KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 18.02.1998 
KOM(1998) 49 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
om 
fjernelse og bortskaffelse af 
nedlagte offshore olie- og gasinstallationer 

Indledning 
I juni 1995 besluttedc Shcll efter at havc modtaget en tilladelse fra den britiske 
regering at bortskaffe Brent Spar, en nedlagt olielagringsplatform, ved at sænke den 
på dybt vand i det nordlige Atlanterhav. Delte åbnede på ny en omfattende debat om 
hele spørgsmålet omkring bortskaffelse af nedlagte olie- og gasinstallationer i 
europæiske farvande, hvoraf der findes omkring 600. Beslutningen blev truffet 
samtidigt med afholdelsen af nordsøkonferencen, og i den efteffølgende 
ministererklæring opfordrede et flertal af de tilstedeværende ministre og 
kommissæren til et fuldstændigt forbud mod bortskaffelse af alle sådanne 
installationer på havet for at beskytte havmiljøet. Dette gjaldt ikke den britiske og den 
norske minister, dcr repræsenterer de to eneste lande, som har et betydeligt antal 
størrc installationer, der i henhold til de nuværende retningslinjer kan komme i 
bctragtning til bortskaffelse til havs. 
Brcnl Spar sagcn gav unlcdning til bctydelig inleresse i olTcnllighcdcn og viste 
problemerne med at gcnnemføre en bortskaffelsespolitik, der ikke har tilstrækkelig 
bred opbakning. I lyset af en koordineret kampagne, der omfattede en boykot af Shell-
produkter i flere medlemsstater, omstødte Shell omsider sin beslutning, og Brent Spar 
blev bugseret til en norsk fjord, mens alle mulighederne for bortskaffelse blev 
undersøgt. Efter denne detaljerede gennemgang i januar 1998 meddelte Shell, at man 
nu søger britisk godkendelse til at skrotte overbygningen på land og demontere og 
genanvende skroget som en del af en kajudvidelse i Norge. Siden da er spørgsmålet 
blevet drøftet indgående i OSPAR, og drøftelserne omkring bortskaffelse af sådanne 
installationer forsætter. En beslutning om forebyggelse, nedbringelse og kontrol med 
forurening fra bortskaffelse af nedlagte offshore-installationer under konventionen om 
beskyttelse af havmiljøet i det nordøstlige Atlanterhav (1992 OSPAR-konventionen1) 
forventes vedtaget på et ministcrmøde under konventionen, som skal afholdes i 
Portugal i juli 1998. Dcr findes stadig store forskelle, men der er generel enighed om, 
at høringsproccssen, hvis mangler var en faktor i Brent Spar sagen, skal forbedres, og 
at beloninstallationer skal behandles separat. Disse og andre centrale spørgsmål 
drøftes på nuværende tidspunkt indgående. 
1. Baggrund 
1.1 På nordsøkonferencen i juni 1995 indtog Kommissionen den holdning, at den 
foretrukne bortskaffelsesmetode for offshore olie- og gasinstallationer var at 
genanvende eller bringe dem på land, hvor de kan genbruges og uundgåeligt affald 
bortskaffes. 
1 I denne meddelelse er henvisninger til OSPAR henvisninger til konventionen om forhindring 
af havforurening ved dumping fra skibe og luftfartøjer ("Oslo-konventionen"), underskrevet i 
Oslo den 15. februar 1972 og, når den træder i kraft, til dens efterfølger konventionen om 
beskyttelse af havmiljøet i det nordøstlige Atlanterhav, underskrevet i Paris den 9. september 
1992, samt til de udøvende kommissioner, der er nedsat under disse konventioner. 
-2 
Kominissionen undcrskrcv derfor minislererklæringen, dcr oplbrdrcr til cn sådun 
bortskaffelse, og hvori dc kontrahercndc parlcr i Oslo- og Paris-konventionen om 
bcskyttelse af havmiljøct i det nordøstlige Atlanterhav (der omfatter Nordsøen i det 
område, der er omfattet af konventionen) ("OSPAR") opfordres til at gennemføre 
denne inden 1997. Det Forenede Kongerige og Norge afgav dissens, mens Frankrig 
erklærede, at man opfattede erklæringen som gældende for stålkonstruktioner. 
1.2. På det efterfølgende møde i OSPAR-kommissionen blev der truffet en 
flertalsbeslutning om udarbejdelse af et moratorium om bortskaffelse på havet, mens 
man afventede vedtagelse af en ny beslutning om bortskaffelse. Det Forenede 
Kongerige og Norge valgtc ikke at dcltage i denne beslutning, mens Frankrig stod vcd 
den holdning, som landct havdc indtagct på nordsøkonfcrencen. Denne beslutning 
drøftcs nu i OSPAR, idet der gøres en slor indsals for at nå frcm lil enighcd. 
1.3. Kommissionens tjenestegrenc bestilte en fælles undersøgelse vcd en anerkendt 
offshore ingcniørvirksomhcd af dc tckniske, miljømæssigc og økonomiske aspekter af 
fjernelse og bortskaffelse af sådanne installalioner. Denne undersøgelse blev afsluttet i 
november 1996, og rapporten2 blev omdelt og drøftet med medlemsstaterne og EØS-
landene, NGO'er på miljøområdet og industrien. Den blev ligeledes omdelt til de 
kontraherende parter i OSPAR som bidrag til deres drøftelser. 
1.4. Det vigtigste incitament til undersøgelsen kom fra Brent Spar hændelsen og 
ministererklæringen fra nordsøkonferencen i juni 1995. Dette var helt klart et 
spørgsmål, der havde betydning for Fællesskabet, og da der ikke fandtes nogen aftale 
mellem de berørte lande, mente man, at det ville være hensigtsmæssigt, at der blev 
foretaget en indgåendc teknisk undersøgelse, som kunne hjælpe Kommissionen og 
andre interessercde parter (for undersøgelsen er blevct gjort bredt tilgængelig) til at 
vurdcrc den bedste frcmgangsmådc på grundlag af ct indgåendc kendskab til de 
pågældcndc spørgsmål. 
1.5. Undersøgelsen nåcdc frcm til lo hovedkonklusioner. For dc slorc 
betoninstallationer er metoder til fuldstændig fjernelse ugennemprøvede og en sådan 
fjernelse vil sandsynligvis ikke give nogen miljømæssig fordel, og det er umuligt at 
fastsætte omkostningerne på nuværende tidspunkt. For restens vedkommende (dvs. 
stålkonstruktioner), med undtagelse af et begrænset antal installationer, er fuldstændig 
fjernelse teknisk mulig og økonomisk bæredygtig, når de samlede udgifter til fjernelse 
af alle installationer betragtes under et, og kan gennemføres på en sikker måde. 
