Regionsudvalgets udtalelse om Meddelelse fra Kommissionen — EU's naboskabspolitik — Strategidokument

(2005/C 231/08)

REGIONSUDVALGET HAR —

under henvisning til Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om EU's naboskabspolitik — Strategidokument (KOM(2004) 373 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til Rådets beslutning af 13. maj 2004 om i henhold til EF-traktatens artikel 265, stk. 1, at anmode om Regionsudvalgets udtalelse,

under henvisning til præsidiets beslutning af 15. juni 2004 om at henvise det forberedende arbejde til Underudvalget for Forbindelser Udadtil,

under henvisning til Meddelelse fra Kommissionen til Rådet om Kommissionens forslag til handlingsplaner under EU's naboskabspolitik (KOM(2004) 795 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til forslag til Rådets afgørelse om den holdning, Det Europæiske Fællesskab og dets medlemmer skal indtage i Associeringsrådet, der er oprettet ved Euro-Middelhavsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Det Hashemitiske Kongerige Jordan på den anden side med henblik på vedtagelse af en henstilling om gennemførelse af handlingsplanen EU-Jordan (KOM(2004) 796 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til forslag til Rådets afgørelse om den holdning, Det Europæiske Fællesskab skal indtage i det blandede udvalg, der er oprettet ved interimsassocieringsaftalen om handel og samarbejde med henblik på vedtagelse af en henstilling om gennemførelse af handlingsplanen EU-Den Palæstinensiske Myndighed (KOM(2004) 789 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til forslag til Rådets afgørelse om den holdning, Det Europæiske Fællesskab og dets medlemmer skal indtage i Associeringsrådet, der er oprettet ved Euro-Middelhavsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Den Tunesiske Republik på den anden side med henblik på vedtagelse af en henstilling om gennemførelse af handlingsplanen EU-Tunesien (KOM(2004) 792 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til forslag til Rådets afgørelse om den holdning, Det Europæiske Fællesskab og dets medlemmer skal indtage i Samarbejdsrådet, der er oprettet ved partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Ukraine på den anden side med henblik på vedtagelse af en henstilling om gennemførelse af handlingsplanen EU-Ukraine (KOM(2004) 791 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til forslag til Rådets afgørelse om den holdning, Det Europæiske Fællesskab og dets medlemmer skal indtage i Associeringsrådet, der er oprettet ved Euro-Middelhavsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Staten Israel på den anden side med henblik på vedtagelse af en henstilling om gennemførelse af handlingsplanen EU-Israel (KOM(2004) 790 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til forslag til Rådets afgørelse om den holdning, Det Europæiske Fællesskab og dets medlemmer skal indtage i Samarbejdsrådet, der er oprettet ved partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Moldova på den anden side med henblik på vedtagelse af en henstilling om gennemførelse af handlingsplanen EU-Moldova (KOM(2004) 787 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet: Fremtiden skaber vi i fællesskab — Politikudfordringer og budgetmidler i det udvidede EU 2007-2013 (KOM(2004) 101 endelig),

under henvisning til Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om generelle bestemmelser om oprettelse af et EU-naboskabs- og -partnerskabsinstrument (KOM(2004) 628 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til Meddelelse fra Kommissionen om forberedelse af et nyt naboskabsinstrument (KOM(2003) 393 endelig) (foreligger d.d. ikke på dansk),

under henvisning til Europa-Parlamentets rapport om »Det bredere europæiske naboskab: en ny ramme for forbindelserne med vores naboer i øst og syd« (KOM(2003) 104 — 2003/2018 (INI)),

under henvisning til sin udtalelse om Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet: »Det bredere europæiske naboskab: en ny ramme for forbindelserne med vores naboer i øst og syd« (CdR 175/2003 fin (1)),

under henvisning til sin perspektivudtalelse om »Euro-Middelhavspartnerskabet og de regionale og lokale myndigheder: behovet for koordination og et særligt instrument til det decentraliserede samarbejde« (CdR 327/2003 fin (2)),

under henvisning til sin udtalelse om »Lokalt og regionalt selvstyre i Rusland og udvikling af samarbejdet mellem EU og Rusland« (CdR 105/2004),

under henvisning til sin udtalelse om »Anden handlingsplan for den nordlige dimension (2004-2006)« (CdR 102/2003 fin) (3),

under henvisning til sit forslag til udtalelse om Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet: Fremtiden skaber vi i fællesskab — Politikudfordringer og budgetmidler i det udvidede EU 2007-2013, (CdR 162/2004 rev. 3) (ordfører: Sir Albert Bore, Birmingham City Council (UK, PSE)),

under henvisning til forslag til Regionsudvalgets udtalelse (CdR 336/2004 rev. 1), som blev vedtaget af Underudvalget for Forbindelser Udadtil den 7. februar 2005 med Lord Hanningfield (UK/PPE), Essex County Council, som ordfører,

og ud fra følgende betragtninger:

