Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens XXV. beretning om konkurrencepolitikken - 1995« () (97/C 75/06)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 16. april 1996 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Kommissionens XXV. beretning om konkurrencepolitikken - 1995.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser, som udpegede Edoardo Bagliano til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 4. december 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 341. plenarforsamling af 18. og 19. december 1996, mødet den 19. december 1996, med 106 stemmer for, 2 imod og 1 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

I. XXV. BERETNING OM KONKURRENCEPOLITIKKEN (1995)

1. Den 25. årsberetning om konkurrencepolitikken (1995)

1.1. Kommissionen har i år fulgt ØSU's opfordring om at opdele sin årsberetning i to dele:

- en kort beretning på under 100 sider med et sammendrag af de vigtigste udviklingstendenser, beslutninger og retsforskrifter på konkurrenceområdet;

- en anden separat beretning om anvendelsen af konkurrencereglerne i 1995, der indeholder detaljer og informationer, også om de enkelte medlemsstater.

1.2. Takket være det reducerede sideantal og den forbedrede opbygning og strukturering af stoffet har man opnået en bedre gennemsigtighed. Netop fordi konkurrencen er et vigtigt emne med såvel politiske som teknisk-juridiske aspekter, er det muligt at holde de lovgivningsmæssige principper og udviklinger adskilte fra såvel den administrative gennemførelse (Kommissionens beslutninger) som domspraksis (afgørelser fra EF-Domstolen og Retten i Første Instans) uden derved at glemme deres tætte indbyrdes sammenhæng, idet konkurrencepolitikken er en sammenhængende helhed.

1.3. ØSU ser positivt på denne nye indfaldsvinkel, hvor hovedvægten lægges på at sikre en nogenlunde pædagogisk fremstilling, således at der i højere grad tages hensyn til, hvad modtagerne af den årlige konkurrenceberetning har behov for at vide. Modtagergruppen består nemlig ikke udelukkende af advokater og konkurrenceretseksperter, men derimod af et bredt udsnit af økonomiske aktører. Målet har været at gøre dokumentet mere læsevenligt og gøre det lettere at finde referencer til såvel domspraksis som lovgivningen, der er hensigtsmæssigt sammenfattet og kommenteret.

Selv i en tid, hvor konkurrencepolitikken promoveres i stadigt stigende grad, (se del II - 11), ville det være ønskeligt, at der blev levnet mere plads til kapitlerne om medlemsstaternes anvendelse af såvel de nationale som EU's konkurrenceregler.

1.4. Den anden separate del af beretningen er vigtig, ikke alene fordi den indeholder værdifulde oplysninger om beslutninger, domme og retsregler, men også fordi den levner tilstrækkelig plads til Kommissionens egne svar til de forskellige punkter i ØSU's udtalelse (og Europa-Parlamentets beslutninger) om årsberetningen for 1994 (). Denne fremgangsmåde med at besvare punkterne et for et går tilbage til den 20. beretning for Europa-Parlamentets vedkommende og til den 22. beretning for ØSU's vedkommende og falder helt i tråd med den tilsigtede større åbenhed i EU-institutionernes dialog og samarbejde om disse årlige overvejelser om EU's konkurrencepolitik.

1.5. ØSU lægger stor vægt på denne efterhånden faste praksis, hvor Kommissionen kommenterer dets udtalelser punkt for punkt, og ser altid Kommissionens årlige beretning som en kærkommen lejlighed til at foranstalte en bred og åben debat om konkurrencepolitikken - såvel i de enkelte sektioner som på plenarforsamlingen. I en tid, hvor tingene sker i et stadigt højere tempo, føler ØSU sig imidlertid ansporet til at anmode Kommissionen om at overveje, om der er mulighed for en hyppigere udveksling af synspunkter.

Konkurrencepolitikken er tæt knyttet til såvel en række andre EU-politikker som mange andre indviklede spørgsmål, og udviklingen sker hurtigere og hurtigere. Der synes derfor at være tilstrækkelig begrundelse for at indføre hyppigere høringer.

1.6. Der er ikke tale om, at ØSU skal have en præferencestilling i forhold til de øvrige EU-institutioner (). Det drejer sig udelukkende om at udvide og styrke ØSU's særlige bidrag vedrørende konkurrencepolitikkens økonomiske og sociale aspekter, naturligvis uden at sætte spørgsmålstegn ved Europa-Parlamentets ret til at udøve den demokratiske kontrol med Kommissionens virksomhed. Åbenhed og gennemsigtighed er nødvendige forudsætninger for en konstruktiv dialog med såvel Parlamentet som ØSU for at sikre ikke alene, at det demokratiske grundlag er i orden (punkt 21 i beretningen), men også at der øves kontrol med, at Kommissionens konkurrencepolitik har reel gennemslagskraft »i marken«, dvs. at den er korrekt afstemt efter de sociale og økonomiske realiteter.

På den anden side har Kommissionen ret, når den i sine svar til ØSU's foregående udtalelse () påpeger, at ethvert udkast til meddelelse eller retsakter er et »hensigtsmæssigt grundlag« for konsultation og dialog. Alligevel vil ØSU gerne gentage sit ønske om at blive inddraget på et tidligere tidspunkt, men er samtidig også opmærksom på, at det ville medføre et større ansvar, som dog efter ØSU's opfattelse ville modsvare dets ambitiøse og stigende engagement.