2 A Technical Review of the possible Methods of Decommissioning and Disposing of Offshore 
Oil an i Gas installations - John Brown bv 
-3 
1.6. For allc bortskaffelsesmulighederne kan miljøvirkningerne fra rester af 
toksiskc cller larligc sloffcr ncdbringcs lil acccplablc nivcaucr forudsat, at dissc 
indcslultcs, Ijcrncs og bortskaffcs omhyggcligl. I'uldstændig Ijernelsc og bortskaffelse 
på land villc sikre, at stålet kan genbruges. Det er endvidere indlysende, at der 
afhængigt af de valgte metoder til fjernelse og bortskaffelse vil kunne efterlades 
betydelige mængder nedrivningsaffald og andet affald på havbunden på det sted, hvor 
installationen har stået og på et eventuelt bortskaffelsessted. 
1.7. De samlede ekstraomkostninger ved at bringe stålplatforme på land til genbrug 
frem for blot at anvende det absolutte minimum, der "kræves" i Den Internationale 
Søfartsorganisations (IMO) retningslinier, blev anslået til op til 2 mia. ECU over 25 år 
eller gennemsnitligt 80 mio. ECU om året. En sådan beslutnings indvirkning på de 
samlcdc produktionsomkostningcr for olic og gas ville være ubetydelige, selv om 
omkostningslbrskcllcn for vissc cnkcltinslallalioncr kunnc værc bctydelig for den 
pågældcndc bcdriftshcrrc (jf. ligclcdes alsnil 4.3.). 
1.8. I de curopæiskc farvande cr der i øjeblikket omkring 600 inslallationer. Det cr 
vanskcligt at angivc det nøjagtigc antal på grund af de forskellige dcflnitioncr på, 
hvad der udgør en bcstemt installation - for ekscmpcl hvor to platforme er forbundet 
med en fast bro, og nogle installationer ligger på grænsen for vægt og vanddybde. Der 
er imidlertid generel enighed om, at der blandt de 600 er omkring 100 store 
stålinstallationer og omkring 20 store betonkonstruktioner, der falder inden for den 
kategori, for hvilken delvis fjernelse på nuværende tidspunkt er tilladt i henhold til de 
retningslinjer, som IMO har fastlagt for at garantere sikker navigation. Disse 
retningslinjer dækker kun fjernelse og beskæftiger sig ikke med spørgsmål omkring 
bortskaffelse. De store stålkonstruktioner befinder sig hovedsageligt i britiske 
(omkring 60) og norske (omkring 30) farvande. I øjeblikket befinder enkelte sådanne 
installationer (omkring 10 i alt) sig i irske, italienske og spanske farvande. 
Efterhånden som der gøres nye fund, kan antallet naturligvis stige. De 100 
stålinstallationer udgør omkring 85% af den samlede stålmasse i Nordsøens offshore-
inslallationcr. Slorc betoninstallalioner findes på nuværende tidspunkt udclukkende i 
britiske og norske farvande. 
2. Intcrnational lovgivning 
2.1. Der findes en omfattende international lovgivning (regionale og globale 
konventioner og retningslinjer), EU-lovgivning og national lovgivning, der dækker 
fjernelse og bortskaffelse af nedlagte offshore olie- og gasinstallationer. De vigtigste 
tekster er: 
Genéve-konventionen om kontinentalsoklen 1958 (global) 
De Forenede Nationers havretskonvention 1982 ('UNCLOS') 
London- (Dumping) konventionen 1972 ('LC') (global) 
Den Internationale Søfartsorganisations retningslinier og normer for fjernelse 
af Offshoreinstallationer og -strukturer på kontinentalsoklen 1989 (IMO) 
(global) 
Basel-konventionen om kontrol med grænseoverskridende overførsel af farligt 
affald og bortskaffelse heraf 1989 (global) 
Oslo- og Paris-konventionen ('OSPAR') 1992 og dens forløbere Oslo-
konvcntionen 1972 og Paris-konventionen 1974 (regional) 
Helsinki-konventionen om Beskyttelsc af llavmiljøet i Østersøområdet 1992 
(regional) 
Bareelona-konvenlionen om bcskyltclsc af Middclhavct mod forurcning 1976 
(regional) 
Jf. afsnit 5 for relevant EU-Iovgivning. 
2.2. Reglerne og forskrifterne udvikler sig efterhånden, som industrien udvider sine 
aktiviteter, og miljøspørgsmål far større opmærksomhed, og der findes ikke noget 
fælles juridisk grundlag som sådan. I nogle tilfælde behandles spørgsmål fjernelse og 
bortskaffelse adskilt, mens andre tilfælde, der behandler bortskaffelse, også indirekte 
må omfatte fjernelse. Det skal bemærkes, at disse internationale og regionale 
konventioner og retningslinjer kun indeholder minimumsstandarder, og de enkelte 
medlemsstater kan pålægge strengere betingelser. 
2.3. Den oprindcligc Genéve-konvention opfordrede til en fuldstændig fjernelse, 
mens UNCLOS (som endnu ikke er blevet ratificeret af alle underskrivenele parter) 
opretholdt kravet om fjernelse som hovedregel, men indførte muligheden for delvis 
fjernelse og dermed reelt nogen bortskaffelse på havet. I forbindelse med delvis 
fjernelse kræver UNCLOS, at der tages hensyn til retningslinjer fastlagt af IMO for at 
garantere sikker navigation. 
2.4. London-konventionen omhandler bortskaffelse gennem dumping til havs og 
tillader, at bortskaffelse af olieinstallationer på havet overvejes efter en evaluering i 
hvert enkelt tilfælde. Den kræver ligeledes, at en tilladelse til dumping afslås, hvis der 
findes muligheder for genanvendelse, genbrug eller behandling af affald uden større 
risici for menneskers sundhed eller miljøet og uden uforholdsmæssigt store 
omkostninger. 
2.5. IMO's retningslinjer deflnerer hovedsageligt tekniske kriterier (vanddybde og 
vægtkriterier) for platforme, der kan komme i betragtning til blot delvis fjernelse, og 
specificerer den nødvendige vanddybde efter delvis fjernelse for at sikre skibsfartens 
sikkerhed. Det centrale kriterium for en sådan overvejelse er, at installationerne skal 
befinde sig på mere end 75 meters dybde eller veje mere end 4 000 tons. En 
henstilling til London Konventionens videnskabelige gruppe om, at disse 
retningslinjer bør tages op til fornyet gennemgang, vil blive behandlet af de 
kontraherende parters rådgivende udvalg i november. 