I lyset af EU's naboskabspolitik bør Regionsudvalget nu — inden for rammerne af sine ressourcer og institutionelle opgaver — gå i gang med at udvide sine eksterne forbindelser, så de foruden de nuværende tiltrædelseslande også kommer til at omfatte de lande, der beskrives i EU's naboskabspolitik, men ikke kun disse;

på den 59. plenarforsamling den 13. og 14. april 2005 (mødet den 14. april) vedtaget følgende udtalelse:

1. Regionsudvalgets synspunkter

1.1 Generelle bemærkninger om EU's naboskabspolitik

REGIONSUDVALGET

bifalder Kommissionens væsentlige og nødvendige dokument, som giver reel mulighed for at definere og forbedre forholdet mellem Den Europæiske Union og dens nabolande;

anerkender, at denne politik i lyset af den nylige udvidelse af Den Europæiske Union og den deraf følgende ændring af Unionens eksterne grænser er et velkomment skridt på det rette tidspunkt, da hensigten er at give nabolandene del i udvidelsens positive resultater i form af bedre stabilitet og større sikkerhed og velfærd for alle;

er enig i, at EU's naboskabspolitik er et redskab til at styrke båndene mellem EU og nabolandene og til at undgå, at der opstår nye skillelinjer mellem det udvidede EU og nabolandene;

understreger, at EU's naboskabspolitik ganske vist sikrer et bedre forhold mellem EU og dets nabolande, men at den er uafhængig af selve udvidelsesprocessen og bør behandles på dette grundlag;

understreger de lokale og regionale myndigheders betydning for processen og er bekymret over, at Kommissionen hverken giver disse myndighedsniveauer en nævneværdig omtale eller definerer deres rolle inden for naboskabspolitikken;

er enig i, at politikken vil give naboskabslandene mulighed for at deltage i forskellige EU-aktiviteter via samarbejde på det politiske, sikkerhedsmæssige, økonomiske og kulturelle område;

er af den opfattelse at sigtet med EU's naboskabspolitik er at understøtte bestræbelserne hen imod en større respekt for menneskerettighederne og civilsamfundet samt at udvikle god forvaltningspraksis i disse lande;

er enig i, at EU's naboskabspolitik søger at forbedre handelsrelationerne og den økonomiske udvikling mellem EU og naboskabslandene;

anerkender, at EU's naboskabspolitik er et vigtigt redskab for fremme af tættere samarbejde mellem de deltagende lande og EU om bekæmpelse af terrorisme, ulovlig indvandring og kriminalitet på tværs af grænserne, f.eks. narkotika og menneskesmugling;

støtter bestræbelserne i naboskabslande med forskellige etniske minoriteter på at finde innovative løsninger, der fremmer sameksistens og respekt for universelt anerkendte grundprincipper.

1.2 Naboskabspolitikkens lokale og regionale dimension:

REGIONSUDVALGET

understreger, at lokale og regionale myndigheder ifølge et af Unionens grundlæggende principper, nærhedsprincippet, som sikrer handling på det mest hensigtsmæssige forvaltningsniveau, spiller en afgørende og unik rolle i denne sammenhæng, da de kan sikre vedvarende forbindelser på det rette niveau;

tilføjer, at lokale og regionale myndigheder i praksis er gode lærepladser for borgerne hvad demokrati angår og dermed i høj grad er medvirkende til at sikre velfungerende demokratier;

fremhæver betydningen af at udvikle og konsolidere det lokale styre gennem samarbejde hen over grænserne og mere udveksling og vidensdeling med eksisterende Euroregioner for at nå målene i de enkelte landes handlingsplaner;

konstaterer de problemer, lokale og regionale myndigheder i de lande, der deltager i EU's naboskabspolitik, har med at tage de nødvendige skridt til at tilpasse deres administrative strukturer til europæiske strukturer;

ønsker at dele sine medlemmers erfaringer fra kontakter med lokale og regionale myndigheder i kandidatlandene under udvidelsesprocessen med de lande, der deltager i EU's naboskabspolitik;

minder om, at det med sin sagkundskab om lokalt og regionalt styre har mest at tilbyde disse lande på følgende områder:

minder om, at de lokale og regionale myndigheder har handlemuligheder, der supplerer og overskrider de traditionelle grænser for samarbejde på centralregeringsniveau; det er på dette niveau, EU's naboskabspolitik som foreslået af Kommissionen kan blive virkelig effektiv;

påpeger, at den praksis for decentraliseret samarbejde, der har udviklet sig i de senere år, har understreget de lokale myndigheders ansvar som katalysatorer for nye samarbejdsprocesser.