2. Konkurrencepolitikken i EU. Kommissionens svar til ØSU's udtalelse om den 24. konkurrenceberetning. Samarbejdet med medlemsstaternes konkurrencemyndigheder

2.1. En effektiv konkurrencepolitik er et væsentligt instrument for gennemførelsen af et virkeligt integreret indre marked, uden indre grænser og med en stigende grad af økonomisk og social samhørighed. Det er alle parter efterhånden enige om, men den konkrete udmøntning stiller krav om en kraftigere, mere sammenhængende og hurtigere indsats på alle niveauer. Procedurerne for udarbejdning og vedtagelse af de lovgivningsforslag, der er undervejs, bør afkortes. Før som nu tjener grøn- og hvidbøgerne som udgangspunkt for planlægningen og er desuden et særdeles nyttigt redskab til at analysere, gennemtænke og efterprøve mulighederne, før der træffes beslutninger. Men nu er tiden inde til at omsætte dette nyttige arbejde i et tidssvarende og velafvejet konkret handlingsforslag. De tre rapporter fra den rådgivende gruppe om konkurrenceevne har tydeligt understreget, at der et akut behov for at fremskynde gennemførelsen af det indre marked i EU.

2.2. Konkurrencepolitikken er ikke kun et spørgsmål om at håndhæve nogle bestemmelser for at sikre en sund konkurrence. Den er også et væsentligt instrument til fremme af konkurrenceevnen. Det hersker der ligeledes bred enighed om, omend det endnu ikke har givet sig udslag i passende beslutninger.

Selv om det må indrømmes, at der er taget mange initiativer, understreger ØSU, at der for at opnå størst mulig effektivitet skal vedtages et tilstrækkeligt antal konvergerende lovforslag, enten samtidigt eller nogenlunde sideløbende. Også på dette punkt har den rådgivende gruppe om konkurrenceevne opfordret EU's politiske ledere til at fordoble indsatsen for at overvinde de hindringer, der fortsat bremser gennemførelsen af et egentligt indre marked. ØSU tilslutter sig denne opfordring ud fra et ønske om en mere agtpågivende og fleksibel konkurrencepolitik, der sætter ind i tide, og som er i tråd med de øvrige foranstaltninger, der er en forudsætning for, at det indre marked kan virkeliggøres og bringes til at fungere korrekt.

2.3. Konkurrencepolitikken har igennem mange år med stadig større effektivitet og gennemsigtighed udført den - meget væsentlige - traktatfæstede opgave at håndhæve reglerne. Kommissionen, Domstolen og Retten i Første Instans udøver en konstant overvågning af og kontrol med aftaler mellem virksomheder (især om priser og markedsopdeling), fusioner, statsstøtte, karteller og regulerede eller monopoliserede sektorer med henblik på godkendelse, forbud eller ændring. Stigningen i antallet af sager i 1995 skal snarere ses som et udtryk for, at EU's lovgivning bliver mere gennemsigtig og synlig, end for, at der sker en stigning i overtrædelserne af reglerne, hvilket understøttes af det lave antal negative beslutninger.

ØSU er opmærksom på den stigende kompleksitet i de økonomiske forhold og i de enkelte aktørers initiativer, der har ført til, at Kommissionen forelægges et større antal sager, hvis lovlighed de berørte parter selv finder det vanskeligt at vurdere. Retssikkerheden er en afgørende faktor for en fornuftig konkurrencepolitik, og Kommissionen bidrager til at skabe og befæste denne sikkerhed med sine beslutninger, der ofte ledsages af omfattende og fortræffelige begrundelser.

ØSU udtrykker tilfredshed med den stigende indsats og det stadigt stærkere engagement, Kommissionen har udvist i 1995, men forbeholder sig ret til at fremføre en vis kritik i den ånd af samarbejde og opmuntring, der har været kendetegnende for ØSU siden dets første udtalelse af 30. april 1981.

2.4. I sine svar til nogle af de særlige bemærkninger i ØSU's udtalelse om den 24. konkurrenceberetning bekræfter Kommissionen, at konkurrencepolitikken »ikke kan gennemføres som et mål i sig selv uden henvisning til den juridiske, økonomiske, politiske og sociale kontekst, hvori den indgår«, hvis den (sammen med etableringen af et fælles marked) () virkelig skal være et af Rom-traktatens to »store instrumenter« til gennemførelse af Fællesskabets grundlæggende målsætninger. Nærmere betegnet:

- ØSU noterer sig Kommissionens udtrykkelige forsikring om, at art. 85, stk. 3, i givet fald åbner mulighed for at undersøge aftaler mellem kooperative virksomheder med »den nødvendige fleksibilitet« ();

- Kommissionen indrømmer (), at aftaler om »udveksling af oplysninger« er et vanskeligt emne. ØSU husker udmærket den 7. konkurrenceberetning, der fastlagde nogle generelle principper, men der er siden 1977 sket markante fremskridt inden for kommunikationsteknologien. Nu til dags er »realtidsinformation« et næsten uomgængeligt krav for virksomhederne og udgør for mange virksomheders vedkommende en vigtig faktor for produktiviteten og effektiviteten og dermed også for en øget konkurrenceevne. ØSU er enig i, at analysen af de pågældende »aftaler« kan foretages enten på grundlag af parternes »planer« eller på grundlag af »virkningerne«, men håber under alle omstændigheder på et konstruktivt resultat. Den økonomiske tese om et oligopolistisk marked, som Kommissionen henviser til i sit svar, har ligeledes ændret indfaldsvinklen til disse problemer;

- ØSU bifalder Kommissionens hensigt () om at udvide anvendelsesområdet for sine gruppefritagelsesforordninger med det formål at fritage de defensive samarbejdsaftaler mellem SMV fra aftaleforbuddet og hilser dens hensigtserklæring om at ville se positivt på samarbejde i bred forstand velkommen.

2.5. På grund af konkurrencepolitikkens fundamentale rolle for konkurrenceevnen »må der sikres en større sammenhæng mellem konkurrencepolitikken og EU's politik på andre områder, ikke mindst på områder som industri, handel, beskæftigelse, social samhørighed og konkurrenceevne, inflationsbekæmpelse og forbrugerbeskyttelse«, hvilket ØSU endnu en gang understregede i sin udtalelse om den 24. konkurrenceberetning (punkt 3.3).

