) 
forhold, før de afsagde kendelse om tilbagetagelse af varer for at undgå uberettiget 
berigelse. 
43. Mens Nederlandene og en række virksomheder fandt, at dette faldt ind under 
subsidiaritetsprincippet, frygtede andre industriorganisationer den situation, man finder i 
USA med "personlig konkurs", hvor udlånere ikke kan tilbagetage finansierede varer. 
Det Forenede Kongerige mente, at dette spørgsmål blev behandlet helt fyldestgørende i 
den nationale lovgivning, hvorimod Sverige - til trods for sin skepsis over for en sådan 
ide - alligevel foreslog, at der blev indført regler for værdisætteise af varer, når de tages 
tilbage, og for annullering af gæld. I Island er der omfattende regler for denne situation, 
men de nationale myndigheder kunne gå ind for tanken om yderligere vejledning til 
domstolene. 
44. Visse forbrugerorganisationer og økonomiske rådgivningsorganisationer (The 
Consumer DebtNet netværk, det danske Forbrugerråd og MABS) var derimod enige i 
beretningens forslag. 
Nederlandene var af den opfattelse, at man kun skulle medtage kreditfaciliteter med en varighed på over tre 
måneder. 
12-
2.6 Tilbagebetaling før forfaldstidspunktet (artikel 8) 
45. I beretningens afsnit 193 understreges det, at bestemmelser om tilbagebetaling før 
forfaldstidspunktet, som giver forbrugerne ret til at ophæve kreditaftaler før dette 
tidspunkt, vil få større betydning i forbindelse med Den Monetære Union. 
46. Med undtagelse af Nederlandene, der mente, at deres lovgivning er 
fyldestgørende, kommenterede medlemsstaterne ikke dette spørgsmål. Også Island 
mente, at landets lovgivning på tilstrækkelig vis dækker spørgsmålet. 
47. Citicorp var enig i de bekymringer, der blev givet udtryk for i finansielle kredse, 
om, at muligheden for, at kontrakter kunne annulleres, når EUROen blev indført, ville 
have en dæmpende virkning på sektoren.9 
48. Endelig anbefalede Money Advice and Budgeting Service, at redDet Forenede 
Kongerigetioner i forbindelse med tilbagebetaling før forfaldstidspunktet skulle udvides 
til pant i fast ejendom. 
2.7 Veksler (artikel IQ) 
49. I beretningens afsnit 26 og 205 blev det foreslået, at veksler blev forbudt. 
50. Det har fleste medlemsstater allerede gjort, men der var alligevel en vis reaktion 
mod forslaget. Der indkom naturligvis positive reaktioner fra medlemsstater, hvis 
lovgivning allerede i varierende udstrækning dækker dette spørgsmål: Belgien, Spanien, 
Frankrig, Finland og Sverige; andre var mindre begejstrede (Nederlandene: der er ikke 
behov for mere harmonisering på dette område) eller negative (Østrig, Det Forenede 
Kongerige: der har indtil nu ikke været større problemer med forbrugere, veksler er 
nyttige, kommercielle instrumenter); sidstnævnte kommentar afslører imidlertid en vis 
forvirring, idet det kun er forbuddet mod veksler i forbindelse med forbrugerkredit, der 
er på tale, og ikke det kommercielle instrument (med konsekvenser for international 
handel og eksisterende aftaler, UNCITRAL osv.). Island var også negativt indstillet. 
2.8 Subsidiær hæftelse (artikel 11) 
51. De fleste medlemsstater har indført artikel 11, således som den er formuleret, men 
nogle gik videre. Anvendelsen af udtrykket "alene" har givet anledning til tvetydighed -
det kunne udelDet Forenede Kongerigeke anvendelsen af artiklen, hvis leverandøren 
f.eks. lejlighedsvis bruger en anden kreditgiver. For at skabe klarhed blev det derfor i 
beretningens afsnit 213 foreslået at slette ordet "alene" i artikel 11. 
52. Kun fire medlemsstater besvarede dette punkt. Nederlandene erklærede, at det 
falder ind under subsidiaritetsprincippet og civilretten, hvorimod Det Forenede 
I forbindelse med Citicorp's bemærkning skal det erindres, at der er en betydelig forskel mellem retten til 
tilbagebetaling før forfaldstidspunktet og princippet om kontrakters kontinuitet. Den første mulighed kan 
anvendes uafhængigt af den fastsatte valuta, dvs. at en forbruger, der efter indførelsen af EURO'en den 1. januar 
1999 opfylder sine forpligtelser før den i aftalen fastsatte tid, skal have ret til en rimelig redDet Forenede 
Kongerigetion i de samlede kreditomkostninger i EURO. Den sidstnævnte mulighed betyder, at indførelsen af 
EUROen ikke burde kunne berettige anvendelse af klausuler, der gør det muligt for kreditor til ensidigt at ophæve 
en kontrakt eller ændre dennes betingelser. 
13 
Kongerige, der kort forinden havde revideret sin nationale lovgivning10, havde besluttet 
at fastholde det, som det var, idet man ikke mente at have erfaringer med det pågældende 
problem. Sverige og Frankrig var derimod enige i beretningens forslag, idet Frankrig 
foreslog en ændring af artikel 11, således at den blev mindre restriktiv og betydningen 
mere klar. 
53. FLA mente, at dette forslag sammen med forslagene om at fjerne loftet og 
medtagelsen af finansiering af virksomhedsetablering ville skabe betydelige 
eventualforpligtelser for kreditgivere. 
54. Det danske Forbrugerråd var derimod enigt i den foreslåede ændring. 
2.9 Oprettelse af organer med bemyndigelse til at modtage klager fra 
forbrugere (artikel 12) 
55. I henhold til artikel 12 i direktivet får medlemsstaterne tre muligheder for at 
overvåge direktivets gennemførelse, men i beretningen foreslås det i afsnit 27 og 219, at 
den tredje af disse muligheder, oprettelsen af organer med bemyndigelse til at modtage 
klager fra forbrugere om forbrugerkreditter, gøres obligatorisk. 