1.3 Geografisk dækning

REGIONSUDVALGET

mener, at ægte demokrati ikke kan tilvejebringes uden stærke regionale og lokale institutioner, der er valgt af befolkningen, og som står til regnskab over for befolkningen, og forudser, at iværksættelsen af den føderale lovgivning om lokale og regionale myndigheders kompetence i Rusland i 2006 bliver et fremskridt for et eventuelt samarbejde mellem decentrale myndigheder i EU og Rusland, især gennem en præcisering af kompetenceområder inden for grænseoverskridende samarbejde;

er bekymret over, at der ikke i EU's naboskabspolitik direkte henvises til de eksisterende problemer i Kaliningrad, men erkender, at spørgsmålet behandles i andre dokumenter og andet arbejde fra Kommissionens side;

bifalder beslutningen om at give det sydlige Kaukasus — Armenien, Aserbajdsjan og Georgien — mulighed for at deltage i EU's naboskabspolitik;

bifalder endvidere, at EU har til hensigt at yde ekstra støtte til gennemførelsen af et overbevisende, konkret og vedvarende reformarbejde, i første række på de ovenfor nævnte indsatsområder. (4)

1.4 Handlingsplaner

REGIONSUDVALGET

er enig i, at en overordnet handlingsplan, som partnerlande og EU vedtager i fællesskab, er den mest effektive måde at nå målene for EU's naboskabspolitik på;

er enig i, at ambitionerne for EU's forbindelser med de enkelte partnerlande og det tempo, de udvikles i, bestemmes af landets grad af opbakning om de fælles værdier og dets vilje og evne til at gennemføre de aftalte opgaver;

mener, at det ville have været en fordel, hvis der i de enkelte handlingsplaner havde været et særskilt afsnit om de lokale og regionale myndigheders rolle i det pågældende partnerland med klare mål både for den lokale forvaltnings rolle og for de metoder, hvormed partnerlandet havde til hensigt at uddelegere beføjelser og styrke det lokale og regionale styre. Dette ønske bør meddeles Kommissionen, så der kan indsættes et sådant afsnit i de efterfølgende handlingsplaner;

mener, at dets medlemmer har en væsentlig rolle at spille i forbindelse med analyse af og debat om de midler, der stilles til rådighed for de enkelte partnerlande, navnlig i lyset af den erklæring, der fremsættes i strategidokumentet for EU's naboskabspolitik: »Kommissionen har foreslået, at der i de nye finansoverslag afsættes flere midler til de eksisterende fonde, og de ordninger, der afløser dem, i overensstemmelse med EU's prioritering af naboskabspolitikken«; den nye, forenklede finansieringsordning, der forventes vedtaget i 2007, vil desuden prioritere en sådan analyse og debat.

1.5 EU's naboskabsinstrument

REGIONSUDVALGET

2. Regionsudvalgets anbefalinger

REGIONSUDVALGET

mener, at medlemmernes erfaringer kan udnyttes til at udvikle lokalt og regionalt demokrati, hvilket er afgørende for politisk stabilitet i de beskrevne lande;

anbefaler, at udvalget udvikler foranstaltninger, der fremmer direkte dialog og informationsoverførsel, for at løse de problemer, de lokale og regionale myndigheder i landene under EU's naboskabspolitik står over for;

anbefaler, at lande, der gennemfører de nødvendige reformer for at sikre demokrati og frie og retfærdige valg, får fuld fordel af EU's naboskabspolitik;

anbefaler, at EU's naboskabspolitik giver mulighed for nye kontraktlige aftaler med partnerlande, eventuelt i form af EU-naboskabsaftaler; deres omfang skulle så defineres i lyset af deres fremskridt mht. opfyldelse af handlingsplanernes prioriterede mål;

foreslår, at handlingsplanerne overvåges ved hjælp af de strukturer, der allerede findes i de forskellige partnerskabs- og samarbejds-/associeringsaftaler, med formelle statusrapporter, som udarbejdes mellem to og fem år efter vedtagelsen af handlingsplanerne;