Kommissionen bekræfter mange steder i sine svar til ØSU, at den er særligt opmærksom på forbindelsen mellem konkurrencepolitikken og de øvrige socioøkonomiske områder (og henviser bl.a. til beretningens afsnit om »Konkurrence og miljø«), og understreger desuden, at konkurrencepolitikken i sig selv er »et nødvendigt industripolitisk instrument« (). Konkurrencepolitikken er nemlig andet og mere end ren og skær håndhævelse af regler; den er en politik i ordets egentlige forstand.

2.6. Alligevel er der behov for at underkaste EU's konkurrencepolitik en effektiv og løbende revisionsproces.

ØSU gentager i denne forbindelse sin opfordring til Kommissionen om at genoverveje de vertikale aftaler med den nødvendige fleksibilitet, idet sådanne aftaler ikke nødvendigvis automatisk bør falde ind under forbuddet i Rom-traktatens artikel 85. Grønbogen vil være en anledning til at afholde en nyttig og forhåbentlig kortfattet debat og til at træffe nogle klare valg, der modsvarer nutidens krav.

Det samme kan siges - igen mht. hurtighed og gennemsigtighed - om procesretten, der i al væsentlig går tilbage til begyndelsen af 1960'erne. Områder som retten til forsvar, aktindsigt og sagsbehandlingstiden (selv om der på dette område er sket visse fremskridt) bør alle forbedres. Hverken den nye definition af høringskonsulentens rolle eller muligheden for »som sidste udvej at appellere en beslutning til Domstolen eller Førsteinstansretten« (som Kommissionen siger det i pkt. 51 i den 25. konkurrenceberetning) er tilstrækkelige til at tilfredsstille virksomhederne og offentligheden, der med fuld ret kræver såvel gennemsigtighed som hurtighed. Også af hensyn til konkurrenceevnen kan og bør sagsomkostningerne i forbindelse med tvister bringes ned.

2.7. En effektiv EU-konkurrencepolitik forudsætter i stigende grad de nationale myndigheders samarbejde. Kriterierne for kompetencefordelingen bør være klare og præcise, hvilket også er Kommissionens hensigt, når den søger at fremme den decentrale anvendelse af artikel 85, stk. 1, og artikel 86, naturligvis under behørig hensyntagen til traktatens bestemmelser. Der skal gøres mest muligt for at undgå kompetence- og interessekonflikter. Det fælles overordnede mål bør være at indføre fair konkurrence på alle niveauer, såvel på nationalt plan som på EU-plan. Og i de tilfælde hvor kompetencen ikke »de jure« ligger hos Kommissionen, bør den ligge hos den myndighed, der har den bedste forudsætning for at foretage vurderingen og træffe beslutningen.

Hvis der så ydermere blev gjort endnu større fremskridt mht. harmonisering af de nationale lovgivninger, kunne risikoen for forskellige fortolkninger og »differentieret anvendelse« nedsættes betydeligt [en bekymring ØSU gav udtryk for i punkt 8.1 i sin udtalelse om den 24. konkurrenceberetning (punkt 8.1)]. Navnlig bør de medlemsstater, der endnu ikke har nogen lovgivning på dette område, vedtage nogle bestemmelser, der giver de respektive konkurrencemyndigheder mulighed for at anvende traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 86 (se II i udkast til Kommissionens meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder).

3. Monopoler - Transeuropæiske net - Transport - Telekommunikation - Miljø - Liberale erhverv

3.1. Monopoler

Liberaliseringen af de traditionelt monopoliserede markeder bør stå højt på konkurrencepolitikkens dagsorden, hvis man ønsker at skabe et egentligt indre marked. En liberalisering vil styrke konkurrenceevnen og stimulere innovationen, hvis der vel at mærke er tale om en konkurrencepolitik, der fjerner de retlige hindringer, åbner for markedsadgangen og slår hårdt ned på enhver form for misbrug af dominerende markedsstillinger og på konkurrencebegrænsende aftaler. Samtidig bør man dog fastholde kravene om universel tjeneste.

Liberalisering bør imidlertid ikke ske på bekostning af EU's målsætninger om social samhørighed. Kommissionen noterer sig ØSU's bekymring over, at liberaliseringen kan skabe sociale problemer, og bekræfter, at den af den grund går ind for en gradvis liberalisering ().

I sine svar til ØSU's udtalelse om den 24. beretning præciserer Kommissionen, at »det er et centralt element i Kommissionens liberaliseringspolitik, at der skal sikres en universel tjeneste af høj kvalitet« og tilføjer, at »det også kan ske i et konkurrencebetonet klima og gennem offentlige eller private aktører« (). Alligevel bør der sikres en universel tjeneste i de sektorer, hvor markedskræfterne i sig selv ikke er nok, og hvor EU-borgernes adgang er truet.