2.6. Basel-konventionen omhandler grænseoverskridende bevægelser af farligt 
affald og bortskaffelse heraf. Fællesskabet er part i konventionen, og det samme er 
medlemsstaterne. Selv om denne konvention ikke indeholder nogen specifikke 
bestemmelser om bortskaffelse af offshore-installationer eller om bortskaffelse af 
affald på havet, kræver den dog, at parterne sikrer, at frembringelse af farligt affald 
begrænses til et minimum, og at en miljømæssig forsvarlig forvaltning af farligt affald 
garanteres, hvor frembringelse af farligt affald ikke kan undgås. 
-5 
2.7. En række regionale havkonventioner, der omhandler beskyttelse af havmiljøet, 
indeholder krav til installationer i bestemte have. Det Europæiske Fællesskab er part i 
Helsinki-konventionen, der omfatter Østersøen og kræver fuldstændig fjernelse og 
bortskaffelse på land, og i Barcelona-konventionen, der omfatter Middelhavet og 
gentager kravene i UNCLOS. Endelig har Det Europæiske Fællesskab underskrevet 
OSPAR-konventionen og er ved at blive part i den. 
2.8. Konventioner på regionalt plan kan føre til forskellige standarder regionerne 
imcllcm. For cksempel drøfter OSPAR-konvcnlioncn (12 medlemsslater, 2 EØS-
landc, I trcdjchind og Dcl Europæiske Fællesskab) i ojeblikkel dellc einnc. Ilclsinki-
konventioncn (4 mcdlcmsslalcr, 5 tredjelande og Det Europæiske Fællesskab) har 
allerccle beslutlct, at allc ncdlagte installationer skal "Ijernes luldstændigl og bringcs 
på land". 
2.9. OSPAR kombinerer Paris-konventionen, der omhandler landbaseret 
forurening, hvor Fællesskabet er underskrivende part, og Kommissionen forhandler på 
Fællesskabets vegne, og Oslo-konventionen, der omhandler havbaseret forurening, 
hvor Fællesskabet er observatør. I oktober 19973 besluttede Fællesskabet at ratificere 
konventionen, og den forventes nu at træde i kraft i begyndelsen af 1998. 
2.10. De enkelte lande har ligeledes deres egen interne lovgivning og deres egne 
forskrifter. Generelt behandler Det Forenede Kongerige og Norge hver enkelt 
installation for sig inden for rammerne af IMO's retningslinjer, mens de andre lande 
har politikker, der kræver bortskaffelse på land, selv om det skal nævncs, at praktisk 
tagel allc deres installationer i henhold til rctningslinjerne fra IMO og i Oslo-
konventionen skullc Ijernes luldstændigl under allc omstændigheder. 
3.1. De senéste drøftelser har fundet sted inden for OSPAR - som følge af 
ministererklæringen på nordsøkonferencen, hvori der opfordredes til en OSPAR-
beslutning til gennemførelse af erklæringen. Spørgsmålet er vanskeligt at løse, da de 
kontraherende parter i OSPAR-konventionen kan vælge at stå uden for de 
beslutninger, der træffes under den. Derfor er enighed en forudsætning for, at der kan 
træffes en meningsfuld beslutning. 
3.2. Kommissionens tjenestegrene har deltaget i de indledende drøftelser under 
OSPAR-paraplyen, og et udkast til beslutning skulle foreligge til drøftelse på 
OSPAR-ministerkonferencen i juli 1998. Et foreløbigt udkast til beslutning er blevet 
udarbejdet, mcn de centralc spørgsmål er sladig uløste. De væsentligstc områder, hvor 
der hcrsker uenighed, og som til dcls hænger sammen, er: 
Ref. til EFT 
-6 
Bcslulningcns struklur - Mens Dcl Forencdc Kongerigc og Norge går ind for cn 
gcncrcl adgang lil at overvejc bortskaffclse til havs kombinerct mcd cn liste over 
kalcgoricr af installationcr, for hvilkc cn sådan borlskaffclse er forbudt (forbudsliste), 
går tlc andre konlrahcrende parler ind for cn bcslulning bascrcl på et gcnerell forbud 
mod dumping mcd cn lislc over installationcr, der ikke dcsto mindre kan kommc på 
tale til bortskaffclse til havs (omvendt liste). De seneste ministerudtalelser fra Det 
Forenede Kongerige tyder imidlertid på, at Det Forenede Kongerige med tiden vil 
acceptere den omvendte liste, hvis der kan gøres tilstrækkelige fremskridt på andre 
områder af det udkast, der i øjeblikket drøftes. 
Spørgsmålet om en undtagelsesklausul - Det Forenede Kongerige og Norge har 
foreslået, at deres "forbudsliste" suppleres med en undtagelsesklausul, der under visse 
omstændigheder ville tillade, at installationer på forbudslisten også ville kunne 
komme i betragtning til bortskaffelse til havs. De har ligeledes foreslået, at den 
omvendte liste, såfremt denne fremgangsmåde vedtages, ligeledes suppleres med en 
undtagelsesklausul, der ville gøre det muligt for de installationer, som ikke er opført 
på den omvendte liste, at komme i betragtning til bortskaffelse til havs. De andre 
kontrahercnde partcr ser ud til at sæltc spørgsmålstcgn ved det reelle behov for en 
sådan undtagelsesklausul, særlig i forbindclsc med forbudslisten, og der er undcr alle 
omslændigheder ikke enighcd om de cventuclle kritcrier for at faslsætte sådanne 
undtagelscr. 
Definitionen af de tekniske karakteristika for kategorier af (store stål-) installationer, 
for hvilke beslutningen vil tillade, at bortskaffelse til havs overvejes. Det Forenede 
Kongerige og Norge ønsker at sikre, at alle installationer, der i henhold til IMO's 
retningslinjer ikke kræves fjernet fuldstændigt, kan komme i betragtning til 
bortskaffelse til havs. De andre kontraherende parter ønsker at forbyde bortskaffelse af 
stålinstallationer eller at begrænse det antal, der vil kunne komme i betragtning til 
bortskaffelse på havet, ved at indføre strengere tekniske kriterier end dem, der er 
fastsat i IMO's retningslinjer for fjernelse. 
Fremtidige installationer - IMO's retningslinjer skelner kun mellem eksisterende 
installationer, og installationer, der oprettes cfter 1. januar 1998, ved, at kriteriet om 
vanddybden øgcs fra 75 m til 100 m, og ved at de nye installationcr skal designcs på 
en sådan niåde, at dc kan Ijcrncs. Det Forencdc Kongerige og Norge synes at onskc en 
gentagclsc af denne bchandling i OSPAR-beslutningcn, mens de andre konlrahcrende 
parter synes at ville sikre, at disse fremtidige installationer alle bortskaffes på land. I 
lyset af kravet om at designe nye installationer, så de kan fjernes, hvilket nogle lande 
under alle omstændigheder har krævet i mange år, forekommer det hensigtsmæssigt, 
at beslutningen gør bortskaffelse på land obligatorisk for alle nye installationer. På 
grund af den tid, der medgår til udvikling, udnyttelse og tømning af boringerne, er det 
usandsynligt, at nye installationer vil skulle nedlægges i mange år fremover. 