anbefaler Europa-Kommissionen, at udvalgets medlemmer, som det var tilfældet ved udvidelsen, får en hovedrolle i evalueringen af handlingsplanernes fremadskriden, og at de især fokuserer på indsatsen for at styrke og modernisere det lokale og regionale styre;

anbefaler, at der i de kommende handlingsplaner for de enkelte naboskabslande indsættes et særskilt afsnit om den rolle, som det lokale og regionale myndighedsniveau bør spille i partnerlandet, med klare mål både for de lokale myndigheders rolle og for de metoder, hvormed partnerlandet har til hensigt at uddelegere beføjelser, samt en klar og gennemsigtig tidsplan for at nå målet;

mener, at enhver handlingsplan bør bygge på princippet om fælles ansvar og have prioriteter, der er baseret på klare og troværdige økonomiske incitamenter til fremme af positive ændringer og således fremme målretningen af den tekniske bistand;

mener, at der er et fundamentalt behov for hurtigst muligt at forbedre og modernisere de lokale og regionale forvaltninger i naboskabslandene; en drastisk forbedring er især påkrævet med hensyn til afholdelse af frie og retfærdige valg, demokratiske værdier og politisk frihed på lokalt niveau; anbefaler, at Kommissionen som led i handlingsplanen for det enkelte naboskabsland indleder et særprogram for at nå dette mål (jf. bilag A);

anbefaler, at det inden for det foreslåede nye, forenklede finansieringssystem, EU-naboskabsinstrumentet, overvejes at indføre et specifik finansieringsinstrument, der er skræddersyet til decentraliseret samarbejde og skal hjælpe lokale og regionale myndigheder med at modernisere og reformere deres aktioner i naboskabslandene;

anbefaler, at Europa-Kommissionen giver Regionsudvalget og dets medlemmer mulighed for at spille en førende og aktiv rolle i forbindelse med evaluering af og debat om de nye europæiske naboskabsinstrumenter;

anbefaler, at der for at lette denne proces afholdes en konference i 2006, som skal forsøge at samle repræsentanter for lokale og regionale myndigheder fra alle de lande, der indgår i EU's naboskabspolitik, og at der åbnes mulighed for afholdelse af fire særskilte konferencer om henholdsvis Middelhavsregionen, Østersøregionen, de øvrige lande i Østeuropa og landene i Mellemøsten.

(1) EUT C 23 af 27.1.2004, s. 36.

(2) EUT C 121 af 30.4.2004, s. 18-25.

(3) EFT C 23 af 27.1.2004, s. 27.

(4) EU's naboskabspolitik – Strategidokument, 12.5.2004, s. 11.

BILAG

Lokal og regional forvaltning i de lande, der er omfattet af EU's naboskabspolitik

Belarus

Landet er opdelt i 6 voblastsi og 1 kommune. Belarus har et tredelt system for lokalforvaltninger. Landet er opdelt i regional-, distrikts-, by-, landsby- og bosættelsessovjetter (råd). Regionalsovjetterne er de øverste enheder og leder distriktssovjetternes aktiviteter. Distriktssovjetterne leder by-, landsby- og bosættelsessovjetterne. Sovjetrepræsentanter vælges hvert fjerde år. Sovjetterne »koordinerer funktioner i hele det lokale selvstyresystem; gennemfører offentlig, økonomisk og socio-kulturel opbygning som led i deres beføjelser; er ansvarlige for naturressourcer, offentlig ejendom, miljøbeskyttelse osv.« (1).

Moldova

Moldovisk politik er præget af spændinger mellem den centrale regering og separatister i Transnistrian- og Gagauzia-regionerne. Etniske, sociale, økonomiske og kulturelle uoverensstemmelser mellem moldovere, russere, ukrainere og gagauzere kulminerede i 1990, da moldovisk blev erklæret nationalsprog. Begge regioner gjorde gældende, at de var separate regioner uden for Moldova. Gagauzia har fået tildelt særlig forfatningsmæssig status, og dette er mundet ud i en stor konflikt mellem separatister og den centrale regering. Forhandlinger under ledelse af Rusland, OSCE og Ukraine har ikke været i stand til at løse konflikten mellem Transnistrian og Moldova.

De seneste lokal- og regionalvalg blev afholdt i maj og november 2003 i overensstemmelse med de grundlæggende internationale standarder.

Lovgivning fra marts 2003 omstrukturerede lokalforvaltningen, så strukturen fra Sovjet-perioden blev genskabt. Landet er nu opdelt i 33 »rayons«, som erstatter de 12 regionale »judeti« (amter).* Der var nærmere bestemt 9 »judeti«, 1 kommune, 1 selvstændig territorial enhed og 1 territorial enhed. Omstruktureringen blev foreslået i kommunistpartiets genvalgsmanifest i 2001 og afspejler partiets regionale struktur. Mange har kritiseret kommunistpartiet for at omstrukturere lokalforvaltningen med henblik på at konsolidere sin position som det største regeringsparti og opnå en fordel i lokalvalgene (2).

Ukraine

Ukraine er opdelt i 24 oblasti, 1 selvstændig republik og 2 kommuner med oblast-status. Disse inddelinger er forældede og levn fra Sovjet-æraen. Oblasti opdeles endvidere i »radas« (råd). Repræsentanter til radas vælges ved distriktsvalg i enkeltmandskredse. Disse valg er som regel ikke retfærdige — lederne af distrikts- og regionalforvaltningerne, som udpeges af præsidenten, blander sig ofte i lokalvalg. Oppositionspartierne har anmodet om »indførelse af et forholdstalssystem ved regional- og distriktsvalg med henblik på at forhindre et ikke-parti-bureaukratis dominans« (3).

Regionale afstemninger siden parlamentsvalgene i 2002 har ikke levet op til internationale standarder, men bliver bedre. »Under borgmestervalget i Mukacheve i april 2004 bemærkede OSCE-repræsentanter f.eks. et angreb på et valgsted, trusler og fysiske angreb, der medførte, at en observatør måtte indlægges. Der var ligeledes rapporter om andre problemer, f.eks. tyveri af valgsedler, og valgresultatet blev vurderet som falsk« (4). Lokalvalg i Odessa og Poltava i maj og juni 2004 skete under forbedrede omstændigheder på trods af problemer med vælgerregistrering. Det er tydeligt, at lokalforvaltningen ikke er fuldstændig demokratisk.

Rusland

Rusland er opdelt i 49 oblaster, 21 republikker, 10 selvstændige okrugs, 6 krays, 2 forbundsbyer og 1 selvstændig oblast. Eller i 89 subjekter, 21 nationale administrative enheder (nationale republikker), 66 territoriale enheder og 2 forbundsbyer (5). Som følge af overgangen til en forbundsstat fik mange nationale republikker mere magt end andre føderale enheder. De nationale republikkers lovgivning er f.eks. ofte i strid med føderal lovgivning.

Præsident Putin indførte et reformprogram i 2000 med henblik på at afhjælpe utilstrækkelighederne i lokalforvaltningens organisation. Rusland er i henhold til dette program opdelt i 7 større regioner, der er dannet ved sammenlægning af de forskellige føderale enheder. I hver føderal enhed blev der indsat en eksekutivrepræsentant for Den Russiske Føderations præsident. Det væsentligste mål med dette program er at øge effektiviteten i den offentlige forvaltning og udvikle lokalforvaltningen »som et væsentligt civilsamfundsorgan og opretholde ansvarlig forvaltning« (6).

Efter terrorangrebet i Beslan i september 2004 meddelte præsident Putin, at der ville blive foretaget en væsentlig reform af valget af landets 89 regionsformænd. Frem for at blive direkte valgt vil de fremover blive udpeget af præsidenten og herefter godkendt af regionale lovgivningsmyndigheder. Planen blev godkendt af landets Duma i oktober 2004.

Algeriet

Algeriet er opdelt i 48 provinser (wilayas, ental: wilaya), som hver har et valgt lokalråd, der tjener som det væsentligste styrende organ. Det seneste kommunalvalg blev afholdt i oktober 2002. Valgdeltagelsen ligger som regel på omkring 50 % og begrænses af de mange regionale konflikter mellem den centrale regering og berberiske oprørere (7). guvernørerne rapporterer direkte til indenrigsministeren. Der er sket en effektiv decentralisering på provinsniveau i forbindelse med lokal infrastruktur og tjenester (8).

Egypten

Egypten er opdelt i 26 provinser (muhafazat, ental: muhafazah). Den centrale regering har stor indflydelse i lokale styrende organer som følge af et system med politiske udnævnelser efter top-down-metoden. »På hvert niveau var der en ledelsesstruktur, som var en kombination af repræsentative råd og regeringsudnævnte udøvende organer, der blev ledet af henholdsvis guvernører, distriktsembedsmænd og borgmestre« (9). Lokalforvaltningen er ineffektiv i leveringen af forvaltningstjenester.

Decentraliseringen blev styrket under præsident Sadat. Lokalforvaltningerne fik beføjelse til at forhøje skatterne, men blev tvunget til at anvende store beløb til regeringsprogrammer og var ofte forgældede. De blev ligeledes opfordret til at indgå i partnerskaber med private virksomheder, som støttede forholdet mellem den centrale regering og landets rige elite. Under Mubarak er decentraliseringsprocessen blevet videreført, og lokalforvaltningen afspejler nu i højere grad lokale overvejelser end centralpolitik. Lokalforvaltningen anvendes ligeledes som kontrolmiddel. »Distriktspolitistationen dannede modvægt til de magtfulde familier, og det lokale regeringssystem (borgmesteren og rådet) integrerede dem i regimet« (10).

Israel

Israel er opdelt i 6 distrikter (mehozot, ental: mehoz). Distrikterne er yderligere opdelt i 14 underdistrikter, der ledes af distriktskommissærer, som udpeges af premierministeren. Distriktskommissærerne er ansvarlige for at overvåge den politik, der vedtages af distriktsrådene, og gennemføre national lovgivning i distrikterne. De kommunale og lokale rådsmedlemmer vælges efter forholdstalssystemet, og borgmesteren vælges direkte af vælgere i specifikke kommuner. Lokalforvaltningen er ansvarlig for at administrere offentlige goder og opkræve lokalskatter (11).

Jordan

Jordans lokalforvaltning afspejler den kendsgerning, at beføjelserne fortsat ligger hos kongen og hans regering. Landet er opdelt i 12 provinser, som hver ledes af en udpeget kommissær. Provinserne er yderligere opdelt i administrative subregioner. Subregionerne omfatter byer, landsbyer og kommuner. De større kommuner har valgte distriktsråd og borgmestre. Distriktsforvaltningerne er dybest set et instrument for den centrale regerings politik og lovgivning (12). De kommunale og regionale forvaltninger er afhængige af den centrale regering i forbindelse med tildeling af midler og administration af offentlige tjenester og infrastruktur, hvilket begrænser deres evne til at behandle lokale anliggender. Hurtig urbanisering har lagt pres på lokale og kommunale forvaltninger, som skal levere hensigtsmæssige tjenester. Nylige decentraliseringer har hovedsagelig haft form af privatisering af statsejede industrier (13).

Libanon

Libanons lokalforvaltning er usikker i øjeblikket, eftersom den centrale regering søger at genopbygge nationen efter 16 års borgerkrig. Den centrale regering overtog lokalforvaltningen med henblik på at bevare kontrollen under krigen. Debatten om en stærk central regering over for en decentraliseret stat vil få indflydelse på udviklingen af lokalforvaltningen i de kommende år (14). Syriens fortsatte involvering i Libanon har styrket den centrale regering. I praksis er der ringe støtte til decentralisering i regeringen på grund af den politiske ustabilitet i landet (15).

Libanon er opdelt i 6 provinser, som yderligere er opdelt i administrative kommuner. De første lokalvalg i 35 år blev afholdt i 1998. »Valgdeltagelsen var høj, gennemsnitligt 60-70 %. I Beirut var stemmeprocenten kun på 30 %, men dette skyldtes antageligt, at vælgerne mente, at resultatet var givet på forhånd. Der var stort set ingen tegn på svig eller vold. Valgene markerer et yderligere skridt i genopbygningen efter konflikten« (16). Lokalforvaltningerne er afhængige af den centrale regering i forbindelse med tildeling af midler, hvilket begrænser deres evne til at behandle lokalspørgsmål.

Libyen

Libyen bestod oprindeligt af særskilte regioner, som blev sammenlagt i en føderation under Kong Idris. Denne føderation blev erstattet af et enhedssystem i 1963. De ti provinser var dybest set en forlængelse af den centrale regering. Efter Gaddafis revolution i 1969 blev de lokale opdelinger yderligere sammenlagt med henblik på at give mulighed for større overblik fra den centrale regerings side. »De subnationale regeringer fungerede for størstedelens vedkommende fortsat som et hierarkisk system af administrative forbindelser med den centrale regering snarere end som et instrument for folkelig repræsentation eller deltagelse« (17). Den nuværende lokalforvaltning består ifølge CIA World Fact Book af 25 kommuner (bemærk: de 25 kommuner kan være blevet erstattet af 13 regioner).