3.2. Transeuropæiske net

Udviklingen af de transeuropæiske net er en af målsætningerne i traktaten. Det er ikke muligt at skabe et ordentligt integreret indre marked uden at styrke kommunikationsnettene på EU-plan: transport, telekommunikation og energi, der spiller en væsentlig rolle for beskæftigelsen, konkurrenceevnen og den indre samhørighed i EU, således som Kommissionen påpeger i indledningen til sin årlige konkurrenceberetning til Rådet og Europa-Parlamentet. ØSU understreger endnu en gang den store indflydelse, gennemførelsen af de enkelte projekter vil have på konkurrencesituationen. Det ville derfor være ønskeligt, om man udarbejdede nogle institutionelle samarbejdsprocedurer, således at man undgik forsinkelser af de mange projekter til forbedring af den transeuropæiske transportinfrastruktur, uden dog derved at undergrave beslutningernes lovmæssighed. Endvidere noterer ØSU sig med tilfredshed, at Kommissionen arbejder på at indføre ensartede bestemmelser på det indre energimarked, men bemærker, at der endnu ikke er tilvejebragt den fornødne balance i disse bestemmelser. Kommissionen har fuldstændig ret, når den i punkt 117 i den 25. konkurrenceberetning med et citat fra Ciampi-rapporten fastslår, at den manglende liberalisering i energisektoren kan få »meget negative følger for den europæiske økonomis konkurrenceevne«. Liberaliseringen bør imidlertid ske inden for en klar juridisk ramme for at opnå størst mulig »balance mellem fri konkurrence og overholdelse og opfyldelse af forpligtelserne som offentlig tjeneste (), og den juridiske ramme skal tage nøje hensyn til, at forsyningssikkerheden spiller en vigtig rolle for EU«.

3.3. Søtransport

Den gruppefritagelsesordning for linjeskibsfartskonsortier, der blev vedtaget i 1995 i medfør af artikel 85, stk. 3, anerkender, at hensigten med disse aftaler kan være en forbedring af såvel sektorens produktivitet som ydelsernes kvalitet. Det står dog klart, at der altid skal være tilstrækkelig konkurrence. Hvad angår »linjekonferencer« har forordning (EØF) nr. 4056/86 om gruppefritagelsesordninger lige fra begyndelsen været en omstridt bestemmelse, og ØSU ser derfor gerne, at der foretages en realistisk vurdering af forordningens virkninger.

3.4. Lufttransport

Kommissionen gør uden tvivl ret i at anvende en sag-for-sag-fremgangsmåde på luftfartsområdet. Omstruktureringen af det »europæiske luftrum« bør uden tvivl fremmes som et middel til at sænke omkostningerne og forbedre kvaliteten af ydelserne, men det er ligeledes af afgørende betydning, at man værner om den åbne konkurrence samt potentielle aktørers markedsadgang. Dette skal navnlig ske gennem en effektiv kontrol med procedurerne for tildeling af slots. På godstransportområdet noterer ØSU sig, at Kommissionen har bevist sin realistiske sans ved halvt inde i dette år at tilbagekalde luftfartsselskabernes gruppefritagelsesordning, som resulterede i, at priserne lå et pænt stykke over markedsprisen.

3.5. Telekommunikation

Gennemførelsen af konkurrencereglerne vil helt sikkert bidrage til at bevare dynamikken i telekommunikationssektoren; en vækstsektor, der allerede i dag frembyder konkrete muligheder for økonomiske initiativer. ØSU afventer de grønbøger, Kommissionen har planlagt at udsende i år, og har tillid til, at de offentliggøres hurtigt og indeholder realistiske overvejelser.

Kommissionen afrunder sin årsberetning for 1995 med at sige, at telekommunikationsnet udgør rygraden i fremtidens informationssamfund. Hvis det er korrekt - som det efterhånden er den almindelige opfattelse - bør konkurrencepolitikken forfine sine overvågningsredskaber og frem for alt vurdere ethvert initiativ inden for denne sektor med fleksibilitet og tilgodese såvel fremskridtet som almenvellet. Med udsigt til et fuldt liberaliseret marked understreger ØSU endnu en gang betydningen af den universelle tjeneste og finansieringen heraf.

3.6. Miljø

Kommissionen har planlagt en lang række initiativer til fordel for miljøet og bæredygtig udvikling. ØSU er enig i, at miljøforbedringer bør falde ind under undtagelserne i artikel 85, stk. 3. Frivillige aftaler mellem industrien og de offentlige myndigheder med henblik på miljøbeskyttelse fortjener positiv særbehandling i håndhævelsen af konkurrencereglerne. Der kan i denne sektor opstå nye markeder, som inden for rammerne af en yderst målrettet miljøpolitik kan skabe nye muligheder for beskæftigelse og vækst i et åbent og effektivt konkurrencemiljø.

3.7. Liberale erhverv

Kommissionen gør ligeledes ret i at gribe ind i de liberale erhverv. Visse former for samordnet praksis eller aftaler om sammenslutninger såvel som visse samarbejdsformer kan hæmme den frie udveksling af tjenesteydelser og forvride den frie konkurrence.

4. Fusionskontrol

4.1. Revisionen af forordning (EØF) nr. 4064/89 er nu trådt ind i den mere konkrete planlægningsfase efter de diskussioner og overvejelser, der fulgte i kølvandet på grønbogen. ØSU bekræfter, at det foretrækker en sænkning af omsætningstærsklerne, hvilket det har begrundet i detaljer i sin udtalelse om grønbogen (), men har ikke udelukket eventuelle alternativer i forbindelse med parallelle nationale anmeldelser. Fx kunne man vælge at sige, at der er tale om »fællesskabsinteresse«, når en fusion skal anmeldes i to eller flere stater, selv om de gældende omsætningstærskler ikke nås. De nationale myndigheders rolle bør ligeledes overvejes i sådanne tilfælde, idet myndighederne kunne gives kompetence i fusionssager, hvor omsætningen ikke overstiger en vis størrelse.

4.2. Ud over spørgsmålet om omsætningstærskler behandler revisionen af forordning (EØF) nr. 4064/89 spørgsmålet om joint ventures oprettet i fusionsøjemed. I denne sammenhæng anbefaler ØSU Kommissionen så klare og entydige regler som muligt for at sikre, at der hverken opstår en uhensigtsmæssig usikkerhed eller diskrimination. ØSU understreger desuden, at der ligeledes er behov for at finde en passende løsning for joint ventures, der ikke er oprettet i fusionsmen samarbejdsøjemed.