-7-
Høring - Der er bred enighed om, at enhver påtænkt tilladelse til bortskaffelse på 
havet skal gøres til genstand for en høring. Der er imidlertid endnu ikke enighed om, 
hvor lang tid, der skal afsættes til horing, og særlig mulighcdcn for horingsmodcr 
mellcm de kontrahcrendc parler og både induslrien og NGO'er på miljøområdet i alle 
tilfælde, hvor bortskaffelse til havs foreslås, ligesom der heller ikke er enighed om, 
hvor megen information, der skal stilles til rådighed for de kontraherende parter. Det 
Forenede Kongcrigc og Norge syncs tidligere al været gået ind for en mindre 
omfattende høring cnd de andre kontraherende parter, men det er nu sandsynligt, at 
man kan nå frem til en enstemmig aftale om høringernes form. 
Kriterierne for installationer, der kan komme i betragtning til bortskaffelse til havs, er 
betydningsfulde, fordi drøftelserne går i retning af den holdning, at nogle 
installationer altid skal bringes på land, og andre kan komme i betragtning til 
bortskaffelse på havet efter en vurdering af hvert enkelt tilfælde. Hvor mange af disse 
installationer, som af IMO betragtes som store stålinstallationer, der skulle behandles 
enkeltvis, er af afgørende betydning for beslutningen. Mulige løsninger på denne 
hårdknude kunne være at fastholde IMO's kriterier, at fastsætte nye, eller at komme 
uden om spørgsmålet ved at forbyde bortskaffelse på havet af alle installationer og 
derefter koneentrere sig om undtagelsesklausulen. 
3.3. Kommissionens tjenestegrene har til stadighed understreget, at en OSPAR-
beslutning for at være effektiv, skal bakkes op af alle de kontraherende parter, og de 
har derfor i et vist omfang forsøgt at mægle mellem de to interessegrupper, idet de har 
holdt sig den holdning, som Kommissionen indtog på nordsøkonferencen i 1995, og 
resultaterne af Kommissionens tjenestegrenes tekniske gennemgang for øje. 
3.4. I maj 1997 iværksatte den britiske regering en gennemgang af den britiske 
politik for miljøbeskyttelse og offshore-efterforskning efter og produktion af 
kulbrinter, og de første udtalelser til pressen og erklæringer på OSPAR-
kommissionens møde i september 1997 tyder på, at Det Forenede Kongerige bevæger 
sig mere i retning af den holdning, som dc andre mcdlemsstater indtager, navnlig at 
der bør være cn formodning imod borlskaffelse til havs. Der er dog stadig stor 
uenighed om formen og indholdet af udkaslet lil beslutning. 
3.5. Beslutningen forventes at blive truffet på OSPAR-ministermødet i juli 1998. 
OSPAR-konventionen skulle da være trådt i kraft. I tilfælde af, at den nye konvention 
ikke ratificeres, vil en beslutning formelt blive truffet af Oslo-konventionen, hvor Det 
Europæiske Fællesskab er observatør. 
4. Yderligere spørgsmål, der skal tages i betragtning, når mulighederne 
vurderes 
Ud over de ovenfor nævnte tekniske spørgsmål og miljøspørgsmål er følgende 
punkter ligcledcs yderst relevante -
4.1. Medlemsstaterne 
4.1.1. Omkoslningerne i forbindelse med Ijcrnelsc og bortskaffelsc alholdes 
indleclningsvis af ejerne af inslallationcrne, olicselskabcrne, dcr i nogle lilfælde har el 
clcmcnl af statslig dcltagelsc. Da siklannc udgiftcr i vid udstrækning cr 
fradragsbercttigcde, må medleinsstatcrnc måskc selv indircktc llnansicrc en dcl af 
omkoslningerne gennem reduccrcdc skalteindlægtcr. For ekscmpcl skønncs 
omkostningerne for Det Forenede Kongerige, der er det land, som vil kunne blive 
berørt mest af en eventuel opstramning af de eksisterende regler, at blive på op til 
70% af eventuelle ekstraomkostninger til fjernelse og bortskaffelse. 
4.1.2. Det Forenede Kongerige har i øjeblikket størsteparten af de større 
stålinstallationer, men flere medlemsstater vil kunne berøres væsentligt i fremtiden, 
hvis de etablerer en betydelig offshore-efterforskning og -produktion af olie og gas. 
Det Forenede Kongerige har syntes at gå stærkt ind for en fremgangsmåde, hvor der 
foretages en vurdering i hvert enkelt tilfælde, og vil sandsynligvis lægge større vægt 
på en cost-benefit beregning eller en analysc af omkostningseffektiviteten ved 
bortskaffelsesmulighederne end andre medlemsstater med sådanne installationer. 
4.2. Norge 
4.2.1. Norgc cr dcl andel land, dcr i øjeblikket vil kunne berøres væsentligt, og som 
et EØS-land ville det med tiden blive undcrlagt fællesskabslovgivningen. Norge 
indtager i øjeblikket en holdning svarende til Det Forenede Kongeriges med hensyn til 
beslutningsprocessen, selv om der kræves en godkendelse fra Stortinget, da den 
norske stats andel af omkostningerne afholdes i form af en kontant udbetaling til 
ejeren (baseret på det pågældende olie- og gasfelts tidligere skattebidrag). De mulige 
finansielle virkninger ville derfor afspejles i en stigning i de ofFentlige udgifter og 
ikke som i Det Forenede Kongerige i et fald i skatteindtægterne. 
4.3. Industrien 
4.3.1. Efterforsknings- og produktionsindustricn cr stærkt imod enhver ændring i den 
nuværende fremgangsmåde, hvor hver enkelt tilfælde vurderes, særlig med hensyn til 
slørrc installationer, som de mcner omfatter alle de omkring 100 installationer, der i 
henhold til IMO's retningslinjer ikke skal fjernes fuldstændigt. Oprindeligt blev den 
tekniske gennemførlighed fremhævet som den mest afgørende faktor, men industrien 
har i stigende omfang understreget ekstraomkostningerne og sikkerhedsfaktorerne 
sammenlignet med miljøfordelene. Dens sammenslutning E & P Forum har sat 
spørgsmålstegn ved nogle af de generelle skøn over udgifterne, der findes i John 
Brown's Technical Review, som den ikke mener er repræsentative, og har citeret 
resultaterne af undersøgelser i forbindelse med to individuelle installationer, der var 
betydeligt højere end John Brown's skøn. Offshore byggeindustrien har derimod 
vedvarende hævdet, at alle stålstrukturer kan fjernes sikkert, men den har holdt en lidt 
lavere profil. Deres sammenslutning IPLOCA satte ikke spørgsmålstegn ved 
skønnene over udgifterne, da den fremsatte sine kommentarer til John Brown's 
Technical Review. 