56. Visse medlemsstater (Spanien, Frankrig, Nederlandene og Det Forenede 
Kongerige) mente, at deres eksisterende mekanismer var tilstrækkelige til at 
imødekomme klager fra forbrugere; Frankrig betragtede imidlertid grænseoverskridende 
tvistigheder som en prioritet. Sverige udtrykte derimod sin støtte. Vedrørende sanktioner 
kunne Danmark gå ind for en ramme-artikel, der gav medlemsstaterne en vis 
handlefrihed. Island støttede oprettelsen af organer og mente, at koordinering er rimelig, 
for så vidt angår sanktioner. 
57. Sektoren for finansielle serviceydelser var af den opfattelse, at eksisterende 
kodekser/frivillige aftaler var tilstrækkelige, og at subsidiaritetsprincippet foreskriver, at 
de enkelte stater er bedst i stand til selv at beslutte, hvilken klageordning der passer dem 
bedst. 
58. Forbrugerorganisationer og økonomiske rådgivningsorganisationer støttede på 
den anden side det udtrykte synspunkt og mente, at det skulle være et krav til 
medlemsstaterne, når de gennemførte EU-lovgivning, at de anførte, hvilke organer der 
ville være ansvarlige for håndhævelsen heraf, og at sanktioner var nødvendige i tilfælde 
af manglende overholdelse. 
59. Som led i sin opgave med at overvåge gennemførelsen af direktiver er 
Kommissionen for øjeblikket i færd med at undersøge, præcis hvordan artikel 12 
anvendes i medlemsstaternes lovgivning. 
2.10 Fortrydelsesperioder 
60. Da en række medlemsstater har indført forskellige typer fortrydelsesperioder, i 
løbet af hvilke forbrugere kan ophæve visse former for kreditaftaler, blev det i afsnit 29 
10 Afsnit 75 i Consumer Credit Act [forbrugerbeskyttelseslov]. 
-14 
og 266 i beretningen foreslået, at indførelse - hvor det var muligt - af en harmoniseret 
fortrydelsesfrist og håndhævelse af en sådan bestemmelse skulle undersøges nærmere. 
61. Visse medlemsstater udtrykte betænkeligheder ved, om en generel 
fortrydelsesfrist for alle transaktioner ville gøre disse vanskeligere og øge 
kreditomkostningerne og/eller forårsage juridisk usikkerhed (Tyskland, Nederlandene, 
Østrig og Det Forenede Kongerige). Andre var enten enige i ideen om en harmoniseret 
fortrydelsesfrist (Spanien, Frankrig og Sverige) eller mente, at sagen burde undersøges 
nærmere (Danmark). Island delte også sidstnævnte synspunkt. 
62. Sektoren for finansielle serviceydelser erklærede, at det ville føre til unødvendige 
forsinkelser, der ville falde tilbage på forbrugeren; at fortrydelsesfrister var specifikke for 
de sociale og økonomiske forhold i hver enkelt medlemsstat; at det under ingen 
omstændigheder kunne komme til at gælde for realkredit; og at det ville skabe 
spekulationsmuligheder for skrupelløse lånere. 
63. Forbrugerorganisationerne hilste ideen velkommen f.eks. for kreditter over et 
foreskrevet beløb. 
2.11 Konsekvenser af manglende opfyldelse af forbrugerkreditaftaler 
64. I beretningens afsnit 30 og 267-270 drøftede man konsekvenserne for forbrugerne 
i tilfælde af manglende opfyldelse af kreditaftaler (morarente, bøder, 
inddrivelsesprocedurer osv.), og det blev foreslået at skabe en bedre balance mellem 
parterne. I henhold til beretningen var Kommissionen i færd med at undersøge 
muligheden for at fastlægge grundregler for eksempel i form af en adfærdskodeks ved 
inddrivelse af gæld. 
65. For at få et dybtgående kendskab til problemer i forbindelse med manglende 
opfyldelse af forbrugerkreditaftaler indledte Kommissionen en undersøgelse med det 
formål at analysere, hvilken type kontrolforanstaltninger de 15 medlemsstater anvender 
på dette område, og i hvilken grad disse er tilstrækkelige. Konklusionerne af den endelige 
rapport over undersøgelsen, der blev fremlagt i december 1996, er følgende: 
a) generelt er usikkerheder og huller i medlemsstaternes love i begrænset omfang 
blevet afhjulpet og udfyldt af retspraksis; 
b) retspraksis er ikke tilfredsstillende i sig selv, når det drejer sig om at beskytte 
forbrugernes interesser; 
c) der er på europæisk niveau behov for hjælpeforanstaltninger (disse præciseres 
nærmere i undersøgelsen); 
66. Medlemsstaternes besvarelser varierede fra den hollandske reaktion (subsidiaritet) 
til den finske beskrivelse af de eksisterende regler på dette område. Østrig mente, at et 
harmoniseret regelsæt er nødvendigt for at beskytte kreditgivere i tilfælde af håndhævelse 
i andre medlemsstater, hvorimod Det Forenede Kongerige var af den opfattelse, at den 
nationale lovgivning er tilstrækkelig effektiv til at klare problemet. Derudover kunne 
15 
andre medlemsstater enten støtte initiativer (Spanien, Sverige11) eller havde ingen 
problemer med dem, forudsat at de blev mere præcise (Frankrig). Island fremsatte 
derimod ingen kommentarer med den begrundelse, at Kommissionens intentioner på 
dette område ikke var klare. 
67. Sektoren for finansielle serviceydelser var splittet med hensyn til en 
adfærdskodeks, idet nogle grupper støttede ideen (på den betingelse at den havde 
lovmæssig dækning), og andre erklærede, at den ikke var nødvendig, da alle 
medlemsstater havde forskellige regler om emnet. 
68. Forbrugerorganisationer og økonomiske rådgivningsorganisationer følte, at der er 
stærkt behov for en adfærdskodeks og ønskede gennemsigtige inddrivelsesprocedurer. 