ØSU har vedtaget en separat udtalelse om Kommissionens forslag ().

5. Statsstøtte

5.1. Skønt Kommissionen medgiver, at man kan tale om en klar modsætning mellem en situation med fuldstændig konkurrence og statslig eller anden form for offentlig støtte, understreger den i sine svar til ØSU's tidligere udtalelse (), at »Romtraktaten indfører et moderat neoliberalt system, hvor medlemsstaterne kan bevare deres traditionelle rolle (blandingsøkonomi)«. Medlemsstaternes politik på statsstøtteområdet bør dog nøje overvåges og kontrolleres, og Kommissionen bør sætte flere kræfter ind på at opnå større gennemsigtighed og sikre tredjeparts rettigheder.

5.2. ØSU er af den opfattelse, at statsstøtten i de enkelte medlemsstater kan være et konkurrenceforvridende element. I den forbindelse understreger ØSU, at den nære sammenhæng mellem konkurrencepolitik og samhørighedspolitik er vigtig og vedkommende. ØSU ser gerne, at Kommissionen lægger særlig vægt på dette aspekt i sin kommende beretning om statsstøtte.

5.3. Målet må være at reducere støtten, revidere reglerne og øge klarheden. Men der er ligeledes behov for en mere radikal indsats på procedureområdet. Kommissionen bør vedtage en forordning, der formaliserer tredjeparts rettigheder, og det skyldes ikke blot, at det til tider netop er en tredjepart, der optræder som den egentlige kontrollør og opdager ulovligheder eller misbrug.

5.4. Der er ligeledes behov for forbedring på informationsområdet. Såvel nye som afsluttede sager offentliggøres i EF-tidende, og det samme gælder listen over tilfælde af statsstøtte, hvor Kommissionen har besluttet ikke at gøre indsigelse. Det ville imidlertid være yderst hensigtsmæssigt, hvis der fandtes et offentligt register over alle tilfælde.

6. En uafhængig europæisk konkurrencemyndighed

6.1. Konkurrencepolitikken dækker fire store anvendelsesområder: aftaler, misbrug af dominerende stilling, fusioner og statsstøtte. Når man overvejer spørgsmålet om en uafhængig europæisk konkurrencemyndighed, bør man først tage stilling til, om dens kompetenceområde kun skal dække fusioner eller også artikel 85 og 86 eller måske ligefrem også artikel 90 ff. Selv i det tilfælde, hvor konkurrencemyndigheden kun skulle beskæftige sig med fusioner - hvilket virker mest sandsynligt - går ØSU ikke ind for denne tanke. ØSU har flere gange tidligere givet udtryk for sin opposition og vil her gerne uddybe sin holdning.

6.2. Af Rom-traktaten fremgår det, at konkurrencereglerne er et redskab til at opfylde de målsætninger, der er formuleret for EU (artikel 2 og 3, litra g). Disse regler har således et klart politisk islæt. Traktatens bestemmelser udgør ét sammenhængende værk og har - især hvad angår konkurrencepolitikken - været gældende igennem lang tid. EF-Domstolen og Retten i Første Instans udgør den institutionelle ramme. Og konkurrencereglerne har virket tilfredsstillende (selv om der naturligvis er plads til forbedringer, der i øvrigt er undervejs), men de lader sig vanskeligt overføre til andre niveauer, for hvilke EU's målsætninger er eksterne eller ligefrem uvedkommende.

6.3. Ethvert forsøg på at adskille den tekniske vurdering fra den politiske vil være imod traktatens grundprincip om gennemførelse af et indre marked. Kommissionen har til opgave at sikre, at dette marked fungerer efter hensigten ved at føre en konkurrencepolitik, hvis eksistens netop berettiges af alle de øvrige fælles politikker. Hvis man vil sikre, at traktatens målsætninger opfyldes, er det vigtigt, at der sker en samordning af EU's politikker, og Kommissionen har derfor ikke alene kontrol- og sanktionsbeføjelser, men også beføjelse til at tillade undtagelser fra forbudsreglerne.

6.4. Det ville være vanskeligt og inkonsekvent at adskille konkurrencelovgivningens indhold fra kompetencen hos den myndighed, der har ansvaret for at håndhæve reglerne, ligesom det ville vanskeligt og inkonsekvent at adskille kompetencen inden for en del af konkurrencelovgivningen (fusioner eller fusioner og aftaler) fra de resterende områder (aftaler og statsstøtte, eller kun statsstøtte). Tanken om en uafhængig (af hvem?) myndighed rejser desuden en lang række præjudicielle spørgsmål (sammensætning, kontrol) og proceduremæssige spørgsmål (Kan afgørelserne indankes? Skal man henvende sig til EF-Domstolen eller Kommissionen?).

6.5. Hele problematikken omkring sikringen af fri konkurrence i EU er indviklet, og den konkurrencepolitik, som Kommissionen fører ud fra en overordnet strategi, vil fortsat være et uerstatteligt redskab, der ikke kan overlades til andre.

7. Internationale forbindelser

7.1. Forholdet til ansøgerlandene

ØSU bifalder Kommissionens indsats for at sikre, at den før-tiltrædelsesstrategi for de associerede lande i Central- og Østeuropa, der blev fastlagt af Rådet i Cannes i juni 1995, gennemføres i praksis på konkurrenceområdet.

ØSU gør endvidere opmærksom på behovet for, at Kommissionen udvider sin indsats til at omfatte ikke kun den første gruppe af de central- og østeuropæiske lande, der har underskrevet »Europaaftalerne«, men også den resterende gruppe, der ligeledes efterfølgende har indgivet ansøgning om optagelse i EU (Letland, Litauen, Estland og senest Slovenien).