9-
4.3.2. Fiskeriets sammenslutning Européche kræver en fuldstændig fjernelse af alle 
installationcr, når dc er ncdlagt. Fiskeindustrien har traditionelt været bekymret over, 
at offshore cfterforskning og produklion vil kunne påvirke fiskemulighederne gennem 
forurening, gennem en bcgrænsning af det område, hvori der kan liskes og ved, at 
installationcme bcskadigcr liskcgrejet. 
4-4. NOO'cr på miljoområdcl 
4.4.1. Miljøgrupper går stadig slærkl ind for, al stålinstallalioncr bringcs på land, 
hvor de kan gcnbrugcs og/eller borlskaffes, selv om deres holdning til 
betoninstallationer har ændret sig noget. Der lægges megen vægt på, at der skal 
indtages en forsigtig holdning på grund af usikkerheden omkring bortskaffelse på 
havet, og på problemerne med at retfærdiggøre, hvad der opfattes som en usædvanlig 
favorabel behandling af olie- og gasindustrien med hensyn til dens affald. Dette er 
navnlig tilfældet, fordi tendensen i international lovgivning og i EU-lovgivningen går 
i retning af mindre og ikke mere bortskaffelse af affald til havs. 
4.5. Spørgsmål vedrørende ansvar for forladte eller dumpede installationer 
4.5.1. Selv om UNCLOS tier om spørgsmålct om erstatningsansvar, kræver IMO's 
relningslinjer fra 1989 og protokollen fra 1996 til London-konventionen af 1972, at de 
kontrahcrcndc partcr skal bchandle spørgsmålct om erstatningsansvar. For ekscmpcl 
kræver IMO's relningslinjer, at de tilgrænscndc landc skal sikre, al det juridiskc 
ejendomsforhold lil installationcr og slrukturer, der ikke er blcvel fjcrnel fuldslændigt 
fra havbundcn, er ulvelydigt, og at ansvarcl for vedligeholdelsc og den llnansielle 
kapacitet til at påtage sig erstatningsansvaret for fremtidige skader klart fastlægges. 
4.5.2. Det er sandsynligt, at erstatningsansvaret i de fleste tilfælde vil forblive hos 
den oprindelige ejer af installationen. For eksempel fastslås det i Det Forenede 
Kongeriges "Guidance Notes for Industry - Abandonment of offshore Installations 
and Pipelines under the Petroleum Act 1987 (1995), at efterladelse af installationer 
ikke normalt indebærer ændringer i ejerforholdet, og derfor forbliver det 
tilbageblivende ansvar for eventuelle erstatninger eller skader hos de oprindelige ejere 
uden tidsbegrænsning. Selv om en sådan fremgangsmåde er i overensstemmelse med 
"forureneren betaler"-princippet, rejser tidsubcgrænset erstatningsansvar i al evighed 
en række bekymringer, hovedsageligt hvorvidt sådanne ejere reelt kan stilles til 
ansvar, hvis skaden opstår i fremtiden. 
4.5.3. En alternativ fremgangsmåde kunne være, at staten påtager sig ansvaret for de 
nedlagte installationcr. I USA har noglc amerikanske stater accepteret ansvaret for 
visse nedlagte platformc. Når disse stalers kompetente myndighed udsteder en 
tilladelse til bortskaffelse til havs, fritager det ejerne fra ethvert efterfølgende ansvar. 
Industrien ser ud til at gå ind for en form for begrænsning eller overførsel af ansvaret 
til en statslig myndighed. Det er uklart, hvorvidt andre stater vil være parate til at gøre 
det samme. 
10 
4.5.4. I de eksisterende regler fastslås betydningen af klart at fastslå, hvem der er den 
juridiske ejer af en installatioh, der bortskaffes til havs, og hvem der har det 
finansielle ansvar for den. Hvorvidt staten eller industrien i sidste ende er ansvarlig er 
mindre vigtigt end at sikre, at ansvaret er klart fastlagt på det tidspunkt, hvor 
bortskaffelsc på havct llndcr sted, sålcdcs al brugcrne af havet sikres den nodvendige, 
reelle beskyttelse. 
4.6. Konkurrcncc og konkurrcnccevnc 
4.6.1. I teoricn vil forskelligc normer kunnc føre til konkurrenccproblemer. 
Nordsøen er et vcludviklet olie- og gasområde med en stabil lovgivning, og ckstra-
omkoslningernc i forbindelsc med fuldstændig fjernelse og bortskaffelsc på land er 
ikke afgørende for investeringsbeslutningen. De opstår efter en strøm af indtægter 
over en årrække, og nettoomkostningerne hertil på det tidspunkt, hvor beslutningen 
om udvikling træffes, er ubetydelige. Det er derfor usandsynligt, at der vil være 
alvorlig fare for, at investeringerne med omkostningerne som begrundelse ledes væk 
fra Nordsøen til andre regioner. 
4.6.2.. Med hensyn til miljøpolitikken, særlig affaldshåndtering, vil der imidlertid 
kunne opstå problemer, hvis to regioner anvender forskellige normer. Forhandling og 
gennemførelsc på Fællesskabsplan ville imidlertid sikre ensarlethcd på tværs af 
regioncrne, hvor det er hensiglsmæssigl, og dcrmed Ijcrne cnhver mulighed for 
konkurreneeproblcmer på dettc område. Dctle villc reelt overførc en uenighcd i 
OSPAR til Unioncn. 
4.7. Tredjelandc 
4.7.1. Fællesskabets forbindclscr med andrc tredjelandc end Norge kan også blive et 
problem, hvis fuldstændig fjernelse skulle blive et generelt krav med kun et begrænset 
antal undtagelser, da en række selskaber, der opererer i Nordsøen, har et moderselskab 
i et tredjeland. For eksempel kræves der i USA på nuværende tidspunkt generelt 
fuldstændig fjernelse, men der sker en omfattende genanvendelse under programmet 
"rigs to reefs", og derfor finder bortskaffelse til havs rent faktisk sted, omend ved via 
"genanvendelse". Der findes imidlertid fa installationer på størrelse med de store 
installationer i Nordsøen, og ingen af dem er endnu nået til slutningen af deres 
anvendelsesperiode. Der hersker nogen kontrovers omkring muligheden for at 
overførc "rigs to reefs"-politikken til Nordsøen, hvor forholdene er helt anderledes 
end i den Mcxicanskc Golf. Inden for OSPAR er det i teorien tilladt, men de 
nødvendigc retningslinjer er endnu ikkc udarbejdel og godkendt. Da eventuelle 
retningslinjer eller forordninger ville findc anvendelse på alle installationer uanset 
ejerens nationalitet, skulle der ikke være tale om forskelsbehandling af tredjelandes 
selskaber. 