Decentraliseringsprocessen er forbundet med mange problemer. Olieeksport er en stor del af Libyens økonomi, og indtægterne herfra går til støtte af regeringen. »Den i høj grad centraliserede fordeling af olieindtægter i Libyen har undermineret forsøg på at opnå decentralisering« (18). På trods af at libysk lovgivning giver lokalforvaltningerne ansvaret for uddannelse, industri og samfund, dikterer den centrale regering i praksis lokalpolitikken. »Libyen er ved lov et af de mest politisk decentraliserede systemer i den arabiske region. Lokale forvaltningsinstitutioner har ansvaret for uddannelse, industri og samfund. Men det centrale styre dikterer i praksis disse institutioners beføjelser. Civilsamfundet og alle ikke-statslige politiske organisationer undertrykkes aktivt, hvilket begrænser lokal politisk deltagelse. En stor del af den elite, der kan forventes af udfylde positioner i den lokale forvaltning, bor i udlandet« (19).

Marokko

Decentraliseringsprocessen blev indledt i 1960'erne som svar på stigende socialt pres. »De største forhindringer for decentraliseringsprocessen er først og fremmest manglen på koordinering mellem regeringsniveauerne samt civilsamfundsorganisationernes og lokalforvaltningernes ringe kapacitet« (20). Det konstitutionelle monarki er stadig magtfuldt og udvikler sig langsomt til et parlamentarisk system. Parlamentet er demokratisk valgt, og de seneste valg, som blev afholdt i 2002, var de mest retfærdige og frie valg i regionen (21).

Landet har 37 provinser og 2 wilayas, og der blev som led i de decentraliserings-/regionaliseringslove, der blev vedtaget af lovgivningsmyndigheden i 1997, skabt 16 nye regioner (se nedenfor). Hver provins ledes af en forsamling, som vælges af kommunalrådene. Kommunerne er ansvarlige for infrastruktur og lokale tjenester. De begrænses ofte af manglende midler, da de ikke har skattemæssig selvstændighed. Det seneste kommunalvalg blev afholdt i 1997 og blev af oppositionspartierne kritiseret for at være ureglementeret (22).

Syrien

Syrien er opdelt i 14 provinser, »som ledes af guvernører, der udnævnes af indenrigsministeren. Disse guvernører rapporterer direkte til præsidenten. Guvernørerne kontrollerer provinsforvaltningskontorerne samt ministeriernes og de statsejede virksomheders lokale kontorer. Under provinserne er der i hierarkisk nedadgående rækkefølge: distrikter, amter og landsbyer. Lokalvalgte administrative råd administrerer disse forvaltninger, selv om de i praksis fortsat i høj grad afhænger af central styring« (23). Syriens omfattende offentlige forvaltning og traditionelt stærke lederskab er en hæmsko for udviklingen af lokalforvaltningens organisation. Administrationen er afhængig af beslutningstagning i mindre grupper af højtstående personer. De seneste lokalvalg blev afholdt i 1999 (24). Der er indledt visse decentraliseringsprogrammer under premierminister Miru, men decentraliseringen vil sandsynligvis blive en langsom proces, medmindre lokaldemokratiet udvikles samtidig.

Tunesien

Tunesien har en meget centraliseret regering, der ikke har været modtagelig for decentraliseringstanken. Politisk er landet domineret af det ledende parti Rassemblement Constitutionnel Democratique (RCD) og præsident Ali, som har været ved magten siden 1987. Traditionen med central planlægning omfatter regeringskontrol over økonomien. Der er taget skridt mod decentralisering gennem oprettelsen af kommunalråd, men det er ikke sket konsekvent i hele nationen, og de er hovedsagelig instrumenter for den centrale regering.

Tunesien er opdelt i 24 provinser, som hver ledes af guvernører, der udpeges af regeringen. Provinserne har lovgivende forsamlinger, der består af både valgte og udpegede medlemmer. De fleste landområder mangler lokale forvaltninger, og den centrale regering har fortsat kontrol over skatte- og afgiftspolitikken. »Mange kommuner har været frustrerede over manglen på midler. Manglen på en ensartet og standardiseret kommunal struktur i Tunesien har givet nogle lokalforvaltninger mulighed for at gøre fremskridt, hvorimod andre halter bagefter« (25). De seneste lokalvalg blev afholdt i 2002. Flertallet af mandaterne gik til RDC-kandidater.

Der er både lokal opbakning og regeringsopbakning til yderligere udvikling af lokalforvaltningerne. Civilsamfundsorganisationer presser på for større deltagelse i lokale anliggender. Regeringen ser dette som en mulighed for at afhjælpe politiske spændinger og bevare politisk stabilitet. Regeringen har også gennemført regionaludviklingsplaner med henblik på at skabe ny infrastruktur og decentralisere forvaltningen af infrastrukturen (26).

Armenien

Armensk politik har været domineret af kampen med Aserbajdsjan om Nagorno-Karabakh-regionen, som hovedsagelig er beboet af borgere af armensk afstamning. Armenien er opdelt i 11 provinser. De seneste lokalvalg blev afholdt i november 1996. På trods af at præsidentvalgene blev kritiseret af mange som uretfærdige og medførte voldsomme sammenstød mellem demonstranter og politiet, mente Europarådets observatører, at disse valg havde været retfærdige og frie (27). Lokalforvaltninger er kun en forlængelse af den centrale regering med henblik på implementering af dens politik (28). Voldsom korruption og et svagt politisk system har begrænset udviklingen af lokale forvaltningsordninger.

Aserbajdsjan

Aserbajdsjan har fortsat store økonomiske og politiske problemer på grund af konflikten med Armenien om Nagorno-Karabakh-regionen. Landet har begrænsede ressourcer på grund af territorieafgivelsen og behovet for at bistå 800 000 flygtninge. Selv om Aserbajdsjan har mange oliereserver, er disse ikke udviklet i tilstrækkelig grad. Der er så mange problemer med den nationale regering, herunder valgsvindel, korruption og angreb på oppositionspartier og medierne, at lokalforvaltningerne lader til at være relativt uudviklede og ineffektive. Aserbajdsjan er opdelt i 59 rayons, 11 byer og 1 selvstændig republik.

Georgien

I det seneste årti har det politiske klima været præget af omvæltninger. På trods af flere attentater mod højtstående embedsmænd og attentatforsøg mod Præsident Shevardnadze har valgene i 1992 og 2004 imidlertid generelt været retfærdige og frie. Georgien bevæger sig mod demokrati og har i de seneste år oplevet øget politisk stabilitet. Georgiens administrative opdelinger omfatter 9 regioner, 9 byer og 2 selvstændige republikker.

(1) Local Government and Regional development Initiative, rapport om Belarus 1994, http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/UNTC/UNPAN003979.htm, 25. oktober 2004.

(2) FCO landeprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1019672579768, 25. oktober 2004.

(3) UNPAN Nations in Transit 2004: Landerapport Ukraine, http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/NISPAcee/UNPAN017053.pdf, 25. oktober 2004.

(4) FCO landeprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1019745009984, 25. oktober 2004.

(5) UNPAN Modernizing the Relationship between Levels of Government Russia, http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/NISPAcee/UNPAN009033.pdf, 25. oktober 2004.

(6) UNPAN Modernizing the Relationship between Levels of Government Russia, http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/NISPAcee/UNPAN009033.pdf, 25. oktober 2004.

(7) FCO landeprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1018535850896, 26. oktober 2004.

(8) UNDP-Programme On Governance in the Arab Region (POGAR), http://www.pogar.org/countries/algeria/decentralization.html, 28. oktober 2004.

(9) US Library of Congress Country Studies, http://countrystudies.us/egypt/113.htm, 27. oktober 2004.

(10) US Library of Congress Country Studies, http://countrystudies.us/egypt/113.htm, 27. oktober 2004.

(11) US Library of Congress Country Studies, http://countrystudies.us/israel/85.htm, 27. oktober 2004.

(12) Jordans nationale website, http://www.kinghussein.gov.jo/government2.html, 27. oktober 2004.

(13) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/jordan/decentralization.html, 28. oktober 2004.

(14) Verdensbanken: Municipalities in Lebanon, http://www.worldbank.org/wbi/mdf/mdf1/munici.htm, 27. oktober 2004.

(15) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/lebanon/decentralization.html, 28. oktober 2004.

(16) FCO landeprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1018721190906, 27. oktober 2004.

(17) US Library of Congress Country Studies, http://countrystudies.us/libya/70.htm, 27. oktober 2004.

(18) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/libya/decentralization.html 27. oktober 2004.

(19) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/libya/decentralization.html, 27. oktober 2004.

(20) UN case studies, http://www.ciesin.org/decentralization/English/CaseStudies/morocco.html, 27. oktober 2004.

(21) FCO landeprofiler, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1020281580149, 27. oktober 2004.

(22) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/morocco/decentralization.html, 28. oktober 2004.

(23) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/syria/decentralization.html, 27. oktober 2004.

(24) FCO landeprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1021373886647, 28. oktober 2004.

(25) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/tunisia/decentralization.html, 28. oktober 2004.

(26) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/tunisia/decentralization.html, 28. oktober 2004.

(27) FCO landeprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1019672579768, 28. oktober 2004.

(28) US Library of Congress Country Studies, http://countrystudies.us/armenia/47.htm, 28. oktober 2004.