7.2. ØSU understreger igen i denne forbindelse vigtigheden af uddannelsesprogrammer, faglig bistand på lovgivningsområdet, udvikling af samarbejde med de nationale konkurrencemyndigheder samt oplysningsarbejde over for de økonomiske beslutningstagere. ØSU håber, at de midler, der er afsat til disse opgaver, står mål med den holdning, der blev givet udtryk for i Kommissionens »Hvidbog om forberedelse af de associerede central- og østeuropæiske landes integration i unionens indre marked«: »Inden for konkurrencepolitikken (...) er det ikke nok at vedtage love og opbygge strukturer. Der må også til stadighed udfoldes bestræbelser på at håndhæve politikken, at udbrede kendskabet til den og gøre den accepteret og skabe forventning om, at den vil blive anvendt. Det er kun i dette tilfælde, at markedet kan udnytte sit fulde potentiel.«

7.3. ØSU understreger desuden, at iværksættelsen af før-tiltrædelsesstrategien på konkurrenceområdet ikke må bortlede opmærksomheden fra kravet om, at konkurrencereglerne i Europaaftalerne, der allerede er i kraft mellem EU og de enkelte central- og østeuropæiske lande, skal gennemføres rettidigt. Disse regler er i det store hele identiske med reglerne i Romtraktaten. I den forbindelse vil ØSU gerne gøre opmærksom på, at der er behov for omgående at vedtage gennemførelsesbestemmelserne om statsstøtte. Det forhold, at EU's indre marked stort set allerede er helt åbent for import fra Central- og Østeuropa, gør, at udskydelser ikke kan tillades, hvis man dels vil undgå negative følgevirkninger for de pågældende »overgangsøkonomier« dels vil afværge konkurrenceforvridninger på EU's indre marked, blandt andet pga. investorer fra tredjelande, der er ved at etablere sig i de central- og østeuropæiske lande.

7.4. ØSU anser det derfor for vigtigt at forlange, at de central- og østeuropæiske lande lige fra starten garanterer gennemsigtighed på statsstøtteområdet ved hvert år at offentliggøre de samlede støttebeløb og navnene på de støttemodtagende virksomheder. Endelig ønsker ØSU, at der (som foreslået i hvidbogen) snarest muligt oprettes nationale konkurrencemyndigheder, som er i stand til at håndhæve bestemmelserne i Europaaftalerne.

7.5. I sine svar () siger Kommissionen, at den er enig i ØSU's bemærkning om, at der er behov for at sikre, at man i forholdet til de central- og østeuropæiske lande og især på det konkurrencepolitiske område respekterer visse sociale parametre. Ligeledes tilslutter Kommissionen sig ØSU's bekymring over, at udflytninger af virksomheder og fremskyndelse af den industrielle omstillingsproces kan få både økonomiske og sociale negative følger samt forværre beskæftigelsessituationen. Europaaftalerne omfatter bestemmelser om en undersøgelse af virkningerne af statsstøtten, som vil være yderst nyttig i denne sammenhæng.

7.6. Forbindelser med multilaterale internationale organisationer

ØSU har altid støttet Kommissionens arbejde i internationale organisationer og har især opmuntret til konkrete tiltag, der skal fremme en gradvis tilnærmelse af konkurrencereglerne på internationalt plan. OECD, UNCTAD og WTO er de rette samarbejdspartnere, og især WTO kan spille en væsentlig rolle i en gradvis gennemførelse af et tættere samarbejde mellem de kompetente myndigheder.

7.7. Man skal være opmærksom på, at alt hvad enkeltpersoner, institutioner, stater eller sammenslutninger foretager sig i verden i dag er blevet mere synligt, hvilket også er påkrævet. Og parallelt hermed er der en tiltagende synlighed - og dermed opmærksomhed - omkring de mange problemer, som enkeltpersoner, institutioner, stater og sammenslutninger er stillet overfor på tærsklen til år 2000. Dette er resultatet af den liberalisering og globalisering, som tilfører konkurrencepolitikken en ny, international dimension.

7.8. En realistisk og gradueret indfaldsvinkel fordrer, at der tages hensyn til konklusionerne fra WTO-mødet i Singapore i december 1996.

8. Globalisering, konkurrence, vækst

8.1. EU's engagement er stort. Men EU kan ikke gøre sig forhåbninger om at klare de udfordringer, der følger af globaliseringen (på det økonomiske, men også andre områder), at konkurrere mod andre regionale grupperinger samt at forsvare den europæiske samfundsmodel, medmindre EU's institutioner profilerer sig stærkt. EU's institutionelle fremtid vil også i høj grad påvirke dets økonomiske og sociale fremtid. Det kræver myndighed og troværdighed at forlange, at konkurrencereglerne overholdes på verdensplan.

8.2. Der er behov for, at der ydes en større indsats, og at der ligeledes udvises mere fantasi og mod. At fremme konkurrence vil sige at fremme konkurrenceevne og innovation, hvorved udbuddet af varer og tjenesteydelser udvides. Dette betyder ikke alene nye produkter og nye tjenesteydelser, men også nye erhverv og fag og dermed nye beskæftigelsesmuligheder. En oplyst, fremadrettet konkurrencepolitik bør skabe gunstige vilkår, der fremmer udviklingen af nye erhverv og nye fag.

Man bør i højere grad betragte miljø-, fritids-, og kulturområdet som de sektorer, der i dag har de største jobskabelsesmuligheder. Konkurrencepolitikken kan gå fint i spænd med beskæftigelsespolitikken, hvis den under hensyntagen til de gældende bestemmelser fremmer samarbejdsinitiativerne i disse sektorer, der givet har et stort fremtidspotentiale, men som allerede på nuværende tidspunkt har rige muligheder for at udvikle sig hurtigt.