11 
5. Fællcsskabsdimensioncn 
5.1. Morlskaffelsc af nedlagte offshore-installationcr, der er beliggende i områder, 
hvor medlemsstatcrne har jurisdiklion, er helt klarl et spørgsmål, i forbindelse med 
hvilkel Fællesskabet kan udøve kompetence, jf. arlikel 130 R, stk. I, i traktaten. 
Fællesskabet kan endvidere udøve ekstcrn kompetence i miljøspørgsmål, jf. arlikel 
130 R, stk. 4, i traktaten, og det kan derfor deltage i internationale forhandlinger på 
vegne af medlemsstaterne. Anvendelsesområdet for udkastet til OSPAR-beslutningen 
er både nye og eksisterende installationer, og den vil derfor berøre både de kendte 
områder, hvor der allerede findes installationer og i øjeblikket ukendte områder, hvor 
eventuelle fremtidige installationer vil kunne placeres. 
5.2. En vigtig miljømæssig udfordring, som nedlagte offshore-installationer 
indcbærcr, er deres kapacitct til at forårsage forurening med farlige stoffer, herunder 
olierester, både fra selve installationerne og fra tilhørende dynger af borekerner. 
Andre større miljømæssige udfordringer omfatter betydelige mængder materialer 
indeholdende naturlige radioaktive stoffer med lav specifik aktivitet samt forvaltning 
og bortskaffclse af megct storc mængder nedrivningsaffald fra installationernes 
fysiske strukturcr. Spørgsmålct om ncdlæggelse rejser endvidere spørgsmål, der ikke 
er af miljømæssig karakter, men som vedrører beskyttelse af andre former for 
udnyttelse af havet. 
5.3. Farlige og radioaktive stoffer kan, når de én gang er frigivet i havmiljøet, frit 
transporteres i havet på tværs af grænser afhængigt af de fremherskende strømme og 
meteorologiske forhold og forårsage forurening. I denne forbindelse kan behovet for 
at fjerne forurenede borekerner påvirke beslutningerne om behovet for fuldstændig 
fjernelse af installationer fra havbunden. Kravet om beskyttelse af havet mod en sådan 
forurening er derfor hclt klart et intcrnationalt spørgsmål. Der findes allerede en 
omfallende EU-lovgivning om forebyggclse af direkte og indirekte forurening af 
havet med farlige stoffer. Eksempler på en sådan vigtig lovgivning er bl.a. 
direktivcrne 76/464/EØF (udledning af farlige stoffer) og 76/769/EØF (begrænsning 
af markedsføring og anvendelse af visse farlige stoffer og præparater) samt 
risikovurdering omfattet af Rådets forordning 793/93/EF (risikovurdering). 
Fællesskabet har ligeledes en række grundlæggende sikkerhedsstandarder omkring 
eksponering for stråling i direktiv 96/29/EURATOM (grundlæggende 
sikkerhedsstandarder). En OSPAR-beslutning om offshore-installationer vil afhængigt 
af dens indhold kunne underminere nogle af de miljøfordele, som gennemførelsen af 
fællesskabslovgivingen om farlige stoffer og radioaktiv eksponering har resulteret i. 
5.4. På området bortskaffelse af både farligt og ufarligt affald findes der allerede en 
fællesskabspolitik og en omfattende fællesskabslovgivning, særlig direktiverne 
75/442/EØF (rammedirektiv om affald) og 91/689/EØF (farligt affald). Målene med 
lovgivningen om affald omfatter nedbringelse af miljørisiciene fra farligt affald, 
beskyttelse af menneskets sundhed og af miljøet mod det skadelige virkninger 
forårsaget af transport, bchandling og dumping af affald og fremme af genvinding af 
affald med henblik på bevarelse af de naturlige ressourcer. 
12 
AITaldslovgivningcn forbyder bl.a., at dcr eftcrlades affald, og den krævcr, at affald 
skal bchandles udcn anvendclsc af meloder, dcr kan forårsage skade på miljøet, og 
uden risiko for vandct, og det kræves, at farligt affald adskilles fra ufarligl affald, og 
at det efterfølgende behandles og bortskaffes på en sikker måde. Fællesskabet har 
således en betydelig interesse i at sikre kohærensen mellem en fremtidig ordning for 
fjernelse og bortskaffelse af offshore-installationer og Fællesskabets affaldspolitik og 
-lovgivning. 
5.5. Beskyttelse af arter og deres habitater og bevarelse af biodiversiteten er et 
område, der kræver en koordineret indsats fra medlemsstaternes side. Fællesskabet har 
derfor vedtaget en lovgivning på dette område, særlig direktiverne 79/409/EØF (vilde 
fuglc) og 92/43/EØF (bevaring af naturtyper). Da de foranstaltninger, der træffes med 
henblik på fjernelse og bortskaffelse af offshore-installationer, kan påvirke arter og 
habitater, er bortskaffelse af offshore-inslallalioner helt klart cl spørgsmål, hvor der er 
behov for en international løsning. 
5.6. Den undersøgelse, der blev gennemført for Kommissionens tjencstegrene, 
viste at hvis bortskaffelse til havs gennemføres at den eneste generelt 
omkostningseffektive løsning at vælte installationerne der, hvor de har været i drift. 
Selv om der ikke er videnskabelige beviser for, at tilstedeværelsen af sådanne 
strukturer på havbunden vil øge den marine fauna og flora generelt, kunne de give 
anledning til en lokal koncentration af fisk og andre dyr på og omkring struktureme, 
sandsynligvis på bekostning af andre områder. Endvidere er havbunden på 
størstcdelen af disse steder meget forurenet på grund af store dynger af 
oliekontaminerede borekerner fra olie- og gasudvindingen. Bortskaffelse til havs kan 
derfor bevirke en unødvendig udsættelse af den marine fauna og flora for 
olieforurening, hvilket bortset fra eventuelle skadelige virkninger af en sådan 
udsættelse ligeledes vil kunne resultere i inficering af fisk. Bortskaffelse på havet kan 
derfor udligne fællesskabslovgivningens gode resultater inden for beskyttelse af arter 
og habitater og kan i fremtiden givc anledning til overtrædelscr af denne lovgivning. 