The Consumer DebtNet og MABS gik ind for en adfærdskodeks for inddrivelsespraksis, 
men var til trods herfor skeptiske med hensyn til transport i lønkrav og var direkte imod 
nogen form for bøder eller rente på restancer i tilfælde af misligholdelse. 
2.12 Åger 
69. Åger er blevet drøftet i mange medlemsstater i de senere år. I beretningens afsnit 
31 og 297 blev det foreslået, at drøftelsen også burde finde sted på fællesskabsplan, især i 
forbindelse med Den Monetære Union, eftersom alle nødvendige regler skulle fastlægges 
på fællesskabsplan. 
70. Medlemsstaternes besvarelser var delte, fra det hollandske synspunkt om at alle 
problemer kan løses ved at fastsætte maksimumsatser på nationalt plan til konklusionen 
fra Det Forenede Kongerige, om at disse ikke virker, hvorfor man har ophævet nationale 
satser. Nogle medlemsstater delte i vid udstrækning de i rapporten udtrykte synspunkter 
(Spanien, Irland12, Portugal og Finland), hvorimod andre - skønt de var positivt 
indstillede - mente, at indførelse af maksimumrentesatser på fællesskabsplan er vanskelig 
(Sverige) eller ikke realistisk (Tyskland). Danmark og Frankrig mente derimod, at 
indførelse af fællesskabsregler om åger burde undgås. Island støttede generelt 
beretningens forslag. 
71. Den europæiske forbrugerorganisation (BEUC) var enig i, at emnet burde drøftes, 
og at der på europæisk plan burde fastlægges en lovgivning med en maksimumsats. 
MABS delte også denne ide og foreslog desuden, at den ideelle kreditkilde for 
lavindkomstfamilier ville være små lån udbudt af fællesskabsbanker og spare- og 
låneforeninger. I øvrigt hilste både forbruger- og erhvervsgrupper også en debat på 
fællesskabsplan velkommen. 
72. Sektoren for finansielle serviceydelser frarådede imidlertid generelt, at man 
pålagde maksimumsatser på nationalt eller fællesskabsplan, dels fordi Kommissionen 
ikke havde beføjelser til at gøre noget sådant, dels på grund af et ønske om at få en 
fleksibel holdning, der ikke ville medføre forvridninger på markedet, og et behov for at 
11 Sverige foreslog også regler om udlånerens ret til betaling før tiden på linie med den svenske kreditlovgivning. 
12 Socialministeriet. 
-16-
lade bankerne opkræve satser, der afspejlede risiciene. FL A erklærede, at en europæisk 
debat ville være "spild af tid og penge (sic)". 
2.13 Kreditformidlere 
73. I beretningens afsnit 32 og 302 blev det anført, at der ville blive gennemført en 
undersøgelse af kreditformidlere med henblik på at fastslå, om de regler, der er indført til 
beskyttelse af forbrugerne, håndhæves effektivt eller ej. 
74. De medlemsstater, der fremsatte kommentarer (Frankrig, Sverige, Det Forenede 
Kongerige og Spanien), støttede generelt tanken om en undersøgelse. Spanien ønskede 
enddog, at der blev oprettet et register over kreditformidlere. Island støttede også en 
undersøgelse. 
75. Nogle respondenter udtrykte interesse for denne undersøgelse og understregede 
behovet for at styrke og tilpasse de eksisterende systemer for at fange alle typer 
"udlånere". Det danske Forbrugerråd mente, at der er behov for at pålægge 
kreditformidlere de samme oplysningskrav, som kreditgivere er underlagt. The British 
Bankers' Association foreslog også, at hvis der er problemer på dette område i andre 
medlemsstater, kunne det være fornuftigt at lade dem være omfattet af de bestemmelser 
vedrørende annoncering eller autorisation, som er gældende i Det Forenede Kongerige. 
76. Hovedkonklusionen på den endelige rapport over undersøgelsen, der blev 
fremlagt i juli 1996, er, at kreditformidlere utvivlsomt spiller en nyttig rolle, men ofte 
kritiseres for visse ulovlige metoder (manglende korrekte oplysninger til forbrugerne, 
vildledende annoncering, ågerrenter, opmuntring til overdreven gældsætning osv.). 
Derfor er der på fællesskabsplan behov for afhjælpende foranstaltninger; undersøgelsen 
indeholder visse anbefalinger med henblik herpå. 
2.14 Databeskyttelse 
77. Beretningen indeholder en drøftelse af credit-scoring (kredit pr. point) og 
kreditregistrering i afsnit 303-338.1 deres besvarelser beskrev mange medlemsstater blot 
deres nationale systemer/lovgivning, mens andre specifikt udtrykte enighed i 
beretningens erklæring om, at det skal være op til medlemsstaterne at anvende 
rammedirektivets bestemmelser om beskyttelse af personlige oplysninger på disse 
områder. Kommissionen tog derfor ikke specielt stilling til dette emne, men beskrev 
visse betænkeligheder. 
78. Forbrugergrupper og økonomiske rådgivningsgrupper delte betænkelighederne 
med hensyn til parametre for anvendelse af disse oplysninger, idet Money Advice 
Association beskrev dem som "økonomiske strafferegistre" og erklærede, at midlerne 
mod misbrug/forkert brug er "minimale og ineffektive". 
79. Andre besvarelser var forskellige lige fra dem, der slog til lyd for frivillige 
metoder, til dem der var positive over for større anvendelse af credit-scoring. CGER, den 
belgiske Caisse Générale d'Epargne et de Retraite, gav udtryk for, at den foretrak 
negative centrales13, men gik imod, at "disse centrales blev etableret på europæisk 
13 Kreditinformationscentre, der registrerer forbrugeres solvens. 
-17-
niveau", hvorimod Eurofinas ønskede "et europæisk kreditregistreringssystem med dertil 
passende regler og kontrolforanstaltninger". 
2.15 Kautionister 
80. Beretningen indeholdt en drøftelse af kautionister i afsnit 339-345. En kautionist 
er en tredjemand i forhold til en kreditaftale, der stiller sikkerhed for lånet og accepterer 
at hæfte, såfremt låneren misligholder aftalen. Da de ganske ofte er dårligere juridisk 
beskyttede end låneren (der er hyppigt tale om en ven eller slægtning) og ikke er dækket 
af direktiv 87/102, har adskillige medlemsstater indført forskellige former for beskyttelse 
af kautionister. Forslaget i beretningen går ud på at udvide visse 
informationsforpligtelser, som direktivet indeholder bestemmelser om, til at omfatte 
kautionister. 
81. I deres besvarelser til beretningen beskrev nogle medlemsstater (Østrig og 
Finland) deres nationale lovgivning om aspekter som f.eks. kreditgiveres forpligtelse til 
at informere kautionisten eller regler for graden af beslægtethed. Andre medlemsstater 
(Danmark14, Spanien, Frankrig15 og Sverige) støttede sammen med 
forbrugerorganisationer og økonomiske rådgivningsorganisationer Kommissionenes ide 
om at udvide visse beskyttelsesforanstaltninger i direktivet til at omfatte kautionister. Det 
Forenede Kongerige mente, at den nationale lovgivning sammen med adfærdskodekser 
var tilstrækkeligt til at klare alle problemer. Island støttede også beretningens forslag. 
82. Sektoren for finansielle serviceydelser var imod ethvert tiltag på dette område, 
idet det på forskellig vis blev understreget, at da kaution ikke er det samme som kredit, 
kan det ikke komme ind under en foranstaltnings anvendelsesområde, hvor der sættes 
regler for forbrugerkredit; at regler om bankhemmelighed forhindrer, at oplysninger om 
låneaftalen afsløres over for tredjemand (dvs. kautionisten). Endelig anførtes 
subsidiaritetsprincippet, idet man erklærede, at der var taget effektivt højde for 
situationen i de nationale lovgivninger/adfærdskodekser. 
2.16 Overdreven gældsætning 
83. Beretningens afsnit 35 og 364 - 383 indeholdt en beskrivelse af overdreven 
gældsætning, der har vakt stigende bekymring i medlemsstaterne i de senere år. 
Beretningens forslag gik ud på, at Kommissionen skulle undersøge, hvorledes regler om 
overdreven gældsætning blev anvendt i medlemsstaterne, hvilke ikke-
lovgivningsmæssige mekanismer man kunne foreslå og behovet for europæisk indgreb 
under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet. 
84. Forskellige medlemsstater beskrev i deres besvarelser deres nationale system til at 
regulere overdreven gældsætning, f.eks. det irske system, hvor regeringen løser 
problemet på lokalt plan, idet man sørger for, at forbrugere får kurser i budgetlægning og 
adgang til kredit. En række medlemsstater påpegede, at overdreven gældsætning er en del 
14 Det danske Forbrugerråd ønsker også et totalt forbud mod de såkaldte global suretics. 
15 Frankrig støtter rent faktisk et mere radikalt forslag, der går ud på, at kautionister skal have samme grad af 
beskyttelse som debitorer. 
18-
af bredere, sociale problemer, men Nederlandene erklærede, at det ville kunne forsvares 
at medtage bestemmelser i direktivet, i henhold til hvilke medlemsstaterne skulle 
forpligtes til at træffe foranstaltninger til at forhindre, at kreditgrænserne blev 
overskredet. Andre støttede de i beretningen fremsatte forslag (Spanien, Portugal, 
Sverige). Det Forenede Kongerige mente derimod, at direktivet om forbrugerkredit ikke 
er "et hensigtsmæssigt middel til at fremme vidtgående socialpolitiske initiativer", 
hvorimod Frankrig mente, at emnet falder ind under medlemsstaternes kompetence. 
Endelig var Island ikke imod tanken om en undersøgelse af situationen i 
medlemsstaterne, men kunne ikke støtte initiativ indgreb på fællesskabsplan. 
85. Adskillige faglige organisationer på kreditområdet henviste til 
subsidiaritetsprincippet, idet Banking Federation erklærede, at "Kommissionens 
foranstaltninger burde begrænses til at lette informationsudveksling mellem de berørte 
parter". Bankenfachverband erklærede, at gæld er et internationalt, men ikke et 
grænseoverskridende problem, som ligger "langt uden for rækkevidden af 
forbrugerkredit" og således burde "fjernes fra rammerne af Kommissionens 
overvejelser". The Savings Bank Group henviste også til subsidiaritetsprincippet, men 
fremsatte endvidere konkrete anbefalinger om at sikre pålidelig og ansvarlig rådgivning 
om kredit, en informationskampagne for forbrugere om ansvarligt pengeforbrug, 
bevidstgørelse om behovet for regelmæssig opsparing og "passende, individuelle 
løsninger og bistand, når der er tale om overdreven gældsætning". 
86. Det danske Forbrugerråd støttede ideen om en undersøgelse. Visse økonomiske 
rådgivningsorganisationer (MABS og Consumer DebtNet) støttede de ti hovedpunkter, 
Forbrugerlovgruppen har opstillet, og som blandt andet omfatter bedre information, 
oprettelse af uafhængige instanser til at rådgive og bistå husholdninger med for stor gæld, 
fri proces osv. 
3. GENERELLE SPØRGSMÅL 
87. Mange respondenter understregede, at der var behov for effektiv gennemførelse 
og hensigtsmæssig overvågning af de nationale bestemmelser - Det Forenede Kongerige 
erklærede, at man håbede, at Kommissionen ville "undersøge, hvorvidt håndhævelsen var 
tilstrækkelig og sikre, at der blev indført relevante nationale mekanismer til at sikre, at 
den eksisterende lovgivning blev håndhævet korrekt". 
88. Med hensyn til det overordnede sigte med beretningen (behovet for at nå frem 
til en harmonisering på forbrugerkreditområdet i hele Fællesskabet) var der tilslutning fra 
nogle medlemsstater (Frankrig, Irland, Spanien, Portugal og Finland), medens andre 
(Danmark, Tyskland og Nederlandene) frarådede dette under henvisning til 
subsidiaritetsprincippet og/eller den beskedne grænseoverskridende aktivitet. 
89. På forbrugersiden bør man bemærke den danske forbrugerforenings generelle 
bemærkninger om behovet for at indføre objektive kriterier for de forhold, der giver en 
kreditgiver ret til ensidigt at ændre en kontrakt (rentesats, omkostninger osv.), behovet 
for at vedtage strengere bestemmelser om kreditgivers evne/forpligtelse til bedre at 
vurdere lånerens økonomiske situation, forpligtelsen til at informere forbrugere om 
årsagerne til afslag på deres ansøgninger og endelig retsgrundlaget for forslaget til 
direktiv. Det svenske Konsumentverket foreslog derimod, at en ændret udgave af direktiv 
19 
87/102 burde medtage visse bestemmelser i den svenske lov om forbrugekredit (tydelig 
angivelse af kontantpris og kreditomkostninger i kredittilbud, betingelser for at ændre 
rentesatser og meddelelse herom). 
90. Eftersom de fleste bankorganisationer var imod forskellige forslag på grundlag af 
subsidiaritetsprincippet og forbrugernes grundlæggende valgfrihed og kontrahenternes 
frihed, er det værd at nævne Consumer DebtNet's synspunkt: Det bør også understreges, 
at for de millioner EU-borgere, der lever i fattigdom, er valgfrihed en IDet Forenede 
Kongerigesus, som de ikke har råd til. 
91. Vedrørende de bredere, juridiske spørgsmål, beretningen har rejst angående 
minimumsklausuler, harmonisering, "almenvellet" osv., støttede det amerikanske 
handelskammer og Citicorp indførelsen af et virkeligt indre marked for 
forbrugerkreditydelser ved (a) en fuldstændig harmonisering på fællesskabsplan af visse 
nationale forbrugerkreditregler for således at komme nye, nationale regler i forkøbet, som 
omhandler de samme spørgsmål (fortrydelsesfrist, oplysninger til forbrugerne osv.) og -
hvor det viser sig umuligt at gennemføre en fuldstændig harmonisering - (b) anvendelse 
af princippet om gensidig anerkendelse i overensstemmelse med forbrugerkreditreglerne 
for således at udelDet Forenede Kongerigeke, at nogen påberåbte sig undtagelsen om 
"almenvellet" på dette område. The Banking Federation erklærede derimod, at den 
væsentligste hindring for grænseoverskridende transaktioner lige præcis er 
minimumsklausulen, eftersom de store forskelle i nationale lovgivninger fører til 
manglende tillid hos forbrugerne på den ene side og juridisk usikkerhed hos kreditgiverne 
på den anden. 
92. For så vidt angår kontraktformen og en mulig standardisering heraf, gjorde 
Citicorp status over de amerikanske erfaringer og gik ind for en eller anden form for 
ikke-obligatoriske standardkontrakter, der ikke ville undertrykke bankernes frihed til at 
udvikle nye prodDet Forenede Kongerigeter skræddersyet til forbrugernes behov. 
93. Nogle af de negative reaktioner på rapporten skyldes misforståelser, f.eks. følte 
nogle mennesker, at en diskussion af betalingskort i rapporten var det samme som et 
forslag om at medtage dem i direktivets anvendelsesområde, hvilket aldrig har været 
meningen. 
4. TILKNYTTEDE AKTIONER 
94. Ud over høringsprocessen har Kommissionen iværksat en række undersøgelser 
om spørgsmål, der blev rejst i beretningen, jvf. de undersøgelser, der allerede er 
gennemført om manglende opfyldelse af aftaler og om formidlere. Disse undersøgelser, 
der omfatter reklamer rettet mod unge, muligheden for at lade realkredit komme ind 
under de foranstaltninger, der er omfattet af direktiv 87/102/EØF, åger, databeskyttelse, 
bankvirksomhed med betjening pr. post, telefon eller edb og finansielle serviceydelser og 
dørsalg vil blive gennemført i løbet af de første 6-8 måneder af 1997. 
-20-
5. KOMMISSIONENS GRØNBOG OG MEDDELELSE OM FINANSIELLE 
TJENESTEYDELSER 
95. Endelig kan revisionen af direktivet fra 1987 ikke isoleres fra aktiviteter på 
beslægtede områder. 
Kommissionen offentliggjorde i maj 1996 grønbogen "Finansielle tjenesteydelser: 
opfyldelse af forbrugernes forventninger"16, og som opfølgning herpå offentliggjorde 
den i juni 1997 en meddelelse med titlen "Finansielle tjenesteydelser: øget 
forbrugertillid"17. I sidstnævnte gennemgås resultaterne af høringen om 
Kommissionens grønbog samt Kommissionens egne synspunkter. I meddelelsen 
understreges betydningen af kreditformidlere og afslutningen på revisionen af 
direktiv 87/102/EØF; der gøres i denne forbindelse særligt opmærksom på to af de 
spørgsmål, der er medtaget i denne proces, nemlig realkredit og overdreven 
gældsætning. 
16 KOM{96)209 endelig udg. af 22. maj 1996. 
17 KOM(97)309 endelig udg. af 26. juni 1997. 
21-
6. BILAG 
Bilag 1: Reaktioner på Kommissionens beretning om direktiv 87/102/EØF 
A. Lande 
Land 1 Svar 
B 25.03.96 
DK 30.05.96 
D 02.08.95 
EL 24.07.96 
ES 05.07.96 
F 24.07.96 
IRL 26.02.06 
IT 10.07.96 
LUX 12.03.96 
NL 15.02.96 
O 02.05.96 
P 16.07.96 
SF 11.04.96 
SV 05.07.96 
UK 07.11.95 
ISL 21.06.96 
N 23.01.96 
22 
B. Sektoren for finansielle serviceydelser 
Sektoren for finansielle serviceydelser MS Svar 
Associazione Bancaria Italiana FJ^ Tale 22 04 96 
(E. Granata) I 
Bankenfachverband bj Programerklæring 
(Wacket, Schirnding) 12 10 95 
Barclays UK Programerklæring 
(Mr Andrew MacThomas) 25 10 95 
Bayr. Hypotheken und Wechsel-Bank "^ Tale / skriftligt indlæg 
(Dr. H. Bruchner) 22 04.96 
British Bankers'Association yg Programerklæring 
(Geoffrey Cooke) 13.10.95 
Tale 22.04.96 
CCCS UK Tale / skriftligt indlæg 
(Malcolm Hurlston) 22 04 96 
CGER B Tale / skriftligt indlæg 
(Thierry Maniquet) 22.04.96 
Citicorp EU Udkast til kommentarer 
(Clint Walker, Peter Kerstens) Intnl 03.10.95 
R. J. Srednicki Programerklæring 
13.11.95 
Tale / skriftligt indlæg 
22.04.96 
Comité Consultatif Conseil National du Crédit F Doc 9539 20.09.95 
Doc CC 95.56 14.11.95 
Credit Card Research Group ^ Programerklæring 
(Elizabeth Phillips) 26 10 95 
Deutscher Sparkassen und Giroverband £> Skrivelse 07 11 95 
(Dr. Berndt) 
Eurofinas gjj Programerklæring 
(Baert) 12.09.95 
Hopkin UK Tale / skriftligt indlæg 
22.04.96 
EUROGIRO ~^j svar 11.12.95 
(John Baden) 
Europay International EU Skrivelse 21.08.95 
(Goosse) Intnl 
European Association of Co-operative Banks gy Skrivelse 14.03.96 
(Ravoet) 
European Federation of Building Societies D Programerklæring 
(Zehnder) EU 18.12.95 
23 
European Federation of Leasing Companies gy Programerklæring 
(Baert) 19.09.95 
European Mortgage Federation "^ Memorandum 22.11.95 
(Lambert / Hardt) 
European Savings Bank Group gjj Programerklæring 
(De Noose) 27.11.95 
Federation Bancaire "^ Skrivelse 17.10.95 
(Bômcke) 
Finance and Leasing Association jj£ Skrivelse 01.09.95 
(Cronin) Orientering 06.10.95 
Federation Royale des Notaires Belges B Skrivelse 29.01.96 
(Deckers) 
Finansbolagens Forening "^ Skrivelse 21.09.95 
(Håkan Broman) 
Nederlands Associatie voor Direct Marketing, ^ Kommentarer 
Distance Selling ... 21.09.95 
(Geertman) 
The EU Committee of the American Chamber EU Programerklæring 
of Commerce Intnl 14.11.95 
(Seddon-Brown) 
Zentraler KreditAusschuss ^ Programerklæring 
(Fischer) 07.11.95 
-24-
C. Forbrugerorganisationer 
Forbrugerorganisationer MS Svar 
BEUC EU Tale / skriftligt indlæg 
(K. Schweren) 22.04.96 
Consumer DebtNet ~W~ Pr0gramerkiæring 18.03.96 
(Joan Conlin) Intnl 
Consumers in Europe Group ~ÛK~ Fremlæggelse for 
(Stephen Crampton) EU Underhusets udvalg om 
særlige 
undersøgelsesopgaver 
03.10.95 
Credit and Debt Policy Group / Threshold JJ^ Skrivelse 31 01 96 
(Mary Higgins) 
Money Advice Association U/T~ Programerklæring 09.01.96 
(Norman Laws) 
St. Vincent de Paul JRL pr0gramerkiærmg 11.01.96 
(Liam O'Dwyer) 
Forbrugerrådet (Ole Just) DK Programerklæring 14.06.96 
Conseil National du Credit - Comité FR Programerklæring 19.09.95 
Consultatif 
Money Advice and Budgeting Service - IRL Programerklæring 26.08.96 
MABS (Maura Dowling) 
25-
Bilag 2: Europa-Parlamentets resolution om Kommissionens 
beretning om gennemførelsen af direktiv 87/102/EØF 
26-
3. Forbrugerkredit 
A4-0010/97 
Beslutning om Kommissionens beretning om gennemførelsen af direktiv 87/102/EØF om 
indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om 
forbrugerkredit (KOM(95)0117 - C4-0185/95) 
Europa-Parlamentet. 
der henviser til Kommissionens beretning (KOM(95)0117 - C4-0185/95), 
der henviser til forslag til beslutning af Vitorino om beskyttelse af borgerne i forbindelse med 
ydelse af kredit (B4-0553/95), 
der henviser til Bruxelles-konventionen fra 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse 
af retsafgørelser i civilretlige sager og handelssager(l), 
der henviser til Rom-konventionen fra 1980 om lovgivning vedrørende kontraktmæssige 
forpligtelser(2), 
der henviser til Lugano-konventionen fra 1988 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse 
af retsafgørelse i civilretlige sager og handelssager(3), 
der henviser til betænkning fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder samt 
til udtalelse fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse (A4-
0010/97), 
A. der henviser til, at Kommissionens beretning har et bredt formål, idet den ikke blot undersøger, 
i hvilket omfang direktivet er blevet gennemført, men også ser på den forventede udvikling på 
kreditmarkedet, 
B. der henviser til, at kreditmarkedet udvikler sig hurtigt i Unionen, 
C. der henviser til, at et nyt borger-/forbrugerbegreb, uden iøvrigt at indskrænke det i den 
europæiske lovgivning generelt accepterede begreb og udelukkende i forbrugerkreditsammen­
hæng, bør udvide den til fordel for forbrugerne fastsatte beskyttelse til også at omfatte sådanne 
juridiske personer, der, som f.eks. små virksomheder, i forbindelse med udøvelsen af deres 
forhandlingsbeføjelser befinder sig i en objektivt set ulige situation, der kan sammenlignes med 
forholdet mellem småsparer og kreditinstitut, 
D. der henviser til, at de nugældende begrænsninger for og aktuelle omkostninger ved tværnatio­
nale transaktioner forhindrer borgerne i som forbrugere at nyde godt af større valgmuligheder 
'FF 
2EF 189 af 28.07.1990, s. 2 (seneste version). 266 af 09.10. J980 s. Î. 319 af 25.11.1988; s. 9. 
G:\PV_SEANC\DEFINITI\ADOPTES\97-03-11 .DA PE 257.130/ 7 
2^ 
og mere konkurrencedygtige priser, 
E. der henviser til, at det er nødvendigt at sikre effektiv overholdelse af reglerne om fri 
konkurrence i det indre markedt, og at forbrugeren har ret til at vælge og skifte mellem 
forskellige produkter og udbydere og bytte dem, hhv. skifte fra én til en anden uden at blive 
straffet (mobilitet), 
F. der henviser til, at man på baggrund af det nuværende udviklingsniveau for det indre marked 
og for subsidiaritetsprincippet må spørge sig selv, hvorvidt fællesskabslovgivningen er effektiv, 
og hvilken rolle fællesskabsinstitutionerne spiller, 
G. der henviser til, at den faktiske udøvelse af friheden til at vælge og den reelle diversificering af 
udbuddet i stadig højere grad kræver effektive instrumenter til oplysning og uddannelse af 
forbrugeren for at sætte denne i stand til at spille en aktiv rolle i praksis, 
H. der henviser til, at en reel fri konkurrence på et europæisk kreditmarked vil indebære en 
diversificering af udbuddet, en forøgelse af antallet af udbydere og en større udbredelse af 
tjenesteydelser blandt de udbydere, der arbejder og bor i Unionens forskellige dele, 
I. der henviser til, at det i forbindelse med overgangen til den fælles valuta, navnlig i den cirka 
treårige overgangsperiode, er absolut nødvendigt at holde fast ved princippet om aftalers 
kontinuitet for at sikre den nødvendige stabilitet på finansmarkederne, og til, at ønsket om en 
fremtidig fælles mønt kræver mere indgående overvejelser vedrørende hensigtsmæssigheden af 
at vedtage en ny og fælles horisontal lovgivning for hele kreditområdet, 
J. der henviser til, at Fællesskabets kompetence på dette område er parallel og komplementær med 
den politik, der gennemføres af medlemsstaterne for at beskytte forbaigernes sikkerhed og 
økonomiske interesser; endvidere har fællesskabslovgivningen om forbrugerkredit været et 
incitament til vedtagelsen af nationale lovgivningsforanstaltninger, og bør sigte mod: 
fuldstændig gennemførelse af det indre marked, 
beskyttelse af forbrugernes sundhed, sikkerhed og økonomiske interesser, 
sikring af en passende forbrugeroplysning 
og et højt beskyttelsesniveau (EF-traktatens artikel 129 A), 
K. der henviser til, at de artikler, hvori de fire grundlæggende frihedsrettigheder fastlægges, i dag 
finder direkte anvendelse; og at indførelsen af fællesskabsbestemmelser i den nuværende retlige 
situation vil bidrage til at opnå et højt beskyttelsesniveau for forbrugerne gennem de 
foranstaltninger, der vedtages som led i gennemførelsen af det indre marked; kreditpolitikken 
i snæver forstand henhører stadig under medlemsstaternes kompetence, idet disse dog er 
forpligtede til at overholde fællesskabsretten, 
L. der henviser til, at de i artikel 129 A fastlagte bestemmelser sammen med EF-traktatens artikel 
2, 3 og 3 B giver Fællesskabet mulighed for at intervenere på dette område med generelle 
retningsgivende beføjelser, der i praksis kan bestå i at angive målsætninger, vedtage 
minimumsharmoniseringsforanstaltninger samt fremme samarbejdet mellem de kompetente 
nationale myndigheder, 
8 /PE 257.130 G:\PV SEANC\DEFINITI\ADOPTES\97-03- i 1 DA 
2 
M. der henviser til, at EF-traktatens artikel 100 A er det rette retsgrundlag for harmoniseringsfo­
ranstaltninger, der tager sigte på det indre markeds gennemførelse og funktion, 
N. der henviser til de beføjelser, der er tillagt fællesskabsinstitutionerne som led i tredje søjle, 
1. mener, at EU bør gøre brug af samtlige de i traktaterne fastlagte retlige instrumenter til fremme 
af etableringen af et europæisk kreditmarked, 
2. mener, at EU under overholdelse af subsidiaritetsprincippet bør følge en lovgivningspolitik, der 
tager sigte på, på mellemlang sigt, at indføre et generelt regelsæt for det europæiske 
kreditmarked, fastlægger bestemmelser for en udvidelse af markedet uden at undlade at sikre 
den nødvendige beskyttelse af forbrugernes interesser og samtidig fremmer den frie konkur­
rence; 
3. mener, at det i direktiv 87/102/EØF fastlagte forbrugerbegreb og anvendelsesområde bør 
underkastes en omhyggelig vurdering; 
4. mener, at forbrugeren mere generelt - snarere end bestemmelser af rent beskyttende karakter -
har brug for bestemmelser, der fremmer hans aktive rolle og beskytter hans ret til frit at søge 
og modtage oplysninger, der stiller ham lige i forhandlingsmæssig henseende; 
5. går imidlertid - for at undgå ulemper for forbrugerne - imod Kommissionens forslag om at 
udvide anvendelsesområdet for forbrugerkreditdirektivet til også at gælde lån til renoverings-
og moderniseringsarbejder, der ikke er sikret ved pant i fast ejendom, da disse i så fald ikke vil 
kunne tilbydes på de (i forhold til forbrugerkreditter mere fordelagtige) rentebetingelser, der 
gælder for lån med sikkerhed i fast ejendom, eller forbrugeren ville blive belastet med yderligere 
omkostninger til lånoptagelse og tinglysning af panterettigheder; 
6. mener, at samtlige muligheder med hensyn til oprettelse af nationale myndigheder eller 
voldgiftsinstanser af forskellig art bør undersøges og går ind for at fremme bibeholdelsen og 
udviklingen af enkle og effektive voldgiftsprocedurer og retsprocedurer til sikring af 
forbrugernes rettigheder, i hvilken forbindelse der også bør tages hensyn til betydningen af 
grænseoverskridende tvister; 
7. er overbevist om, at instrumenterne til selvregulering vil kunne muliggøre vedtagelsen af 
specifikke standarder, men ikke indebære løsninger på alle eksisterende problemer, 
8. understreger, at foranstaltningerne til standardisering af aftaler på grundlag af frivillige og 
fleksible adfærdskodekser kun vil vise sig nyttige, hvis der ikke sker indskrænkninger i det 
udbud eller de valgmuligheder, der tilbydes forbrugeren; 
9. mener, at der må ske fremme af alle de forskellige formler, der kan foreslås med henblik på 
indførelsen af en gensidig forpligtelse til korrekt, fuldstændig og sandfærdig information for alle 
kontraherende parter; 
10. mener, at samtlige former for reklame og salgsfremmende virksomhed vil kunne gøres til 
genstand for mere detaljerede bestemmelser vedrørende aspekter såsom indhold, tydeliggørelse 
G:\PV_SEANC\DEFINITI\ADOPTES\97-03-11 .DA PE 257.130/ 9 
23 
af produkttype, forpligtelse til at udlevere prospekter samt begrænsninger og garantier for 
reklame, der henvender 'sig til mindreårige, såfremt sådanne bestemmelser ikke allerede er 
inkorporeret eller kan inkorporeres i andre specifikke retsakter, 
11. mener, at debitor i forbindelse med kreditter til finansiering af forbrugsgoder skal gives 
mulighed for at erlægge betaling før forfaldstidspunktet uden for store uberettigede eller 
unødvendige administrative omkostninger; 
12. mener, at de nationale bestemmelser vedrørende tilbagetagelse af løsøregenstande i tilfælde af 
manglende overholdelse af aftaler såvel som bestemmelserne vedrørende solidarisk hæftelse 
mellem kreditgiver og detailhandler må harmoniseres i det nødvendige omfang under 
overholdelse af subsidiaritetsprincippet; 
13. mener, at udøvelsen af fortrydelsesretten i forbindelse med indgåelse af kreditaftaler om 
finansiering af forbrugsgoder inden for en nærmere fastlagt periode skal sikres på ensartet vis 
med samme fremgangsmåde og frister i hele Fællesskabet, 
14. henleder opmærksomheden på, at praksis med f.eks. overdragelse af kredit, krav om 
sikkerhedsbeviser og sikkerhed for resterende skyld bør overholde principperne om parternes 
frie vilje, aftaleautonomi og retlig sikkerhed; 
15. mener, at fællesskabsinitiativerne bør forebygge fænomener som overdreven gældsætning 
gennem forbrugeroplysning og -uddannelse; ligeledes bør kreditinstitutterne have mulighed for 
at indhente oplysninger om kundens solvens, forudsat at den juridiske ret til privatlivets fred 
respekteres; 
16. støtter Kommissionen i dens hensigt om at undersøge, om og i hvilket omfang forbrugerne har 
problemer i omgangen med kreditformidlere; henleder opmærksomheden på, at der ved en 
udvidelse af visse af de i direktiv 87/102/EØF indeholdte forpligtelser til også at omfatte 
garanter og kautionister må tages hensyn til de faktiske forskelle, der gør sig gældende ved en 
sammenligning med selve låntageren; gør opmærksom på, at krediteringer i forbindelse med 
udstedelse af et kreditkort, uanset den mangfoldighed af begreber, der i henhold til Kommissio­
nens beretning findes på dette område, allerede nu, gennem artikel 1, stk 2, litra c), takler ind 
under anvendelsesområdet for direktiv 87/102/EØF; 
17. er af den opfattelse, at der ikke bør vedtages fællesskabsbestemmelser om harmonisering af 
hypotekkredit, da hypotekkreditten er uløseligt forbundet med medlemsstaternes vidt 
forskellige sikrings- og realisationsmekanismer; europæiske bestemmelser vedrørende 
hypotekkredit ville kræve en samtidig tilnærmelse af medlemsstaternes sikrings- og realisations­
bestemmelser og dermed i sidste instans harmonisering af de nationale civilretlige bestemmelser 
på europæisk plan; 
18. henleder opmærksomheden på, at den mest effektive måde til sikker bekæmpelse af åger - det 
syge element på et marked domineret af udbudsreglen - ud over et fuldt funktionsdygtigt 
marked er bedre forbrugeroplysning, forbrugeruddannelse og forbrugerbeskyttelse samt en 
strengere kontrol fra de nationale myndigheders side med de institutter og organer, der tilbyder 
kredit; 
10 /PE 257.130 G:\PV SEANCU)1U-INITI\AI)OPTES\97-03-1 l.DA 
3 O 
19. understreger betydningen af at udarbejde effektive mæglingsprocedurer og præjudicielle 
procedurer, idet disse, netop fordi de er komplementære og i stand til at forhindre dyre retlige 
procedurer, kan spille en grundlæggende rolle, især i forbindelse med grænseoverskridende 
tvister; 
20. mener, at betydningen af at udvikle og opfølge samtlige forslag om begrænsning af parternes 
omkostninger helt klart må være en prioritet; 
21. mener endelig, at den bedste måde at beskytte borgerne på er at udarbejde en ordning, der kan 
sikre valgfriheden inden for rammerne af fri konkurrence; 
22. anmoder Kommissionen om regelmæssigt at underrette det om resultaterne af de forskellige 
undersøgelser og forskningsprojekter, som den lader gennemføre på dette område, og om så 
hurtigt som muligt, uden at dette på nogen måde må lægge hindringer i vejen for udarbejdelsen 
af retsaktsforslag, at meddele det sin holdning til de her vedtagne overvejelser vedrørende 
lovgivningspolitik; 
23. pålægger sin formand at sende denne beslutning til Rådet og Kommissionen. 
G:\PV SEANC\DEFINITI\ADOPTES\97-03-11.DA PE 257.130/ 11 
3-1 

ISSN 0254-1459 
KOM(97) 465 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 02 05 06 10 
Katalognummer : CB-CO-97-480-DA-C 
ISBN 92-78-24938-6 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
'2x1