8.3. Det virkelige problem ligger derfor ikke i at presse muligheder ud af eksisterende aktiviteter, men i at skabe nye. Miljø- og kultursektorerne og den dertil hørende underskov af industri og tjenesteydelser er muligvis i sig selv nok til at forbedre beskæftigelsessituationen, selv på kort sigt. Ud fra det perspektiv er der akut behov for en seriøs, selektiv, veltilrettelagt erhvervsuddannelse, der er fast forankret i klare og konkrete nye jobprofiler.

8.4. En fri konkurrence, der er åben over for nye impulser, vil være den bedste garanti for, at de ressourcer, der frembringes af markedsøkonomien, kan investeres i sociale og offentlige goder, hvorved der skabes arbejdspladser, og den sociale standard højnes. Eksempelvis burde man forsøge at indkredse nogle passende skattepolitiske incitamenter over for virksomheder og enkeltpersoner, som kombineret med en optimal udnyttelse af mulige supplerende finansieringskilder (som fx EU's strukturfonde), kunne skabe en tilstrømning af ekstra ressourcer til støtte for kulturelle aktiviteter og kulturgoder.

8.5. Imidlertid er det erhvervslivet, der står over for den største udfordring, idet virksomhederne skal udvikle nye evner, nye organisationsformer og nye ledelsesformer. Tænk blot på det store antal virksomheder, der allerede har bevæget sig ind på kulturområdet på felter som bevaring, tjenesteydelser og produktion, og som har et betydeligt vækst- og konsolideringsbehov. Man må heller ikke lukke øjnene for, at det store område af teknologisk spin-off fra de kulturelle aktiviteter eller rettere fra anvendelsen af ny teknologi i disse aktiviteter åbner mulighed for strategiske partnerskaber med store virksomheder og forskningsinstitutter.

II. UDKAST TIL KOMMISSIONENS MEDDELELSE OM SAMARBEJDET MELLEM KOMMISSIONEN OG MEDLEMSSTATERNES KONKURRENCEMYNDIGHEDER VED BEHANDLING AF SAGER, DER HENHØRER UNDER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 85 OG 86 ()

1. Eftersom Kommissionen har anmodet om kommentarer, har ØSU for at fremskynde sagen besluttet at indarbejde sin udtalelse om ovennævnte meddelelse i sin udtalelse om den 25. konkurrenceberetning.

2. Mht. decentraliseringen af anvendelsen af konkurrencelovgivningen pegede ØSU i sin udtalelse om den 24. konkurrenceberetning på risikoen for »differentieret anvendelse« og interessekonflikter i forhold til de nationale myndigheder. Som svar på punkt 8 i ØSU's udtalelse siger Kommissionen følgende i den 25. konkurrenceberetning: »For at afværge de farer, som ØSU nævner, er metoden til arbejdsfordeling mellem Kommissionen og de nationale myndigheder af væsentlig betydning«. Hvis medlemsstaterne kun behandler overtrædelser med virkning på et enkelt nationalt marked (som anført i Kommissionens forslag), bør risikoen for »differentieret anvendelse« og »interessekonflikter mellem EU og medlemsstaterne kunne begrænses«.

3. Det skal dertil siges, at Kommissionen i flere år har forsøgt at gennemføre en politik, der i højere grad sigter mod en decentralisering af anvendelsen af artikel 85 og 86 med det formål at gøre konkurrencepolitikken mere effektiv og mere gennemsigtig for offentligheden. Kommissionens meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 () var et første skridt i denne retning.

4. Der er nu taget endnu et skridt med ovennævnte udkast til Kommissionens meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder, der har til formål at styrke sidstnævntes rolle og etablere en tæt og permanent kontakt til Kommissionen i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og princippet om at træffe beslutningerne så nært på borgerne som muligt.

5. Før Kommissionen i det foreliggende udkast til meddelelse opstiller nogle »retningslinjer for opgavefordelingen« mellem sig selv og de nationale konkurrencemyndigheder, fastslår den igen, at »i det omfang det er muligt, bør kontrollen udøves af én myndighed, (...) uden dermed at udelukke at begge myndigheder i visse oplagte tilfælde sammen behandler en sag« (afsnit I, pkt. 4).

ØSU kan kun give sin principielle tilslutning til »enekompetence-løsningen«, men den er ikke blind for, at løsningen med »fælles kompetence« kan give visse problemer (hvem afgør, om der er tale om »dominerende stilling«?), hvilket bl.a. skyldes manglen på harmoniserede proceduremæssige regler.

6. »Kommissionen ønsker at fremme samarbejdet med alle medlemsstaternes konkurrencemyndigheder«, men konstaterer samtidig, at »lovgivningen i en række medlemsstater ikke giver myndighederne de proceduremæssige midler til at anvende artikel 85, stk. 1, og artikel 86 (afsnit I, pkt. 5 i meddelelsen).

Denne betragtning spiller en så central rolle, at den også er medtaget i de afsluttende bemærkninger, hvor "Kommissionen anbefaler de medlemsstater, der endnu ikke har en lovgivning, der giver de nationale konkurrencemyndigheder mulighed for uden problemer effektivt at anvende artikel 85, stk. 1, og artikel 86, at indføre en sådan lovgivning"«(afsnit V, pkt. 1).

Dette er det eneste sted, hvor Kommissionen kommer med en afsluttende og klar anbefaling, bortset fra den indledende opfordring (afsnit I, pkt. 3, stk. 3) til virksomhederne om »i højere grad at henvende sig til medlemsstaternes konkurrencemyndigheder for at styrke anvendelsen af artikel 85, stk. 1, og artikel 86«.

I den sammenhæng kan man i øvrigt ikke komme uden om, at Kommissionen har gjort og fortsat gør alt, hvad der står i dens magt på områder som information, gennemsigtighed og PR-virksomhed for at inddrage såvel de nationale domstole og myndigheder som virksomhederne selv med det formål »at gøre anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 mere effektiv« (afsnit I, pkt. 3).