Endvidere kan bortskaffelse på havet påvirke kvaliletcn af de konsumllsk, der fanges. 
5.7. Beskyttelse af andre formcr for menneskclig udnyttelse af havet og havbunden 
er et andet vigtigt spørgsmål, der må tages i betragtning. Et vigtigt eksempel herpå er 
sikringen af skibsfartens sikkerhed, der passende behandles på internationalt plan i 
IMO's retningslinjer om fjernelse af installationer. Et andet vigtigt spørgsmål er 
forbindelsen mellem beslutningerne om fjernelse og forvaltningen af fiskeriet på åbent 
hav, der i henhold til den fælles fiskeripolitik henhører under Fællesskabets 
kompetence. Omfanget af fjernelsen af nedlagte offshore-installationer vil helt klart 
berøre de pågældende områders tilgængelighed for visse typer fiskeri, fiskernes 
sikkerhed, og risikoen for tab af udstyr og fartøjer vil kunne øges. De foranstaltninger, 
der vedtages vedrørende fjernelse og bortskaffelse af nedlagte offshore-installationer, 
indvirker derfor i betydeligt omfang på den fælles fiskeripolitik navnlig ved, at de 
indvirker på forvaltningen af de områder, hvor der fiskes. 
13 
Selv om beslutningerne om fjernelse og bortskaffclse af offshore-installationer har 
ringc indllydclsc på produklionsprisen Ibr olie og gas, er der dog en betydelig 
lællesskabsinleressc i at sikre, al olie- og gas lulviiulingsindiislricn cr gcnsland Ibr 
samme indlaidsviukcl til fjernelse og borlskalfelse i hele Fællesskabet, så nuin sikrcr, 
at sådauuc krav ikke blivcr cn konkuriencelaklor. 
5.8. Der ligger altså cn tungtvcjcndc fællesskabsintercsse bag spørgsmålet om 
fjernelse og bortskaffelse af nedlagte olie- og gasinstallationer. På miljøområdet 
hænger denne fællesskabsinteresse særlig sammen med spørgsmålene om forurening 
med farlige stoffer og lavradioaktivt affald, farligt og ufarligt affald, bevarelse af 
biodiversiteten og beskyttelse af arter og habitater. På andre områder hænger den 
navnlig sammen med den fælles fiskeripolitik og med behovet for at sikre en fælles 
indfaldsvinkel i hele Fællesskabet til kravene i forbindelse med nedlæggelse og til det 
tilbageblivende ansvar, med det formål at sikre, at disse spørgsmål ikke bliver 
konkurrencefaktorer mellem medlemsstaterne. En klar og utvetydig politik og 
gennemførelse på fællesskabsplan vil navnlig bidrage til at sikre en ensartet 
anvendelse og håndhævelse af Fællesskabets politik og foranslallninger på detlc 
onirådc både i de samme havc og mellem forskclligc have, og den vil navnlig albøde 
dc iboende risici Ibr ulbrenelighed og uensartet behandling, der vil kunne opstå, hvis 
der vedtages forskclligc mdfaldsvmkler i forskclligc regionale havkonventioner. 
Det er derfor hensigtsmæssigt, at Fællesskabet træffer foranstaltninger vedrørende 
bortskaffelse af offshore olie- og gasinstallationer. Det står klart, at målene på dette 
område ikke kan nås i tilstrækkelig grad af de enkelte medlemsstater og derfor bedre 
kan nås af Fællesskabet. 
6. Fastiæggelse af en fællesskabsholdning 
6.1. Bortskaffelse af offshore olie- og gasinstallationer er et spørgsmål, som har en 
umiddelbar fællesskabsinteresse. Hvis ikke der blev gennemført en direkte 
fællesskabsaktion, villc initiativerne være begrænset til de enkélte medlemsstaters 
Ibrhandlinger inden Ibr forskclligc regionale konventioncr, og indsatsen villc 
hovedsageligl skc på medlcmsstatsplan. Ilver cnkelt mcdlemsstat villc kun være 
forpligtcl til al genncmføre dc specilikkc reglcr, som de støttcdc, og som blev 
vedlagct i de konventioncr, de var kontraherende parter i. Der ville være risiko for, at 
der ikke ville findes en sammenhængende fremgangsmåde i hele Fællesskabet, hvilket 
ville føre til en uensartet behandling af konkurrerende industrier og muligheden for 
modstridende miljøbeskyttelsesforanstaltninger. Selv hvis de regionale konventioner 
vedtog ensartede regler, kunne de anvendes meget forskelligt i Fællesskabet både i de 
samme have og mellem forskellige have., Endvidere kunne beslutninger vedtaget 
inden for konventionerne være vanskelige at håndhæve. Denne potentielle mangel på 
konsekvens og håndhævelse ville kunne føre til et krav om en fællesskabsaktion på et 
senere tidspunkt for at rette op på situationen og for at undgå, at virksomheder I 
fællesskabet stilles over for en vifte af forskellige lovgivningsmæssige ordninger. 
- 14 
6.2. En fremgangsmåde ville være umiddelbart at foreslå en intern fællesskabs-
lovgivning, f.eks. ct direktiv. Fællesskabets og dets lovgivningsprocedures 
karaktcristika ville muliggøre cn ensartct anvendclse og håndhævelse i hele 
Fællesskabet og i EØS-landene. En ulempe vcd denne fremgangsmåde er, at kun 
Fællesskabets medlemsstater og EØS-landene ville være bundet af den fælles 
fremgangsmåde, mens andre tredjelande, som vi deler de pågældende have med, ikke 
ville være forpligtet til at gennemføre de samme eller tilsvarende foranstaltninger, 
uden at Fællesskabet tager initiativ til at forhandle og vedtage sådanne regler i de 
relevante regionale havkonventioner. Selv om denne fremgangsmåde ville have den 
fordel, at den umiddelbart finder anvendelse på alle EU's medlemsstater, dvs. også på 
de medlemsstater, der står uden for OSPAR, nemlig Østrig, Grækenland og Italien, 
ville den først finde anvendelse på Norge efter beslutning i det fælles EØS-udvalg. 
Det ville ligeledes kunne opfattes som skadeligt for Fællesskabets interesser i andre 
OSPAR-politikker, hvis Kommissionen separat pressede på for en indsats via EU-
lovgivningen frem for via den nyligt ratificerede OSPAR-konvention. Endvidere ville 
det kunne tolkes som et forsøg på at udelukke Norge fra forhandlingerne om den 
endelige politik. 