7. I udkastet til meddelelsen er »retningslinjerne for opgavefordelingen« mellem de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen baseret på, om »virkningerne væsentligst er mærkbare i én medlemsstat«, og »overtrædelsens art«. Kommissionen behandler »sager, som har en særlig interesse for Fællesskabet« (afsnit II, punkt 2, stk. 2), uden at det dog berører dens »enekompetence« til at træffe beslutninger om fritagelse efter artikel 85, stk. 3.

Det vil i praksis sige, at decentraliseringen af anvendelsen af fællesskabsretten er begrænset til sager med »væsentligst nationale virkninger«, dvs. aftaler og misbrug af dominerende stilling, der, som Kommissionen præciserer det, »kun findes i én medlemsstat« og, »hvis virkninger kun vil gøre sig gældende i den pågældende stat«. Undtaget er dog »sager, der rejser et nyt juridisk problem« (afsnit II-2, pkt. 3, stk. 2). Når alt kommer til alt, er der tale om en yderst forsigtig decentralisering, som ikke medfører nogen væsentlig udvidelse af de nationale konkurrencemyndigheders beføjelser.

8. I meddelelsen har man holdt »sager, der først indbringes for Kommissionen« (klager) adskilt fra »de sager, der (derimod) først indbringes for en national myndighed« (klager eller anmeldelser).

»Kommissionen kan afvise en klage, hvis den konstaterer, at der ikke foreligger en tilstrækkelig fællesskabsinteresse« (afsnit III, pkt. 1.1), men den skal spørge konkurrencemyndigheden i den pågældende medlemsstat, »om den vil være villig til at undersøge og afgøre sagen« (afsnit III, pkt.1.3), og den skal, med visse begrænsninger, stille sine sagsakter til myndighedens rådighed.

Det er hensigten, at der skal være et »tæt samarbejde« (afsnit IV, pkt. 1, stk. 4) om sager, der først indbringes for en national myndighed, som kan forhøre sig hos Kommissionen om forløbet af en eventuel parallel procedure.

9. Endelig behandler meddelelsen også »opsættende anmeldelser« til Kommissionen fra virksomheder, »der risikerer en forbudsbeslutning« som følge af en procedure, der er indledt af en national myndighed. I sådanne sager foreskriver meddelelsen en særlig procedure, der er baseret på en foreløbig udtalelse fra Kommissionen om sandsynligheden for, at Kommissionen fritager den anmeldte aftale.

Denne procedure indeholder et stort element af usikkerhed, idet det ikke er fastlagt, hvor lang tid Kommissionen har til at give de nationale myndigheder og virksomhederne sin foreløbige vurdering, og bestemmelserne ikke åbner mulighed for, at de berørte virksomheder kan høres. Dertil kommer risikoen for, at den foreløbige vurdering omdannes til endelig vurdering.

10. Meddelelsen synes ikke at bringe noget nyt frem med hensyn til en klar fastlæggelse af kriterierne for opgavefordelingen mellem de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen. Der er dog uden tvivl mulighed for visse administrative forbedringer.

De retningslinjer, som Kommissionen omhyggeligt har anvendt i de omhandlede sager, er i det store hele taget fra domspraksis i EF-Domstolen og Retten i Første Instans. Kommissionen kan desuden hverken tilføje noget eller gå videre.

11. Formålet med meddelelsen er uden diskussion prisværdigt. Det er et emne, der har været oppe til diskussion i årevis. Resultatet forekommer imidlertid hverken fyldestgørende eller overbevisende, der er nemlig kun tale om en mulig forbedring af de formelle forbindelser mellem Kommissionen og de nationale myndigheder. Der er dog håb om, at sagsbehandlingen ikke forlænges, men tværtimod afkortes betydeligt. En egentlig, effektiv decentralisering kan kun ske ved hjælp af langt mere radikale tiltag, som fx:

- revision af forordning (EFT) nr. 17/62 og

- harmonisering af de nationale konkurrenceregler; først og fremmest en hurtig harmonisering af de proceduremæssige regler.

12. ØSU vil gerne støtte Kommissionen i dens promovering af konkurrencelovgivningen, men ØSU er samtidig opmærksom på vanskelighederne i denne forbindelse og slutter derfor af med at understrege de ord, som Kommissionen selv brugte sidste år til at opsummere hele samarbejdsproblematikken: »Lovgivningen alene er imidlertid ikke tilstrækkeligt. Der skal være vilje og midler til at anvende den.« (XXIV. beretning om konkurrencepolitikken, pkt. 42). I sidste ende er viljen til samarbejde imidlertid et problem, som det i første omgang er op til Kommissionen og medlemsstaterne at løse med passende midler, loyalitet og gennemsigtig adfærd. ØSU ser gerne, at udviklingen går i denne retning.

Bruxelles, den 19. december 1996.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT nr. C 262 af 10. 9. 1996, s. 5.

() Del II - IX, B,2.

() Svar, IX-B-2,10.

() EFT nr. C 39 af 12. 2. 1996.

() IX-B-2,3,2.

() IX-B-2,3,6.

() IX-B-2,4,3.

() IX-B-2,4.4.

() IX-B-2,3.2 og 3.3.

() IX-B-2,75.

() IX-B-2,73.

() CES 1269/96, pkt. 5.4.

() EFT nr. C 295 af 7. 10. 1996 (pkt. 12.5).

() Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om revisionen af fusionsforordningen - KOM(96) 313 endelig udg. - ØSU's udtalelse, CES 1266/96 af 31. oktober 1996.

() IX-B-2,6.2.

() IX-B-2,9.1/9.3.

() EFT nr. C 39 af 13. 2. 1996, s. 6.