6.3. En mere forsigtig og passende fremgangsmåde ville være Fællesskabets 
forhandling af regler og bestemmelser via de respektive regionale 
havmiljøkonventioner, hvilket ville sikre, at de relevante politikker er ensartede på 
tværs af regionerne, og at de, hvor det er hensigtsmæssigt, gælder for tredjelande uden 
for EU. Anvendelse og håndhævelse ville for tredjelandes vedkommende helt klart 
forblive under konventionen, men EU's medlemsstater og EØS-landene ville drage 
fordel af fastlagte fællesskabsstandarder for gennemførelse og håndhævelse. En sådan 
aktion via OSPAR sikrer, at der kan drages fordel af den betydelige indsats, der 
allerede er gjort inden for konventionen i forbindelse med forhandlingerne med 
henblik på at nå frem til en aftale i juli i år og gør det muligt for Norge at spille en 
større rolle i forhandlingerne om beslutningen. En Iignende fællesskabsaktion inden 
for andre regionale konventioner ville dermed kunne gennemføres efter behov, idet 
politikken udvides til at omfattc flere lande. 
7. Konklusioncr 
7.1. Den anbefalede fremgangsmåde er derfor, at Fællesskabet skal forhandle og 
gennemføre en politik for fjernelse og bortskaffelse af offshore olie- og 
gasinstallationer via multilaterale aftaler i internationale fora såsom OSPAR. 
7.2. På nuværende tidspunkt bør Fællesskabet sigte på at bevare den maksimale 
fleksibilitet med hensyn til det detaljerede indhold af enhver beslutning, forordning 
eller lovgivning, for på denne måde at undgå risikoen for at bringe de aktuelle forsøg 
på at nå frem til en enig løsning i OSPAR i fare. For at en OSPAR-beslutning kan 
være politisk acceptabel, må den imidlertid være i overensstemmelse med de aktuelle 
fællesskabspolitikker, og hvor politikkerne er taget op til fornyet behandling, skal den 
være i overensstemmelse med de seneste analyser og konklusioner, og snu følge heraf 
bør brede frem for detaljerede målsætninger fastsættes. 
-15 
7.3. Enhver aklion, som Fællesskabel gennemfører, bør sigte på en 
miljøbeskyltelse på højt niveau og skulle sikre, at de pågældendc nedlagte 
inslallalioner behandles på en måde, der er Ibrenelig med den måde, hvorpå andre 
(brmcr for affald behandles i fællesskabslovgivningen, og med Fællesskabets miljo-
og energipolilik saml med den fællcs liskeripolitiks krav. 
7.4. Den må ligeledes tage behørigt hensyn til resultaterne af Kommissionens 
eksternt udarbejdede tekniske gennemgang i 1996, særlig konklusionerne om teknisk 
gennemførlighed og sikkerhed, og resultaterne af løbende interne undersøgelser og 
analyser, der med enkelte undtagelser støtter den oprindelige holdning, som 
Kommissionen indtog på den fjerde nordsøkonference i 1995, nemlig at fuldstændig 
fjernelse og genbrug og bortskaffelse på land er den foretrukne løsning. 
7.5. OSPAR-beslutningen bør ligeledes fastslå, at det selv under de nugældende 
ordninger allerede er generelt accepteret, at kun få installationer er kandidater til 
bortskaffelse på havet, og at selve forordningernc givcr udtryk for en klar præferenee 
for bortskaffelse på land. 
OSPAR-beslutningen må derfor baseres på den hovedregel, at fuldstændig fjernelse 
og genbrug og bortskaffelse på land er at forctrække, og at spillerummet for 
eventuelle undtagelser fra denne regel, hvor hel eller delvis fjernelse og bortskaffelse 
til havs kan komme på lale, bør begrænscs til nogle få installationer og er klart 
defineret. 
7.6. Som opfølgning til nærværende meddelelse og på baggrund af Rådets 
konklusioner af 16. december 1997, der bemyndiger Kommissionen til at forhandle og 
stemme på vegne af Fællesskabet i forbindelse med beslutninger i henhold til artikel 
10, stk. 3, i OSPAR-konventionen, vil Kommissionen fremsende et separat dokument 
til Rådet, hvori Rådet anmodes om at godkende anbefalede specifikke forhandlings-
direktiver. 
7.7. Så vidt konventionen tillader det skal en beslutning omhandle alle de relevante 
spørgsmål, og den skal indeholde bestemmelser om maksimal høring og dialog 
mellem de berørte parter på en gennemskinnelig måde. På baggrund af disse 
prineipper bør OSPAR-beslutningen opfylde følgende målsætninger: 
a. en OSPAR-bcslutning baseret på princippet om forbud mod bortskaffelse af 
sådanne installationer til havs; 
b. alle installationer, undtagen et begrænset antal, der identificeres som værende i 
særlige omstændigheder på grundlag af individuelle evalueringer under 
hensyntagen til alle relevante aspekter herunder tekniske, miljømæssige, 
sikkerhedsmæssige og omkostningsmæssige faktorer, fjernes fuldstændigt, når 
de nedlægges, og bringes på land, til genanvendelse og sikker bortskaffelse af 
uundgåeligt affald; 
c. store betoninstallationer er undtaget fra reglerne under b., da der ikke i 
øjeblikket findes nogen tilgængelig afprøvet teknologi; 
- 16 
d. beslutninger om at efterlade installationer helt eller delvist på stedet eller om 
at bortskaffe dem helt eller delvist til havs forberedes og træffes i fuldt samråd 
med andre kontraherende parter og med interesserede organisationer; 
e. nye installationer (efter 1. januar 1998) bør, når det er muligt, sikkert og ikke 
indebærcr en væscntlig risiko for miljøet, Ijernes fuldstændigt, når dc 
nedlæggcs, og bringes på land, til genanvcndelse og sikker borlskaffelse af 
uundgåcligt affald. 
7.8. Derudover bør OSPAR-bcslutningen sikrc: 
• at den regelmæssigt tages op til en gennemgribende gennemgang 
mindst hvert femte år for at sikre, at der fuldt ud tages behørigt hensyn 
til erfaringer med nedlæggelse, til relevante videnskabelige og 
teknologiske fremskridt og til enhver anden form for relevant 
information, herunder resultaterne af de individuelle evalueringer, der 
foretages i henhold til b.) ovenfor; 
• at det juridiske ejendomsforhold til installationer og strukturer, der ikke 
er blevet fjernet fuldstændigt fra havbunden, er utvetydigt, og at 
ansvaret for vedligeholdelse og erstatningsansvar for fremtidige skader, 
herunder den fmansielle kapacitct til at påtage sig et sådant ansvar, 
klart fastlægges. 
17 

1SSN 0254-1459 
KOM(98) 49 endelig udg. 
DOKTJMENTER 
DA 14 12 07 15 
Katalognummer : CB-CO-98-100-DA-C 
ISBN 92-78-31248-7 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg