KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 20.11.1996 
KOM(96) 570 endelig udg. 
GRØNBOG 
OM FORBINDELSERNE MELLEM DEN EUROPÆISKE UNION OG AVS-LANDENE 
PÅ TÆRSKLEN TIL DET 21. ÅRHUNDREDE 
UDFORDRINGER OG MULIGHEDER FOR ET NYT PARTNERSKAB 
(forelagt af Kommissionen) 

DE VIGTIGSTE SPØRGSMÅL I DEBATTEN 
Verden er i voldsom forandring. Østblokkens sammenbrud og afslutningen på den kolde krig 
mellem Øst og Vest har rystet den politiske arena og den internationale økonomi og banet 
vejen for et styrket samarbejde baseret på fælles værdier og principper, men det har samtidig 
resulteret i en omformulering af de geostrategiske interesser og i nye og mere diffuse former 
for risici. På det økonomiske plan har markedsøkonomiens udbredelse og ophævelsen af 
eksklusive eller privilegerede relationer ændret vilkårene for udbud og efterspørgsel på de 
internationale markeder. Afslutningen af handelsforhandlingerne i Uruguay-runden har skabt 
en ny multilateral kontekst, som yderligere har fremskyndet den internationalisering af 
økonomien, der blev sat i gang af den teknologiske udvikling og liberaliseringen af de 
økonomiske politikker i 1980'erne. Den indbyrdes afhængighed bliver stadigt stærkere og mere 
omfattende og gør sig - udover i den økonomiske og finansielle sfære - nu også gældende på 
det sociale og miljømæssige område. Samtidig med at der sættes snævrere grænser for de 
nationale politikkers handlefrihed, opstår der nye skel og modsætningsforhold på grund af 
virkningerne af social udstødelse og opløsningen af den sociale struktur både i de 
industrialiserede lande, i overgangsøkonomierne og i udviklingslandene, og på grund af større 
ulighed og øget marginalisering af de fattigste lande. Disse modsætningsforhold virker 
destabiliserende, hvilket bl.a. kommer til udtryk i voksende ekstremistiske tendenser i form 
af nationalistiske grupperinger og løsrivelsesbevægelser. 
Denne nye internationale kontekst har fået EU til at omdefinere sine politiske og sikker­
hedsmæssige interesser og sætte øget fokus på den europæiske integrationsproces' politiske 
dimension. Traktaten om Den Europæiske Union har skabt et institutionelt grundlag for 
indførelsen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som dog endnu ikke er tilstrækkeligt 
udviklet til effektivt at tjene medlemslandenes fælles interesser, og hvis mekanismer i 
øjeblikket drøftes på regeringskonferencen. Men traktaten har også skabt et institutionelt 
grundlag for EUs politik for udviklingssamarbejde. 
UNIONEN FORBEREDER SIG PÅ OMFATTENDE ÆNDRINGER 
Gennemgribende ændringer vil præge EU netop på det tidspunkt, hvor der skal iværksættes 
et nyt partnerskab med AVS-1 andene. 
På det interne plan skal der sættes ind på en lang række områder i de kommende år - ledsage­
lovgivningen omkring det indre marked, overgangen til den fælles mønt, revisionen af 
traktaten og de øvrige institutionelle reformer, der drøftes på regeringskonferencen, 
udarbejdelse af en ny finansieringsaftale på mellemlang sigt og EUs udvidelse med de 
associerede central- og østeuropæiske lande, de baltiske lande og Cypern og Malta - det skal 
altsammen forberede Europa på de udfordringer, det 21. århundrede vil bringe. 
Med hensyn til forbindelserne med tredjelande - i denne sammenhæng udviklingslandene og 
de lande, der er ved at overgå til markedsøkonomi - har EU også indledt en række nye 
initiativer. 
EU har indgået associeringsaftaler med størsteparten af de europæiske lande i den tidligere 
østblok, som søger om optagelse. Sideløbende hermed støtter EU den økonomiske og politiske 
reformproces i republikkerne i det tidligere Sovjetunionen og har indgået handelsaftaler med 
flere af dem. 
Hvad angår EUs forbindelser med tredjelande i Middelhavsområdet, er der nu skabt et nyt 
grundlag for et multilateralt og varigt partnerskab omfattende 27 lande som en yderligere 
styrkelse af de bilaterale forbindelser; den nye ramme består af tre dele: en politisk og 
sikkerhedsmæssig del, en økonomisk og finansiel del (som bl.a. tager sigte på gradvis 
oprettelse af en frihandelszone) og en del, der omfatter de sociale, kulturelle og menneskelige 
aspekter. 
EU har også besluttet at styrke sine forbindelser med Latinamerika på grundlag af en treleddet 
strategi, der tager sigte på at uddybe den politiske dialog mellem de to regioner, styrke 
frihandelen og yde institutionel støtte til den regionale integrationsproces via foranstaltninger 
og programmer for finansielt og fagligt samarbejde, koncentreret på nogle få prioriterede 
satsningsområder. 
Endelig har EU vedtaget en ny strategi for sine forbindelser med de asiatiske lande med det 
formål at styrke den europæiske økonomiske tilstedeværelse i regionen, forbedre den gensidige 
forståelse og udvikle nye politiske relationer. 
Disse nye initiativer skal ses som EU's reaktion på de igangværende ændringer på den 
internationale politiske og økonomiske arena. De viser, at EU tillægger sine forbindelser 
med tredjelande universel betydning, men er samtidig udtryk for disse forbindelsers 
differentierede karakter. 
FORBINDELSERNE MELLEM DEN EUROPÆISKE UNION OG DE 70 LANDE I AFRIKA, 
VESTINDIEN OG STILLEHAVET GÅR GRADVIST IND I EN NY FASE 
Lomé-konventionen har siden 1975 ligget til grund for de handelsmæssige og finansielle for­
bindelser mellem EU og AVS-landene, hvoraf der i dag er 70. Politikken for udviklings­
samarbejdet blev indledt allerede i 1957 og har gennemgået flere afgørende faser. Efter de 
første år, hvor det drejede sig om at associere de oversøiske lande og territorier til 
Fællesskabet, fortsattes samarbejdsforbindelserne på grundlag af Yaoundé-konventionerne og 
var indtil midten af 1970'erne hovedsagelig centreret omkring den fransktalende del af det 
sorte Afrika. Efter Fællesskabets første udvidelse havde den internationale økonomiske 
kontekst ændret sig mærkbart, og Europa begyndte at udvide det geografiske område for 
samarbejdspolitikken: dels fik andre A VS-1 ånde mulighed for at deltage i den første Lomé-
konvention, dels blev der gradvist knyttet associerings- og samarbejdsforbindelser med andre 
regioner i den tredje verden. 
Lomé-konventionen er blevet revideret hvert femte år, så reglerne har kunnet tilpasses den 
økonomiske og politiske udvikling, og samtidig er der indført nye samarbejdsinstrumenter og 
foretaget en ny prioritering af opgaverne. Den seneste tilpasning fandt sted i 1995(1). 
EU har også uden for Lomé-konventionen gradvist udviklet andre specifikke samarbejdsinstru­
menter med udviklingslandene gennem oprettelse af formålsbestemte budgetposter (for bekæm­
pelse af ørkendannelse, bekæmpelse af AIDS m.m.) eller i tilknytning til andre fællesskabs­
politikker - især forskningspolitikken via rammeprogrammet for forskning og udvikling - der 
kan underbygge politikken for udviklingssamarbejde. Også AVS-landene kan gøre brug af 
disse forskellige instrumenter. 
EU har desuden opstillet nye overordnede politiske retningslinjer inden for en række sektorer 
eller samarbejdsområder efter den debat, der blev indledt i 1992, om perspektiverne for 
udviklingssamarbejdet frem til år 2000(2), og med det formål at iværksætte traktatens nye 
betemmelser om politikken for udviklingssamarbejde^. 
Her på tærsklen til det 21. århundrede er der behov for en grundig drøftelse af de frem­
tidige retningslinjer for EU's forbindelser med AVS-landene. Den nuværende konvention 
udløber allerede i februar 2000, og parterne er forpligtet til at indlede forhandlinger 
senest 18 måneder før; desuden er det nødvendigt på baggrund af WTO's skærpede 
regler at fastlægge en ramme for det handelsmæssige samarbejde, som er i fuld 
overensstemmelse med de nye multilaterale regler. Det er således en oplagt lejlighed til 
at gennemføre en sådan drøftelse og indlede en bred debat om de fremtidige forbindelser 
mellem EU og AVS-landene. 
DEBATTEN OM DE FREMTIDIGE FORBINDELSER MELLEM EU OG AVS SKAL FØRST OG 
FREMMEST TAGE HENSYN TIL DEN NYE GLOBALE KONTEKST 
Det nye verdensbillede har ikke alene ændret EU's og udviklingslandenes objektive inte­
resser, men indebærer også et øget ansvar for en stormagt som EU. Dette ansvar er først 
og fremmest af politisk karakter: EU skal aktivt støtte de betræbelser på at skabe større 
åbenhed, som blev indledt sideløbende med afslutningen af den kolde krig i anden halvdel af 
1980'erne, og især bidrage til at sikre videreførelsen af den demokratiseringsproces, som stadig 
er ret skrøbelig i mange AVS-lande, men der er også tale om et økonomisk ansvar: EU skal 
følge virkningerne af internationaliseringen op med de nødvendige tilpasninger på det interne 
plan for at forbedre beskæftigelsessituationen og bekæmpe den sociale udstødelse ved at 
deltage aktivt i det internationale økonomiske samarbejde, medvirke til formuleringen og 
(1) De tre første konventioner lob hver i fem år. Den fjerde konvention dækker perioden fra marts 1990 
til februar 2000. Den omfatter en finansprotokol, der er indgået for fem år. Forhandlingerne om den 
anden finansprotokol blev i 1995 ledsaget af en "midtvejsrevision" af konventionen. Den reviderede 
ordlyd af Lomé I V-konventionen, som blev vedtaget med undertegnelsen af en aftale på Mauritius den 
4. november 1995, er offentliggjort på engelsk i "The Courier ACP-EU", nr. 154 fra januar-februar 
1996. 
(2) SEK(92) 915 af 15. maj 1992 og Rådets erklæring fra november 1992. 
(3) Artikel 130 U til 130 Y i traktaten om Den Europæiske Union. 
iii 
overholdelsen af multilaterale regler og arbejde for udviklingslandenes gradvise integrering 
i verdensøkonomien. Et andet aspekt af internationaliseringen er udviklingen af 
informationssamfundet, som også er med til at ændre de økonomiske forudsætninger, og som 
på den ene side åbner for hidtil usete muligheder i relation til internationalt samkvem, 
uddannelse og sundhed, og på den anden side truer med at skubbe oe lande, som ikke har 
adgang til de internationale informationsnet, endnu længere ud på et sidespor. 
For Europa, der i forvejen har problemer med at tilpasse sine økonomiske og sociale 
systemer, og som er nødsaget til at udbygge sin politiske indsats i en verden, som i dag 
er præget af flere styrkepoler, og forberede sig på udvidelsen mod Øst, har udviklings­
samarbejdet og især forbindelserne med AVS-landene fået en ny drejning: Hvordan skal 
EU kunne slå sin rolle som stormagt fast uden samtidig at leve op til sit ansvar over for 
de forskellige regioner i Syd, især de regioner, som er stærkest truet af fattigdom og 
marginalisering? 
EU's indsats har som endemål at nedbringe fattigdommen og udjævne de udviklings­
mæssige skævheder i verden, men den tager samtidig i høj grad sigte på at styrke freden 
og stabiliteten og sikre en bedre styring af den indbyrdes afhængighed på verdensplan 
og de globale trusler og på at fremme en international udviklingsmodel, som er bedre 
i overensstemmelse med europæiske politiske og sociale værdier. 
Endelig er EUs udviklingssamarbejde samtidig Europas adgangsvej til regioner, som råder 
over et ganske stort udviklingspotentiale, og som så småt er begyndt at organisere sig. 
På tærsklen til det 21. århundrede må EU/AVS-forbindelserne videreføres på et nyt 
grundlag, der tager højde for de ændrede politiske og økonomiske udviklingsvilkår, også 
fordi Europas interesser og bevæggrunde har ændret sig fundamentalt. Koloni- og 
postkolonitiden er slut, og en i politisk henseende mere åben international kontekst gør det i 
dag muligt at fastlægge de enkelte partneres ansvar langt mere entydigt. 
HOVEDFORMÅLET ER AT GØRE UDVIKLINGSSAMARBEJDET MERE EFFEKTIVT, MEN DET ER 
OGSÅ VIGTIGT AT UDNYTTE FÆLLESSKABETS ERFARINGER FRA FERE ÅRTIERS SAMARBEJDE 
MED AVS-LANDENE 
Med en samlet status over EU/AVS-samarbejdet, som kun viser en svag forbedring af 
forholdene, og en vis skepsis over for AVS-landenes udviklingsmuligheder og med vedvarende 
budgetstramninger i donorlandene og en tendens til "at være sig selv nok", som er affødt af 
de sociale problemer i Europa, er partnerne i dag tvunget til at lægge øget vægt på 
effektiviteten af deres samarbejde og revidere deres prioritering af opgaverne, så de i højere 
grad afstemmes efter de aktuelle samfundsmæssige problemer og behov både i EU og i AVS-
landene. 
Udviklingssamarbejdet er af meget stor betydning for mange AVS-lande, og der er ikke tvivl 
om, at det har medvirket til at forbedre levevilkårene for befolkningerne i disse lande. Det har 
i mange tilfælde dannet grobund for nye idéer og har på visse områder bidraget til at udvikle 
en klart anerkendt ekspertise. Men, som det er tilfældet med alle former for samarbejde, er det 
også behæftet med visse svagheder. Ved en kritisk gennemgang af resultaterne af EU/AVS-
samarbejdet kan der konstateres problemer på tre niveauer. 
iv 
For det første i relation til den overordnede ramme for samarbejdsforanstaltningerne: 
Det må Konstateres, at partnerskabsprincippet har mistet noget af sin egentlige betydning 
og kun delvist er blevet udmøntet i praksis. I politisk henseende er afhængigheden af 
bistanden, kortsigtede krav og behovet for at håndtere krisesituationer i stigende grad kommet 
til at dominere forbindelserne mellem partnerne. Med hensyn til dialogen om den økonomiske 
og sociale politik har det vist sig vanskeligt at gennemføre et partnerskab med lande, hvor den 
institutionelle struktur er svag og de offentlige forvaltningssystemer i mange tilfælde 
ineffektive; disse lande har haft en tendens til at begrænse partnerskabet til et samarbejde om 
at forvalte ressourcer "fra hånden og i munden". 
Dernæst i relation til samarbejdsstrategierne: De evalueringsundersøgelser, som EU har 
ladet foretage, har generelt vist, at det europæiske finansielle og faglige samarbejde er 
særdeles relevant både i forhold til EUs målsætninger og i forhold til modtagerlandenes 
behov, og samtidig er det ganske effektivt, især for så vidt angår infrastrukturprojekter og 
foranstaltninger i den sociale sektor. Men de institutionelle forhold og den økonomiske 
politik i modtagerlandet har i mange tilfælde mindsket effekten af samarbejdet med hensyn 
til at forbedre levevilkårene og højne landets udviklingsniveau. 
Virkningerne af handelspræferencerne har som helhed været skuffende. Denne 
foranstaltning og især protokollerne om specifikke produkter har ganske givet bidraget markant 
til visse landes gode handelsmæssige resultater(4), fordi de samtidig har været i stand til at 
gennemføre en hensigtsmæssig diversifikationspolitik. Men hovedparten af AVS-landene har 
på det interne plan manglet den fornødne økonomiske politik og de fornødne 
strukturbetingelser til at kunne udvikle det økonomiske og handelsmæssige samkvem. 
Desuden er der tre nye faktorer, der må tages hensyn til ved planlægningen af en ny 
handelsordning: Marrakech-aftalerne og de nye og mere effektive procedurer for bilæggelse 
af tvister, som kan gøre det problematisk at opretholde differentierede og ikke-gensidige 
præferenceordninger, fremskyndelsen af liberaliseringsprocesserne på multilateralt og 
interregionalt plan og endelig nye problemstillingers øgede vægt i de internationale 
forhandl i nger om handel sregl er, f eks. m i lj ø, konkurrencepol i ti k, i nvesteri ngskodekser, tekni ske 
og sundhedsmæssige standarder, overholdelse af grundlæggende sociale og 
arbejdsmarkedsmæssige rettigheder m.m. Denne udvikling har ændret toldpræferencernes 
relative værdi. Der er også et andet element, der skal tages hensyn til, nemlig muligheden for 
at lade AVS-landene være omfattet af de igangværende drøftelser om forenkling og 
harmonisering af oprindelsesreglerne i præferenceaftalerne. 
For det tredje i relation til den konkrete udformning af det finansielle og faglige sam­
arbejde: Den automatiske måde, hvorpå en del - i øjeblikket kun en begrænset del - af de 
finansielle ressourcer bevilges, og EUs tendens til på linje med andre donorer selv at overtage 
ansvaret fra en partner, som ikke kan leve op til sine forpligtelser, har ikke ligefrem virket 
befordrende på det politiske engagement hos AVS-landenes myndigheder. På en måde er 
udviklingssamarbejdet slået lidt ud af kurs, fordi der har været eri tendens til, at 
samarbejdsinstrumenterne i højere grad kom til at styre landenes egen politik i stedet 
for at understøtte den. Samarbejdet har ikke været tilstrækkeligt fleksibelt til, at det har 
kunnet tilpasses en økonomisk og politisk kontekst i hurtig forandring og reflektere de nye 
politiske initiativer, der udspringer af ændrede problemstillinger både i de europæiske samfund 
og i AVS-landene og af ønsket om at effektivisere bistanden mere varigt. 
(4) F.eks. Côte d'Ivoire, Jamaica, Mauritius og Zimbabwe. 
2NDELIG MÅ DER I DEBATTEN OGSÅ TAGES HENSYN TIL DE NYE POLITISKE, ØKONOMISKE 
OG SOCIALE PERSPEKTIVER I AVS-LANDENE 
Den hastige udvikling i den internationale og regionale kontekst indebærer mange forskellige 
udfordringer for AVS-landene: de skal forsøge at bryde deres økonomiske marginalisering og 
blive integreret i den internationale samhandel, de skal gennemføre de interne politiske, 
økonomiske og sociale ændringer, som er nødvendige for at fa et demokratisk samfund og en 
markedsøkonomi til at fungere, og de skal skabe forudsætninger for en bæredygtig udvikling 
og nedbringelse af fattigdommen, samtidig med at de må slås med et fortsat særdeles kraftigt 
befolkningsmæssigt pres. 
Den øgede differentiering, der gør sig gældende mellem udviklingslandene i 
almindelighed og mellem AVS-landene i særdeleshed er ganske givet en meget vigtig 
faktor. Der er således stor forskel på, hvor langt de enkelte lande er nået med deres politiske 
og økonomiske reformer. EUs indsats vil blive vurderet ud fra, hvorvidt den kan bidrage til 
at afhjælpe de store problemer, der hæmmer AVS-landenes udvikling, og samtidig støtte de 
reforminitiativer, der iværksættes i stadigt flere lande. Indsatsen vil i politisk henseende især 
blive vurderet ud fra, hvorvidt det lykkes at formulere en sammenhængende og velbegrundet 
politik over for AVS-landene, især de afrikanske lande syd for Sahara. Det negative billede, 
som mange har af Afrika som et "kontinent i opløsning", afspejler ikke de faktiske 
forhold i Afrika i dag. Afrika er et broget billede, og de store omvæltninger på det politiske 
plan og den seneste forbedring i vækstresultaterne i en række afrikanske lande(5), som 
hovedsagelig kan tilskrives en bedre styring af den økonomiske politik og gennemførelsen af 
strukturreformer, må anses for at være særdeles opmuntrende i denne sammenhæng. 
* ' F.eks. Côte d'Ivoire, Uganda og Benin. 
VI 
Over for den voksende kritik af selve grundidéen i udviklingsbistanden i en international 
kontekst, som er præget både af nye risici og nye muligheder, er EU og AVS-landene 
nødsaget til at skabe bedre forudsætninger for, at udviklingssamarbejdet skal lykkes. Det 
kræver først og fremmest, at man får afdækket de positive virkninger af EU/AVS-
samarbejdet, som er vigtige at fastholde, at man når videre med formuleringen og 
gennemførelsen af en række retningslinjer eller initiativer af nyere dato, og at man 
blandt de forskellige muligheder, der foreligger, udvælger dem, som er bedst egnede til 
at opfylde de fælles målsætninger og gensidige forpligtelser. 
STÆRKERE POLITISKE FORBINDELSER MELLEM EU OG AVS-LANDENE ER NØDVENDIGE 
FOR AT GENGIVE PARTNERSKABET DETS SANDE BETYDNING 
De vanskeligheder, der har kunnet konstateres i forbindelse med konkretiseringen af "partner­
skabet", bør ikke bringe dets værdi som gensidig politisk forpligtelse i miskredit. De særlige 
forhold og de enorme udfordringer, som en lang række AVS-lande må slås med, gør det 
berettiget at fastholde det nuværende partnerskabs styrke og kvaliteter, og her tænkes 
især på samarbejdets forudsigelighed og aftalemæssige karakter. Men den politiske 
forpligtelse bør fremover være mere eksplicit og effektiv. 
Spørgsmålet er, om EU og AVS-partnerne er rede hertil? 
For EU's vedkommende bør den politiske dialog med AVS-landene have en plads i den 
fælles udenrigspolitik. En dialog, der giver mulighed for en mindre formalistisk 
indfaldsvinkel dels til spørgsmål i relation til styreform, demokratisering, menneskeretttigheder 
og styrkelse af retsstaten, dels til udviklingen af en regulær EU-strategi for forebyggelse og 
løsning af konflikter, forekommer i dag at være en nødvendig forudsætning for en mere 
effektiv europæisk politik. For AVS-landenes vedkommende bør forpligtelsen til at 
gennemføre de institutionelle reformer og den økonomiske, sociale og miljømæssige 
politik i overensstemmelse med de generelle løfter, der blev afgivet på de internationale 
konferencer i henholdsvis Rio, Wien, Kairo, København, Beijing, Istanbul og Rom(6), udgøre 
det nye grundlag for partnerskabet. EU's støtteforanstaltninger kan - ligesom bistanden fra de 
øvrige donorer - få vigtige politiske konsekvenser for disse lande; foranstaltningernes relevans 
er i sig selv betinget af en lang række forudsætninger af bl.a. politisk karakter. Partnernes 
respektive ansvar i så henseende bør komme til udtryk rent politisk. 
En gensidig p.olitisk forpligtelse på dette grundlag forudsætter, at man fastlægger de nærmere 
vilkår for den foreslåede dialog ud fra de emner, der anses for at være de vigtigste (spørgsmål 
om indre sikkerhed, migration, bekæmpelse af organiseret kriminalitet m.m.) og på grundlag 
af den mest hensigtsmæssige geografiske konfiguration (en samlet dialog eller en dialog, der 
er differentieret efter landegrupper). 
Miljøkonference, menneskerettighedSkonference, belblkningskonference, socialt topmøde, 
kvindekonference, den anden konference om boligforhold og fødevarekonference. 
Vil 
Nord-Syd-forbindelserne er et væsentligt element i EU's identitet i forhold til 
omverdenen, og de særlige forbindelse mellem EU og AVS-landene indgår i dette bredere 
perspektiv. Forbindelsen mellem det politiske aspekt og samarbejdsaspektet og i øvrigt også 
den multilaterale handelspolitik er baseret på det generelle princip om sammenhæng i EU's 
forhold til omverdenen. Styrkelse af EU's evne til at markere sig udenrigspolitisk er et af de 
vigtige spørgsmål, som i øjeblikket drøftes på regeringskonferencen. I den "udtalelse", som 
Kommissionen udsendte forud for regeringskonferencen, slog den til lyd for at "effektivisere 
de forskellige politikker udadtil ved at samle dem inden for strukturer og procedurer, som gør, 
at EU's optræden udadtil bliver mere sammenhængende og konsekvent"(7). Man skal dog sikre 
sig, at disse enkelte elementer bevarer deres specifikke karakter. EU's politik for 
udviklingssamarbejde bør især være tilstrækkeligt selvstændig til at kunne forfølge sine egne 
målsætninger, som er mere langsigtede og forudsætter en kontinuerlig indsats. Denne 
sammenhæng kræver imidlertid en større selektivitet i EU-bistanden med henblik på at 
gøre den mere effektiv og bør også medføre en ændring af de konkrete vilkår for samarbejdet. 
GRUNDLAGET FOR SAMARBEJDET MÅ TILPASSES FOR I HØJERE GRAD AT ÅBNE AVS-
LANDENE OVER FOR INTERNATIONALT SAMKVEM 
Der er nogle nye principper, der kan bidrage til en sådan åbning. 
For det første princippet om differentiering: det er ikke alle AVS-landene, der på nuværende 
tidspunkt kan indgå i et standardiseret politisk og økonomisk partnerskab med EU. For at 
sikre effektiviteten er der nu behov for en differentiering af strategierne og de nærmere 
vilkår for samarbejdet. 
For det andet må de europæiske partnere og AVS-landene forsøge at forene to krav: dels skal 
modtagerlandene selv kunne påtage sig hovedansvaret for udvikl i ngsreform ?rne og 
-strategierne, dels skal EU over for den europæiske befolkning kunne aflægge regnskab for 
anvendelsen af bistandsmidlerne. I denne sammenhæng er det eneste alternativ til de 
traditionelle bistandsforanstaltninger en uddybning af dialogen om udviklingspolitiske 
tiltag, forbedring af den lokale kapacitet til at formulere strategier og planlægge samt 
et tilsyn fra EU's side, der i højere grad fokuserer på resultaterne og fremskridtene end 
på de anvendte midler. Denne model kan f.eks. anvendes til at gennemføre sektorpolitikkel, 
der er udformet som rammepolitikker og dermed giver mulighed for en bedre udnyttelse af 
ressourcerne og en mere effektiv koordinering mellem donorerne. 
Desuden skal EU og AVS-landene sætte sig for at udvikle nye former for samarbejde: EU 
er en enestående organisation, der kan tilbyde en bred vifte af bistandsinstrumenter og støtte 
videnskabelige, økonomiske og teknologiske partnerskaber. Der kunne bl.a. tilskyndes til nye 
partnerskabsformer på nyskabende områder f.eks. i relation til informationssamfundet; 
pilotprojekter vil kunne bidrage til at udbygge kommunikationen og kontakterne mellem 
bestemte grupper (forskere via Internettet) eller åbne konkrete muligheder for samarbejde 
(f.eks. inden for teletjenesterne). 
(7) KOM(96) 90, Udtalelse fra Kommissionen,"Den Politiske Union må styrkes og udvidelsen forberedes". 
vin 
I samme forbindelse kan man forestille sig, at de ikke-statslige aktører (både den private 
sektor og andre repræsentanter for det civile samfund) inddrages mere aktivt via en 
dialog om prioriteringen af samarbejdsopgaverne og via direkte adgang til en del af de 
disponible ressourcer. 
DEN FREMTIDIGE PARTNERSKABSAFTALES GEOGRAFISKE DÆKNING BØR MÅSKE ÆNDRES 
AVS-gruppen er hverken en politisk gruppering eller en økonomisk enhed i egentlig 
forstand. Den er dannet, primært af historiske grunde, alene med henblik på forbindelserne 
med EU. 
Vil denne gruppe lande også fremover være en relevant partner for EU? Med andre ord: 
bør den ramme, der i dag danner grundlag for forbindelserne med de 70 AVS-lande, 
bibeholdes? 
Det tilkommer utvivlsomt i vidt omfang AVS-landene selv at tage stilling til dette spørgsmål 
ud fra deres fælles interesser og deres ønske om at opnå en vis forhandl i ngskapacitet som 
politisk eller økonomisk gruppe på den internationale arena ved siden af deres forbindelser 
med EU. 
For EU drejer det sig først og fremmet om et politisk valg, der tager udgangspunkt i, 
hvordan samarbejdet med AVS-landene indgår i EU's samlede forbindelser med 
udviklingslandene. 
Der bør også tages hensyn til en række andre faktorer: 
De meget forskelligartede forhold AVS-landene imellem, nødvendigheden af at 
differentiere målsætningerne for samarbejdet og prioriteringen af udviklingsopgaverne 
samt i givet fald også handelsordningcrne, udsigterne til en mindskelse af 
bistandsbehovene i visse lande og muligheden for en graduering vil kunne begrunde en 
ændring af samarbejdsaftalens geografiske dækning. Det kan desuden blive uomgængeligt 
nødvendigt at ændre ordningen med differentierede ikke-gensidige præferencer (i forhold til 
andre udviklingslande), og det vil resultere i forskellige handelsordninger afhængigt af 
karakteren af de enkelte økonomier. 
Endelig bør også den betydning, som EU af både økonomiske og politiske årsager tillægger 
den regionale samarbejds- og integrationsproces, afspejles i strukturen i en ny aftale. 
Man kan forestille sig fire løsningsmodeller: 
(1) Status quo med visse tilpasninger. Princippet om en samlet aftale med alle AVS-
landene kan bibeholdes, men med forskellige vilkår og prioriteringer. 
(2) En samlet aftale suppleret med bilaterale aftaler. Det ville give mulighed for en 
større differentiering, idet den samlede aftale kun skulle indeholde meget generelle 
bestemmelser. 
ix 
(3) Opdeling af Lomé i regionale aftaler. En aftale med de afrikanske lande syd for 
Sahara, eventuelt udvidet med Sydafrika, ville helt klart være af stor betydning for 
Europa; når først det regionale samarbejde er tilstrækkeligt udvikletv kan man også 
overveje subregionale aftaler. I Vestindien kan man forestille sig flere forskellige 
muligheder: EU kan f.eks. foreslå samtlige lande i det caribiske område et udvidet 
samarbejde og arbejde på med tiden at integrere samarbejdet med disse lande i sine 
forbindelser med Latinamerika. I Stillehavet vil en udvidelse af samarbejdsrammen 
til at omfatte flere andre ø-stater gøre EU-politikken mere effektiv bl.a. i relation til 
samhandelen med APEC-landene(8). 
(4) En særlig aftale med de mindst udviklede lande i AVS-området, som eventuelt 
også kunne stå åben for andre af de mindst udviklede lande. Med denne løsning, 
hvori visse elementer i de tre foregående muligheder eventuelt kan indarbejdes, kan 
der tages hensyn til de særlige forhold i de mindst udviklede lande, og - specielt på 
handelsområdet - føres en politik, der er bedre afstemt efter disse landes problemer 
og behov. Hvad angår det politiske aspekt og det finansielle samarbejde synes denne 
mulighed imidlertid mindre hensigtsmæssig. Den må desuden vurderes under hensyn­
tagen til den regionale strategi, der traditionelt har været fulgt over for AVS-landene. 
Hele problemstillingen omkring internationaliseringen af EUs samarbejdsrelationer 
er en anden i dag end i 1957 og i 1975: EU har i dag samarbejdsforbindelser med et 
meget stort antal lande og er til stede i alle regioner i verden. 
EU MÅ AF HENSYN TIL KRAVET OM ØGET EFFEKTIVITET FORFØLGE EN MERE SAMMEN­
HÆNGENDE OG SAMORDNET STRATEGI OVER FOR AVS-LANDENE 
Den generelle debat om sammenhængen i EU's indsats over for udviklingslandene har i de 
seneste år resulteret i en række initiativer, som har til formål dels at få belyst de øvrige EU-
politikkers virkninger for udviklingsmålene, dels at styrke samordningen mellem Fællesskabet 
og medlemsstaterne og andre donorer og endelig at gøre hele udviklingssamarbejdet mere 
effektivt. 
Selv om den nuværende situation i mange tilfælde anses for at være forholdsvis 
utilfredsstillende, kan sammenhængen - i ordets egentlige betydning, dvs. hensyntagen til 
de øvrige politikkers virkninger for forbindelserne med tredjelande - ikke udmøntes i en 
international forpligtelse fra EU's side. Denne sammenhæng vil således fortsat være et 
spørgsmål om en politisk afvejning af ofte indbyrdes modstridende målsætninger. 
Derimod kan der gøres noget for at forbedre koordineringen ikke blot ved en aktiv 
videreførelse af den koordineringsindsats, som EU allerede har iværksat i relation til 
politiske retningslinjer og på det rent konkrete plan i internationale fora, men også 
gennem indgåelse af nye og specifikke forpligtelser i forbindelse med fornyelsen af 
EU/AVS-aftalen. Der er to muligheder: 
* ' Asia Pacific Economic Cooperation. 
EU kan sætte sig for at fastlægge en samlet europæisk strategi over for AVS-
landene, som skal forpligte både medlemsstaterne (med hensyn til deres nationale 
udviklingsbistand) og Fællesskabet. Tilstedeværelsen af en fælles referenceramme vil 
gøre det lettere at sikre den komplementaritet, som traktaten foreskriver, og gradvist 
gøre de forskellige interventioner mere effektive. 
EU kan også foreslå sine partnere, at der indføres procedurer for informering 
om, tilsyn med og koordinering af medlemsstaternes og Fællesskabets injviklings-
foranstaltninger og -politikker. Der ville således blive tale om en forpligtelse fra 
EUs side til at skabe de nødvendige forudsætninger for en bedre koordinering. 
En mere effektiv europæisk koordinering vil også kunne støtte den koordineringsindsats, der 
foregår mellem samtlige donorer og inden for det multilaterale system i forbindelse med den 
tværinstitutionelle tilnærmelse, der blev besluttet på G7-topmødet for nylig, og som i særlig 
grad fokuserer på Afrika. 
DEN NYE INTERNATIONALE KONTEKST, DE HIDTIDIGE ERFARINGER OG DEN SAMFUNDS­
ØKONOMISKE UDVIKLING I AVS-LANDENE KRÆVER EN NY PRIORITERING AF MÅLENE FOR 
UDVIKLINGSSAMARBEJDET 
EU har i de seneste år vedtaget nye retningslinjer, der bl.a. tager sigte på at integrere nye 
emner eller omdefinere de målsætninger, der forfølges i de forskellige sektorer eller på de 
forskellige samarbejdsområder^. Det må formodes, at disse retningslinjer fortsat vil være 
relevante omkring år 2000, også selv om erfaringerne i mellemtiden giver anledning til at 
tilpasse eller videreudvikle visse aspekter. 
Men derudover kan EU og AVS-partnerne foretage en ny prioritering af udviklingsopgaverne 
under hensyntagen til de generelle målsætninger, som traktaten opstiller for EU-politikken for 
udviklingssamarbejde, positive og negative erfaringer fra tidligere foranstaltninger og AVS-
landenes problemer og potentiale i relation til deres fremtidige udvikling. EU/AVS-
samarbejdspolitikken vil således kunne omstruktureres omkring tre hovedemner: det 
økonomiske, sociale og miljømæssige aspekt, det institutionelle aspekt samt handel og 
investeringer. 
Sondringen mellem disse tre områder for EU-bistanden bør naturligvis ikke resultere i tre 
skarpt adskilte strategier, tværtimod bør de forskellige aspekter underbygge hinanden. 
Således er den nødvendige forbedring af AVS-økonomiernes konkurrenceevne betinget af både 
udenrigspolitiske og indenrigspolitiske tiltag. På samme måde hænger forøgelse af 
beskæftigelsen og sociale fremskridt nøje sammen med udviklingen af den private sektor og 
effektivisering af statsapparatet. 
(9) Se bl.a. tekster og resolutioner om ligestilling mellem mænd og kvinder (KOM(95) 423), sundhed 
(KOM(94) 77), uddannelse (KOM(94) 399), fødevaresikkerhed (KOM(94) 165), bekæmpelse af 
fattigdom (KOM(93) 518), stotte til strukturtilpasninger (KOM(94) 447), miljø (rapport fra juni 1992 
til Rio-konferencen og opfølgning af Agenda 21 - KOM(96) 569) og sammenkobling af nødhjælp, 
rehabilitering og udvikling (KOM(96) 153). 
xi 
Men EU hverken kan eller bør gøre det hele selv: den øgede differentiering mellem landene 
i AVS-området bør tværtimod tilskynde til et mere fleksibelt samarbejde og til 
bistandsforanstaltninger på områder, som kan være forskellige fra land til land. 
I ØKONOMISK HENSEENDE BØR FORMÅLET MED EU-BISTANDEN VÆRE AT FREMME AVS-
LANDENES INTEGRERING I VERDENSØKONOMIEN 
En bistandsstrategi, der er centreret om at forbedre AVS-økonomiernes konkurrenceevne 
og udvikle den private sektor og handelen, kan omfatte en række foranstaltninger med 
henblik på at sikre kontinuiteten i og troværdigheden af de reformer, som de pågældende lande 
iværksætter. Det vigtigste vil uden tvivl være at støtte indførelse af stabile, ikke-inflatoriske 
og vækstskabende makroøkonomiske rammer. 
Derefter kan man blandt de forskellige muligheder gøre følgende områder til genstand for en 
grundig drøftelse: 
En mere systematisk strategi over for årsagerne til de svigtende*investeringer i 
de fleste AVS-Iande. Her kan EU bidrage positivt med at støtte visse administrative 
og institutionelle reformer, der kan fremme de private investeringer, og bistå med at 
formulere en konkurrencepolitik, udvikle kapitalmarkederne, modernisere 
selskabsretten og ejendomsretten, indføre en forbrugerbeskyttelsespolitik, støtte almen 
og erhvervsfaglig uddannelse og Udvikle det industrielle samarbejde. 
Støtte, afstemt efter de lokale omstændigheder, til omstrukturering af offentlige 
virksomheder og privatiseringsprocesser i forbindelse med en mere generel indsats 
for at udbygge statens rolle i økonomien. 
Øget støtte til åbning af de internationale markeder og til regional integration. 
En samlet strategi på dette område bør både omfatte støtte til udvikling af kapaciteten 
(på regionalt og nationalt plan) og støtte til at dække omkostningerne ved 
omstillingen. 
Etablering af partnerskaber mellem EU og AVS-landene, som kan mobilisere 
ressourcer fra den private sektor til udvikling af infrastrukturer, særligt på 
telekommunikationsområdet, og til drift af sådanne infrastrukturer på økonomisk 
bæredygtige vilkår. 
Støtte til udvikling af den videnskabelige og tekniske ekspertise. 
Samarbejde på det makroøkonomiske og monetære område. 
En støtteforanstaltning med henblik på at hjælpe AVS-landene med deres 
udlandsgæld, selv om Fællesskabet kun i meget begrænset omfang medvirker til 
AVS-landenes gældsætning, netop fordi den del af bistanden, der ikke er gavebistand, 
ydes på meget lempelige vilkår. 
Xll 
DET SOCIALE ASPEKT AF EU-BISTANDEN BØR STYRKES 
Der er mange gode grunde til, at El) ønsker at centrere samarbejdet med AVS-landene om at 
bekæmpe fattigdoTimen. Denne målsætning er iøvrigt i forvejen et væsentligt element i den 
aktuelle politik for udviklingssamarbejde. Men fremover bør EU og AVS-partnerlandene 
overveje, hvordan udviklingssamarbejdet kan gøres mere effektivt med hensyn til at ned­
bringe fattigdommen. 
Princippet om en multipel approach, der omfatter en bred vifte af foranstaltninger, bør 
bibeholdes. Men begge parter kan dog overveje mere strategiske tiltag på to felter. 
For det første kan EU yde støtte til et sæt reformer og initiativer med henblik på at opnå en 
mere retfærdig og beskæftigelsesskabende vækst og give alle bedre adgang til de produktive 
ressourcer, bl.a. via almen og erhvervsfaglig uddannelse. 
Desuden kan EU anlægge en mere global sektorstrategi baseret på en omfattende dialog om 
de politikker, der har konsekvenser på det sociale område, og om mulighederne for at bevilge 
støtte til specielt at dække de løbende udgifter i den sociale sektor. 
Bestræbelser på at fremme den sociale udvikling kan desuden indgå blandt kriterierne for 
ydelse af EU-bistand, hvis der bliver tale om større selektivitet i forbindelse med øget vægt 
på god forvaltningspraksis. 
BESKYTTELSE AF MILJØET BØR INTEGRERES MED STØRRE STYRKE I DEN SAMLEDE EU-
BISTAND 
En klart defineret strategi bør give mulighed for i højere grad at udmønte principperne om 
bæredygtig udvikling i det konkrete samarbejde. Ud over videreførelse af den igangværende 
indsats i form af konsekvensanalyser og specifikke positive foranstaltninger bør der formuleres 
en ny politik på dette område, centreret omkring en række særlige satsningsområder: sammen­
hængen mellem fattigdom og miljøforringelse, indregning af miljøomkostninger i de 
samlede budgetter, styrkelse af AVS-landenes egen kapacitet og større medbestemmelse 
til modtagerlandene(10). 
EU kan spille en konstruktiv rolle ved i forbindelse med den, politiske dialog at hjælpe 
myndighederne i AVS-landene med at styrke den lokale kapacitet med hensyn til analyse og 
styring af miljøproblemerne. 
En række emner, som f.eks. vandressourcernes kvantitet og kvalitet, forringelse af jorden i 
tilknytning til det befolkningsmæssige pres, ødelæggelse af skove og de specifikke problemer 
i bymiljøerne, fortjener særlig opmærksomhed. 
Protokollen om bæredygtig forvaltning af skovressourceme, som blev indføjet i Lomé IV-konventionen 
i forbindelse med midtvejsrevisionen, er et forste skridt i denne retning. 
xiii 
EU BØR BEDRAGE MERE AKTIVT TIL DEN INSTITUTIONELLE UDVIKLING 
De store vanskeligheder med at fa statsapparatet til at fungere tilfredsstillende og de 
forvaltningsmæssige problemer i en lang række AVS-lande, nødvendigheden af at genoprette 
eller styrke retsstaten for at skabe de nødvendige forudsætninger for udvikling og mindske 
skævheder og fattigdom bør tilskynde partnerne til at udbygge det institutionelle aspekt af 
deres samarbejde. 
EU bør dog grundigt overveje omfanget af en sådan indsats. I denne sammenhæng 
forekommer en udbygning af de politiske forbindelser mellem EU og AVS-landene at 
være et absolut nødvendigt supplement til en samarbejdsindsats, der tager sigte på at styrke 
den institutionelle og administrative kapacitet i et land. Der er rent faktisk tale om en primært 
politisk proces, eftersom alle reformer på dette område vil berøre magtstrukturerne og 
uundgåeligt møde kraftig modstand. 
Er EU rede til at yde mere målrettet støtte til de nødvendige politiske og sociale reform­
bestræbelser? 
Ud over dette politiske aspekt har støtten til den institutionelle udvikling også et mere 
"teknisk" aspekt. I den forbindelse er EU forholdsvis velplaceret til at kunne satse på dette 
område, bl.a. fordi den ikke opererer med én bestemt foretrukken model, men selv omfatter 
meget forskelligartede sociale og politiske organisationssystemer i medlemslandene, og fordi 
erfaringerne fra opbygningen af Fællesskabet har givet EU en særlig knowhow, og endelig 
fordi partnerskabet er en oplagt ramme for denne form for samarbejde. 
EU's indsats kan koncentreres på de felter, der er relateret til de vigtigste samarbejds­
områder, afhængigt af den merværdi, insatsen kan bibringe i forhold til andre donorer. 
De felter, der tænkes på, er bl.a. respekten for menneskerettighederne, støtte til regionale 
organisationer, styrkelse af kapaciteten i relation til analyse og formulering af økonomiske og 
sociale politikker og forberedelse af reformer, budgetforvaltning, forbedring af retssystemet, 
konkurrenceregler, beskyttelse af investorer, almen og erhvervsfaglig uddannelse, 
miljøbeskyttelse, forbrugerpolitik og udvikling af institutioner, der udspringer af det civile 
samfund. 
EU kan også overveje at lade udviklingen af lokal kapacitet være ét af de kriterier, der er 
betemmende for de nærmere vilkår for iværksættelsen af det finansielle og faglige samarbejde. 
DER BØR OVERVEJES EN NY HANDELSORDNING, DER SKAL VÆRE I OVERENSSTEMMELSE 
MED AVS-LANDENES EGNE STRATEGISKE VALG MED HENBLIK PÅ DERES INTEGRERING I 
VERDENSØKONOMIEN 
I de fleste AVS-lande er den interne økonomiske og institutionelle kontekst generelt lidet 
befordrende for udviklingen af en konkurrencedygtig privat sektor, øgede investeringer og 
spredning af produktionen, og disse lande har ikke kunnet udnytte alle de muligheder, der 
ligger i de særlige handelspræferencer, som indrømmes inden for rammerne af Lomé-
konventionen. Disse landes generelt svage handelsmæssige resultater har også påvirket AVS-
landenes eksport til EU, og deres andel af EU-markedet er gået markant tilbage fra 6,7% i 
1976 til 2,8% i 1994. Selv om situationen er meget forskellig fra land til land og fra region 
til region, ligger gennemsnitligt over 40% af AVS-landenes afsætning stadigvæk på det 
xiv 
europæiske marked. 
Der kan der overvejes forskellige former for én (eller flere) nye handelsordninger fremover. 
Alternativerne må vurderes ud fra deres konsekvenser for EU/AVS-forbindelserne, men også 
deres evne til at fremme spredningen i AVS-landenes udenrigsøkonomiske forbindelser og 
afværge risikoen for yderligere marginalisering. 
Der kan peges på fire hovedmuligheder: 
(1) Status quo. Opretholdelsen af en aftalemæssig ordning med ikke-gensidige differen­
tierede præferencer kan eventuelt suppleres med samarbejdsaktioner på områder i 
tilknytning til handelen (standarder og certificering, miljø, konkurrence, intellektuel 
ejendomsret osv.). 
(2) Anvendelse af EU's generelle præferenceordning (GSP) på bilateral eller 
multilateral basis. Det vil medføre, at handelsbestemmelserne tages ud af 
samarbejdsaftalen og dermed af forhandlingerne, for så vidt som det drejer sig om 
en unilateral (eventuelt multilateral) politik fra EUs side. 
(3) Ensartet gensidighed. I så fald skal alle AVS-landene efter en overgangsperiode ind­
rømme EU gensidighed i overensstemmelse med WTO-reglerne. Ligesom for den 
førstnævnte muligheds vedkommende kan der samtidig iværksættes et udvidet 
samarbejde på nye områder. 
(4) Differentieret gensidighed. Der kan overvejes gensidige præferenceordninger mellem 
EU og forskellige landegrupper eller mellem EU og individuelle lande. Denne 
mulighed kan også suppleres med et samarbejde på de nye områder, der optræder på 
WTO's dagsorden. 
Disse forskellige muligheder udelukker ikke hinanden, men vil også kunne kombineres, 
så handelsordningen kan afstemmes efter de forskellige berørte landes udviklingsniveau og 
vilje til at uddybe forbindelserne. 
Inden man vælger en af mulighederne, bør der foretages en indgående analyse af deres 
potentielle virkninger for EU og AVS-landene. 
EU KAN OGSÅ STØTTE INDGÅELSEN AF EN AFTALE OM BESKYTTELSE AF PRIVATE UDEN­
LANDSKE INVESTERINGER 
Man har siden Lomé IV-konventionen drøftet forslag desangående. Man er i færd med at 
forhandle internationale aftaler, og Kommissionen bestræber sig på at opnå yderligere 
fremskridt i drøftelserne i WTO. Der er også forhandlinger i gang inden for OECD med 
henblik på en multilateral aftale om investeringer. 
I mellemtiden ville et samarbejde på subregionalt plan eller med forskellige landegrupper 
indebære en mærkbar forenkling af forhandlingerne, som i dag kun foregår bilateralt (mellem 
to stater). Et sådant initiativ ville være et vigtigt incitament for de private investeringer. 
xv 
EU BØR OGSÅ TAGE DE KONKRETE VILKÅR FOR DET FINANSIELLE OG FAGLIGE 
SAMARBEJDE OP TIL NYVURDERING 
Udviklingen i retning af et mere "ansvarsbevidst" partnerskab, øgede krav om effektivitet og 
hensyntagen til det forhold, at nogle AVS-lande er nået op på et helt andet udviklingsniveau, 
kræver en grundlæggende nuvurdering af de nærmere vilkår for iværksættelsen af EU-
bistanden til AVS-landene. 
Et nyt grundlag for anvendelsen af bistandsinstrumenterne 
Lomé-konventionen råder i dag over en bred vifte af bistandsinstrumenter med specifikke 
formål, og der gælder forskellige - og i mange tilfælde komplicerede - forvaltningsprocedurer 
for de forskellige instrumenter. Det forhold, at flere forskellige instrumenter ofte anvendes 
samtidig i et land, er ikke med til at gøre EU's bistandspolitik mere gennemsigtig. EU bør 
nok overveje, om man skal operere med samlede finansielle rammebevillinger, eventuelt 
med en sondring mellem transaktioner, der tager sigte på krisesituationer, og mere langsigtede 
foranstaltninger samt mellem foranstaltninger til støtte for henholdsvis den offentlige og den 
private sektor. 
Større selektivitet i bistanden > 
Den næsten automatiske tildeling af den programmerbare bistand blev mærkbart indskrænket 
allerede ved midtvejsrevisionen af Lomé IV. og der er indført et nyt kvalitativt kriterium, der 
giver mulighed for at tilpasse de bistandsbeløb, der tildeles de enkelte lande, efter myndig­
hedernes vilje og evne til selv at bidrage til udviklingsindsatsen via sektorpolitikkerne og den 
makroøkonomiske politik. Denne udvikling kan tilskrives et skærpet krav om effektivitet fra 
EUs side. Den svarer også til en ny opfattelse af partnerskabet, som er baseret på gensidige 
tilsagn og forpligtelser, og som i højere grad går på, at den udenlandske bistand har til formål 
at støtte de interne reformbestræbelser i AVS-landene. EU kunne derfor føle sig tilskyndet til 
at fortsætte ad denne vej. Men samtidig bør fordelene for AVS-landene ved programmeringen 
i relation til forudsigeligheden af de finansielle tilførsler fra udlandet og det forhold, at 
programmeringen forudsætter tilstedeværelsen af et mindstemål af strategisk planlægning, 
tilskynde til at bibeholde et system med flerårig programmering. EU skal beslutte sig for, 
hvorvidt man ønsker at supplere behovskriteriet, som hovedsagelig er baseret på 
udviklingsindikatorer, med et "præstationskriterium" og et kriterium om "god 
forvaltningspraksis" og gøre udviklingspolitikken mere fleksibel ved f.eks. at operere med 
en form for glidende programmering. 
Projektstøtte eller direkte støtte til budgettet 
Evalueringen af EUs bistandsinstrumenter mundede ud i en række praktiske konklusioner. 
Evalueringen har bl.a. vist, at det er en goc1 idé at satse mere på sektorstrategi og støtte til 
reformer, hvilket man startede med under Lomé IV, og lægge vægt på at forbedre den institu­
tionelle ramme og den lokale kapacitet med hensyn til at formulere økonomiske 03 sociale 
politikker, som kan indgå i en mere langsigtet udviklingsstrategi. Spørgsmålet er, om EU på 
denne baggrund helt bør opgive den projektbaserede støtte og arbejde på at kunne yde 
bistand i form af direkte støtte til de berørte AVS-landes budgetter og sektorpolitikker? 
xvi 
En sådan udvikling bør ledsages af en ændring af konditionalitetskriteriet i samråd med alle 
de øvrige donorer. For det første er det nu nødvendigt at blive enige om et begrænset sæt 
afgørende kriterier frem for at fortsætte de seneste års tendens med stadigt flere og ofte meget 
specifikke konditionalitetskrav. På den anden side skal konditionalitetskravet for at fungere 
efter hensigten og få reel stimulerende indvirkning på de nationale politikker både være 
realistisk (dvs. tage højde for såvel politiske og institutionelle som økonomiske og sociale 
faktorer), baseret på helheden (dvs. en vurdering af en regerings samlede makroøkonomiske 
og sektormæssige politikker) og stringent. Kommissionens tjenestegrene har i forbindelse med 
særprogrammet for Afrika forelagt de øvrige donorer forslag desangående med henblik på at 
fa vedtaget en ny strategi, som giver bedre mulighed for at forene de langsigtede 
udviklingsmål og de mere akutte behov, og som gør det lettere for modtagerlandene at 
absorbere reformerne. 
En ny forvaltningsform 
Systemet med fælles forvaltning har vist sig at have sine begrænsninger: det modarbejder 
effektiviteten og gør det ikke lettere for modtagerlandene at absorbere reformerne og 
udviklingsprogrammerne. Dette system bør derfor tages op til nyvurdering. Spørgsmålet er, 
hvilke alternativer der både kan garantere den nødvendige pålidelighed i forvaltningen 
af ressourcerne og tilskynde modtagerne til at udvise ansvarlighed, hvilket i sig selv er 
en forudsætning for en mere effektiv bistand. Man kan eventuelt overveje en differentieret 
og evolutiv strategi, der giver mulighed for at vælge den forvaltningsform, der er mest 
hensigtsmæssig i de enkelte tilfælde, på grundlag af bestemte kriterier, som f.eks. kvaliteten 
af den politiske dialog, fremskridt med hensyn til de politiske tiltags konkrete gennemførelse, 
EU-midlernes supplerende karakter i forhold til landets egen indsats og modtagerlandets egne 
koordineringsmekanismer for den udenlandske bistand. 
Endelig anbefaler Kommissionen fortsat, at.EUF opføres på budgettet01}. En opførelse på 
budgettet vil give den del af bistanden, der forvaltes af Kommissionen, regulær 
fællesskabsstatus og vil således gøre det lettere at skabe positive synergier mellem EU's 
forskellige aktivitetsområder. Parallelt hermed kan der for EIB's lånetransaktioner til AVS-
landene indføres samme vilkår som dem, der gælder for Bankens transaktioner i andre 
tredjelande, især for så vidt angår indbetalinger til garantifonden for aktioner i forhold til 
tredjelande. 
(ii) Spørgsmålet om EUF's opforelse på budgettet, som Kommissionen har foreslået ved flere lejligheder, 
er ikke nærmere behandlet i den foreliggende grønbog. Det vil blive drøftet sammen med de finansielle 
aspekter af det fremtidige partnerskab. Der henvises til "Rapport om muligheder og betingelser for at 
opføre Den Europæiske Udviklingsfond på budgettet", som Kommissionen fremlagde i 1994 (SEK(94) 
640 endelige udg.). 
xvii 
ANALYSEDOKUMENT 
INDHOLD 
FØRSTE DEL - EN VERDEN I VOLDSOM FORANDRING 
Side 
Kapitel I Vurdering af de globale forandringer, der berører forbindelserne 
mellem EU og AVS 1-9 
A. Den internationale kontekst og dens konsekvenser for 
AVS-landene og for Europa 
B. EU's aktiviteter på det udenrigspolitiske område og 
i relation til udviklingssamarbejdet 
C. EU's rolle for udviklingen 
Kapitel II Det hidtidige samarbejde mellem EU og AVS 10-22 
A. Det nuværende grundlag for forbindelserne mellem EU og AVS-landene, 
dets oprindelse og successive tilpasninger 
B. Positive og negative aspekter ved udviklingssamarbejdet på grundlag af 
Lomé-konventionen 
C. Konsekvenser for det fremtidige partnerskab 
Kapitel III Den samfundsøkonomiske udvikling i AVS-landene: 
Begrænsninger og muligheder 23-39 
A. Vanskeligheder med at gennemføre en økonomisk politik i en 
fundamentalt ustabil kontekst 
B. Risici, der skal forebygges, og muligheder, der skal udvikles 
C. Konsekvenser for det fremtidige partnerskab 
^A o^ 
ANDEN DEL - NYE IDÉER TIL EU/AVS-SAMARBEJDETS UDFORMNING PÅ 
TÆRSKLEN TIL DET 21. ÅRHUNDREDE 
Side 
Kapitel IV En ny form for partnerskab 40-50 
A. EU/AVS-partnerskabets placering i Unionens udenrigspolitik 
B. EU/AVS-partnerskabet skal fornyes gennem en styrkelse af 
dets politiske dimension 
C. En mere åben ramme for samarbejdet mellem EU og AVS 
D. Samarbejdsaftalernes geografiske dækning: valgmuligheder 
E. Samordningen mellem de europæiske partnere: valgmuligheder 
Kapitel V Alternative muligheder for en ny EU-samarbejdspolitik over for 
AVS-landene 51-73 
A. Den økonomiske og sociale dimension 
B. Den institutionelle dimension 
C. Handel og investeringer 
Kapitel VI Alternative muligheder for gennemførelsen af det finansielle 
og faglige samarbejde 74-82 
A. En samlet rammebevilling eller et "skuffesystem"? 
B. Skal bistanden ydes "efter behov" eller "efter fortjeneste"? 
C. Bistandens karakter 
D. Fælles forvaltning, ensidig forvaltning fra EU's side eller selvstændig 
forvaltning fra modtagerlandenes side? 
Opfølgning på grønbogen 83 
Indrammede felter: 
1. Definition af Europa-Kommissionens evalueringskriterier 
2. Udviklingslande - Samfundsøkonomiske indikatorer i de store regioner 
3. AVS-landenes handelsstrategier 
4. Vestindien: Regionale integrationsperspektiver 
5. Analyse af de handelsmæssige alternativer 
Tabeller - figurer 
/ii 
FØRSTE DEL 
EN VERDEN I VOLDSOM FORANDRING 
KAPITEL I VURDERING AF DE GLOBALE FORANDRINGER, DER BERØRER 
FORBINDELSERNE MELLEM EU OG AVS 
A. DEN INTERNATIONALE KONTEKST OG DENS KONSEKVENSER FOR AVS-LANDENE 
OG FOR EUROPA 
Den internationale kontekst har undergået ændringer af hidtil uset omfang, siden EU/AVS-
samarbejdet blev etableret, og her skal nævnes fire væsentlige områder: 
1. Økonomisk internationalisering og større indbyrdes afhængighed 
Udviklingen i samhandelen, samlingen af kapitalmarkederne og internationaliseringen af 
produktions- og distributionsnet indebærer både nye muligheder og nye problemer for Europa 
og for AVS-landene. 
Det faktum, at der er opstået nye udviklingspoler i Asren og Latinamerika, hvilket i sig selv 
er medvirkende til internationaliseringen, ændrer geografien for den internationale vækst og 
retningerne for de private kapitalbevægelser. I en række lande, som i 1960 regnedes blandt de 
mindst udviklede på jordkloden, og som i mange tilfælde omfatter meget store befolkninger, 
er der sket en markant mindskelse af fattigdommen og en mærkbar forbedring af indikatorerne 
for befolkningens levevilkår. 
Øgede økonomiske vanskeligheder gør sig gældende for alle lande og i alle samfund og 
kræver gennemgribende tilpasninger og reformer. Europa er således nødsaget til at forbedre 
sine økonomiers konkurrenceevne, reformere sine sociale systemer og samtidig modarbejde 
en begyndende opløsning af den sociale samhørighed. Høj arbejdsløshed, øget fattigdom og 
udstødelsesfænomener giver anledning til alvorlig bekymring og indebærer risiko for, at både 
den enkelte borger og de europæiske stater vender ryggen til omverdenen for at koncentrere 
sig om sig selv. De budgetmæssige problemer, som på længere sigt er betinget af et pres på 
de sociale sikringsordninger, der er affødt af den stigende gennemsnitsalder i befolkningen, 
gør det ikke ligefrem lettere at få gennemført de nødvendige ændringer. 
AVS-landene, som kun deltager perifert i verdenshandelen (2%) og de internationale 
investeringsstrømme (under 1%), har akut behov for at blive mere integreret i den 
internationale samhandel og sprede deres produktioner og afsætningsmarkeder. Ligesom i 
andre regioner i verden kan bestræbelser på at skabe synergivirkninger og etablere regionalt 
samarbejde både på det økonomiske og det politiske plan bidrage til at lette integreringen. 
Den voksende indbyrdes afhængighed mellem økonomiske og sociale systemer i forskellige 
regioner i verden og forekomsten af nye systembetingede risici i relation til miljø, migration, 
terrorisme, handel med narkotika og internationalt organiseret kriminalitet betyder, at de 
1 L 
KAPITEL I 
enkelte lande ikke længere kan agere effektivt hver for sig, og indebærer en gennemgribende 
ændring af selve suverænitetsbegrebet. Det går kun langsomt med at fa etableret et mere 
internationalt reguleringsgrundlag, og den dobbelte tendens, der allerede nu kan registreres, 
nemlig en styrkelse af multilaterale tiltag og regionalt orienterede aktiviteter, vil sandsynligvis 
fortsætte. 
2. Hurtigere udbredelse af teknologiske nyskabelser 
Deltagelse i informationssamfundet er et bemærkelsesværdigt aspekt af den øgede internationa­
lisering, som vil kunne skabe endnu hurtigere ændringer, udjævne forskellene med hensyn til 
teknologisk niveau og åbne nye veje for udviklingen. Samtidig indebærer den kendsgerning, 
at der mangler grundlæggende kommunikationsinfrastrukturer i de fattigste lande, at 
produktionen af de nye teknologier er koncentreret i nogle få industrialiserede lande, og at der 
muligvis vil opstå en kulturelt betinget modstand imod og afvisning af informationssamfundet, 
en risiko for endnu større skel mellem lande og endnu større social ulighed. 
Europa tilstræber at opnå størst mulig konkurrenceevne inden for de mest avancerede sektorer. 
AVS-landene skal skabe gunstige forudsætninger for overførsel af teknologi, som samtidig skal 
tilpasses deres behov. De to perspektiver supplerer hinanden, fordi begrebet "avanceret 
teknologi" er i konstant udvikling. De mest avancerede teknologier vil fremover kunne 
udnyttes direkte til at løse udviklingslandenes specifikke problemer. 
Den teknologiske dimension spiller en afgørende rolle for bestræbelserne på at opnå 
bæredygtig udvikling. Men omkostningerne ved miljøbeskyttelsen kan på kort sigt modarbejde 
målsætningen om at forbedre AVS-landenes konkurrenceevne. Det er absolut nødvendigt at 
få etableret en verdensomspændende aftale om ren teknologi og fa fordelt omkostningerne ved 
miljøbeskyttelsen mellem de industrialiserede lande og udviklingslandene. 
3. Den voldsomt stigende befolkningskurve må knækkes 
På intet tidspunkt i menneskehedens historie er verdens befolkning vokset så hurtigt som nu. 
Den er øget fra 2 mia. mennesker i 1930 til 4 mia. i 1975 og næsten 6 mia. i dag. Ifølge 
aktuelle beregninger vil vi i år 2020 være oppe på 8 mia. Hvis man forestiller sig, at hele 
verdens befolkning når op på den levestandard og det forbrugsmønster, der gør sig gældende 
i de industrialiserede lande i dag - og i visse nyindustrialiserede lande - vil det indebære et 
katastrofalt pres på miljøet. Desuden er befolkningstilvæksten ledsaget af en hurtig udvidelse 
af byområderne, især i de fattigste lande. 
Den befolkningsmæssige skævhed mellem Nord og Syd vil afspejle sig i styrkeforholdet og 
i det multilaterale system, især hvis evnen til økonomisk styring samtidig udvikles, således 
som man ser det i Asien i dag. 
Mens der på verdensplan meget snart kan forventes en vis dæmpning af befolkningstilvæksten, 
udgør de afrikanske lande syd for Sahara en bemærkelsesværdig undtagelse. I denne region 
er der fortsat tale om en særdeles kraftig befolkningstilvækst (2,9% om året), som vanskeligt 
lader sig forene med målsætningerne om bæredygtig udvikling. Den voldsomme vækst i 
byområderne kommer især til udtryk i et kraftigt pres på infrastrukturerne og de sociale 
KAPITEL I 
serviceydelser, hvilket bl.a. skaber problemer på uddannelsesområdet. Styring af udviklingen 
i byerne og forvaltningen af det lokale miljø vil på dette kontinent i stigende grad blive en 
nødvendig forudsætning for politisk stabilitet. 
Massive migrationsbevægelser mellem de afrikanske lande er et positivt element i den 
økonomiske integration, men eftersom disse bevægelser i mange tilfælde foregår helt 
ukontrolleret, vil de samtidig være en alvorlig risikofaktor, der kan true den politiske stabilitet. 
Det voksende migrationspres mellem Nord og Syd, især mellem Afrika og Europa, er 
potentielt betydningsfuldt og er med til at gøre udviklingsmål sætningerne endnu mere 
relevante. 
4. Afslutningen på den kolde krig og udviklingen af en verden præget af flere 
styrkepoler * 
Samtidig med at den økonomiske dimension er kommet til at spille en stadigt større rolle i de 
eksterne forbindelser, har afslutningen på den kolde krig mellem Øst og Vest fjernet 
begrundelserne for ideologisk støtte og sat de fleste lande i stand til at øve en vis selvstændig 
indflydelse på deres egen udenrigspolitik. De enkelte landes direkte ansvar for deres indre og 
ydre sikkerhed er genskabt såvel i Nord som i Syd. 
Den nye internationale geopolitik kommer til udtryk som en form for sameksistens mellem 
regionale enheder. Asien markerer sig i stigende grad som en vigtig økonomisk aktør og må 
forventes at forstærke sin politiske tilstedeværelse på den internationale arena i de kommende 
år. 
EU er i færd med en meget vigtig uddybning af integrationsprocessen, men er samtidig i fuld 
gang med at skifte identitet. Dels bliver der stadigt større afstand til de begivenheder, der lå 
til grund for Fællesskabets oprettelse, dels er man ved at forberede sig på at løse de afgørende 
problemer, der er forbundet med udvidelsen mod Øst. Denne udvidelse vil gøre EU mere 
heterogen og kræver en særlig indsats for at fa ansøgerlandene til at forstå og acceptere de 
europæiske værdier for fred, solidaritet og samarbejde. 
I denne nye kontekst vil EU både af interne hensyn og for at leve op til de forventninger, der 
stilles udefra, slå sin politiske betydning fast via en mere effektiv og mere global 
udenrigspolitik. Forbindelserne mellem Nord og Syd vil være et afgørende element i en sådan 
politik: Den europæiske identitet vil blive yderligere bekræftet med en sådan politik og give 
de særlige bånd mellem EU og AVS-landene et nyt perspektiv. Afslutningen på den kolde krig 
vil i realiteten give udviklingssamarbejdet en helt ny strategisk og sikkerhedsmæssig 
betydning. Samtidig vil Europa få. pålagt nye opgaver, som indebærer øgede økonomiske 
byrder på andre områder end udviklingssamarbejdet. Politikken for udviklingssamarbejde og 
den multilaterale handelspolitik må betragtes som to forskellige aspekter af EUs identitet i 
forhold til omverdenen. 
KAPITEL I 
B. EU'S AKTIVITETER PÅ DET UDENRIGSPOLITISKE OMRÅDE OG I RELATION TIL 
UDVIKLINGSSAMARBEJDET 
1. Udviklingssamarbejdet som hovedhjørnestenen i en sammenhængende udenrigs­
politik 
EU's aktiviteter i forhold til omverdenen er baseret på tre hovedelementer: 
Den fælles handelspolitik, som bygger på ensartede principper, bl.a. med hensyn til 
indgåelse af told- og handelsaftaler, og de handelsmæssige 
beskyttelsesforanstaltninger, hvor EU fører en liberal generel politik, centreret 
omkring overholdelsen af multilaterale forpligtelser og opbygning af et mere effektivt 
styret multilateralt system samt aktive bestræbelser på at skabe friere adgang til 
eksterne markeder(12). 
Et systematisk samarbejde og fælles aktioner på det udenrigspolitiske område, 
centreret omkring målsætningerne om fred og sikkerhed, styrkelse af demokratiet og 
retsstaten og respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende 
frihedsrettigheder. 
Udviklingssamarbejdet, som skal fremme en bæredygtig økonomisk og social 
udvikling i udviklingslandene og særligt i de mest ugunstigt stillede blandt disse og 
tilstræbe en harmonisk og gradvis integrering af udviklingslandene i 
verdensøkonomien og mindske fattigdommen i disse lande. I henhold til traktaten om 
Den Europæiske Union skal fællesskabspolitikken på dette område bidrage til den 
generelle målsætning om udvikling og befæstelse af demokratiet og retsstaten samt 
til målsætningen om respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende 
. frihedsrettigheder. 
Der er desuden flere andre af EUs politikker, der omfatter en i visse tilfælde ganske væsentlig 
udenrigspolitisk dimension. Det gælder især miljøpolitikken, landbrugs- og fiskeripolitikken, 
politikken for videnskab, forskning og indførelse af informationssamfundet samt harmonisering 
af standarder på det indre marked. 
På alle disse områder forfølger EU en række målsætninger, som er udsprunget af ønsket om 
at få løst specifikke problemstillinger. 
Udviklingssamarbejdet bidrager i vidt omfang til at skabe større sammenhæng i EU's 
aktiviteter over for omverdenen, idet udviklingsmålsætningen på lidt længere sigt supplerer 
Unionens politiske og økonomiske målsætninger: 
det endelige mål for udviklingssamarbejdet er at opnå afbalancerede og bæredygtige 
fremskridt på det økonomiske og sociale område, hvilket er en af EU's 
grundlæggende målsætninger; 
(12) Jf. Kommissionens meddelelse "Den Europæiske Unions strategi til sikring af markedsadgang" 
(KOM(96) 53). 
KAPITEL I 
udviklingssamarbejdet skal også gøre det muligt at løse globale problemer (miljø, 
befolkningspres, folkesygdomme, organiseret kriminalitet) ved at forbedre udviklings­
landenes evne til selv at deltage i styringen af disse problemer; 
udviklingssamarbejdet og især Europas betydning for de fattigste lande er med til at 
skabe respekt om Europas identitet i verden. EU kan ikke anklages for kun at 
tilgodese handelsmæssige interesser, når det er så eftertragtet at skaffe sig 
markedsandele i de nye økonomier i hastig udvikling. Rent konkret vil europæiske 
producenter på lidt længere sigt have fordel af øget velstand i de partnerlande, hvor 
der er tale om et stort befolkningsmæssigt potentiale. Man må også se forbindelserne 
mellem EU og AVS i en mere global sammenhæng - omfattende fire kontinenter -
hvor der er skabt kontakt mellem de europæiske økonomier og de regioner, der er 
ved at organisere sig, nemlig landene i Afrika syd for Sahara, i Latinamerika, i Asien 
og i Stillehavet; 
udviklingssamarbejdets politiske aspekt (demokrati, menneskerettigheder og 
grundlæggende frihedsrettigheder, retsstaten), sociale aspekt (forbedring af levevilkår 
og forebyggelse af en opløsning af den sociale struktur) og miljømæssige aspekt 
(konflikter og fødevaremangel i tilknytning til mangel på vandressourcer og 
forringelse af jorden) imødekommer en række sikkerhedsmæssige hensyn for EU 
(risiko for væbnede konflikter, spredning af atomvåben, terrorisme og migrationer). 
Den regionale og internationale økonomiske integration, som EU støtter i forbindelse 
med sine samarbejdsforanstaltninger, er samtidig en stærkt stabiliserende faktor. 
EU's politik for udviklingssamarbejde er nok et væsentligt element i Unionens forhold til om­
verdenen, men den må samtidig sikres den nødvendige autonomi til at kunne forfølge sine 
egne målsætninger, som per definition er af mere langsigtet karakter og kræver en vedvarende 
indsats. Udviklingssamarbejdet kan bidrage til opfyldelsen af målsætningerne for udenrigs­
politikken, men må ikke blive et underordnet element i forhold til denne. Den udtrykkelige 
sammenhæng mellem de forskellige aspekter af EU's aktiviteter i forhold til omverdenen er 
baseret på princippet om sammenhæng og helhed. 
2. Bistanden er udsat for voksende kritik og krav om effektivitet 
Der har i løbet af 1980'erne kunnet registreres en stadig mere udbredt skuffelse over 
udviklingsbistandens konkrete resultater, og utilfredsheden næres af en lang række faktorer: 
først og fremmest er der tale om mærkbare budgetbegrænsninger i donorlandene selv, og de 
industrialiserede lande har oplevet voksende arbejdsløshed og en forværring af de sociale 
problemer, hvilket har medført en mere egoistisk holdning. Befolkningen har også indtryk af, 
at udviklingssamarbejdet kun har spillet en marginal rolle for handel og investeringer i 
forbindelse med de stærke økonomiske opsving i visse asiatiske og latinamerikanske lande, 
og endelig kan man konstatere, at på trods af visse bemærkelsesværdige resultater med hensyn 
til forbedring af forholdene omkring sundhed, uddannelse og adgang til drikkevand har 
udviklingssamarbejdet og den store bistandsindsats til fordel af de afrikanske lande syd for 
Sahara ikke kunnet forhindre, at situationen er blevet yderligere forværret i mange lande, som 
fortsat er afskåret fra at deltage i den verdensomspændende økonomiske og teknologiske 
udvikling. 
KAPITEL I 
Den stigende vold, de mange borgerkrige og sammenbrud i flere afrikanske lande i de seneste 
år, og indtrykket af korruption og misbrug af bistanden til fordel for den elite, der sidder på 
magten, har været med til at underbygge den negative holdning til udviklingssamarbejdet. De 
mange krisesituationer har desuden medført en kraftig stigning i omfanget af humanitære 
hjælpeforanstaltninger, som har tæret på budgetterne for udviklingsbistand; de har også skabt 
en vis usikkerhed i sondringen mellem nødhjælp og mere langsigtet bistand og mellem 
humanitære hensyn og samfundsøkonomiske hensyn. 
Over for kravet om nedskæringer på budgetterne for udviklingsbistand, men også i betragtning 
af den alvorlige situation med hensyn til fattigdom og nød og dens konsekvenser i relation til 
ustabilitet og øget risiko for konflikter har samarbejdspartnerne i dag ikke anden mulighed end 
at tage kriterierne for bevilling af bistand og de nærmere vilkår for dens forvaltning op til ny­
vurdering for at opnå en bedre og mere effektiv udnyttelse af de disponible ressourcer. 
Der stilles stigende krav til effektiviteten, men også selve tankegangen bag 
udviklingssamarbejdet har ændret sig. Hele den internationale økonomiske udvikling (med 
liberalisering, teknologiske fremskridt og udvikling af nye økonomier) og de erfaringer, der 
kan drages af "succeshistorierne" fra Asien, Latinamerika og Afrika, har ændret 
udviklingsfilosofien radikalt, især med hensyn til opfattelsen af statens rolle og organiseringen 
af forbindelserne mellem offentlige og private aktører. 
Et andet nyt element, der kræver en omlægning af samarbejdspolitikken, er den politiske 
åbenhed, som efter afslutningen af den kolde krig har skabt bred enighed om de demokratiske 
og markedsøkonomiske principper. Dialogen på verdensplan er blevet uddybet og beriget med 
de nye aktørers forskelligartede erfaringer. De store internationale konferencer siden 1990 om 
henholdsvis miljø, menneskerettigheder, befolkningsspørgsmål, social udvikling, kvindernes 
vilkår og fødevaresikkerhed, har vist, at lande med meget forskellige forudsætninger kan finde 
fælles værdier og principper på områder af afgørende betydning for udviklingen. 
Denne udvikling på forskellige felter har allerede medført omfattende ændringer i opfattelsen 
af bistanden og dens rolle for de pågældende landes udvikling, og disse ændringer er til dels 
blevet integreret i samarbejdspolitikken mellem EU og AVS-landene. Der er hovedsagelig tale 
om ændringer på fire områder: 
Der opereres med en mere konsekvent politisk dimension (resolutionen af 28. 
november 1991 og artikel 5 i den reviderede Lomé IV: menneskerettigheder, 
demokratiske principper, retsstaten og effektiv forvaltning af offentlige anliggender). 
Der er skabt tættere sammenhæng mellem nødhjælp, bistand til genopbygning og 
udviklingsbistand03*. 
Der er udviklet nye strategier for bistandens placering, og partnernes respektive roller 
er blevet omdefineret: der lægges vægt på begrebet "policy environment", på styrkelse 
af kapaciteten på lokalt plan og på det civile samfunds rolle, og man forsøger at finde 
nye veje til at udvide samarbejdet til at omfatte andre aktører, især i den private 
sektor. 
( '' KOM(96) 153 af 30. april 1996, "Sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og udvikling". 
6 
KAPITEL I 
Prioriteringen af udviklingsopgaverne er blevet ændret, idet man har skåret ned på 
foranstaltningerne i de produktive sektorer og i stedet inddraget forholdsvis nye 
områder: 
(i) nye former for støtte til den sociale udvikling (budgetstøtte, øremærkning af 
midler til finansiering af sociale udgifter), mere systematisk hensyntagen til 
samarbejdsforanstaltningernes virkninger for de fattigste grupper, øget vægt 
på kvindernes vilkår, på befolkningsspørgsmål og på almen og 
erhvervsfaglig uddannelse; 
(ii) foranstaltninger med henblik på beskyttelse af miljøet, forvaltning af natur­
ressourcer, bæredygtig udvikling via mere udbredt anvendelse af 
konsekvensanalyser og finansiering af specifikke projekter og programmer; 
(iii) indførelse af strukturtilpasningsstøtte både på makroøkonomisk plan og på 
sektorplan; 
(iv) institutionelle reformer, styrkelse af den administrative kapacitet, udvikling 
af det civile samfund, strategier med øget vægt på bistandsmodtagernes med­
indflydelse samt decentraliseret samarbejde; 
(v) en ny definition af statens rolle i økonomien, politiske incitamenter med 
hensyn til udvikling af den private sektor og støtte til udvikling af handelen. 
Disse ændringer har til formål at gøre samarbejdspolitikken mere effektiv. De er dog endnu 
for nye til, at man kan*vurdere deres reelle virkninger. 
C. EU'S ROLLE FOR UDVIKLINGEN 
EU, som er et mønster for stabilitet, samarbejde og regional integration, en stor handelsmagt 
og en af de største donorer af offentlig bistand til udviklingsformål, spiller en vigtig rolle for 
udviklingen i de mindre gunstigt stillede regioner. 
EU's udviklingsindsats har betydning på fem planer: 
EU har med sin aktive deltagelse i det multilaterale system inden for områder som 
sikkerhed, handel og investeringer og økonomisk og monetært samarbejde ganske 
betydelig indflydelse på udviklingslandene. EU har altid arbejdet på at inddrage de 
mindre udviklede lande i den internationale samhandel; i forhold til AVS-landene er 
det i dag en stor og vanskelig opgave. 
I henhold til det generelle princip om sammenhæng og kontinuitet i 
fællesskabsindsatsen må EU sikre sig, at udviklingslandene også far gavn af den 
europæiske integrationsproces. Adgangen til det indre marked, som om føje tid vil 
blive suppleret med indførelsen af en fælles mønt, og udsigterne til en yderligere 
udvidelse af EU, som både indebærer risiko for en omdirigering af handels- og 
investeringsstrømmene og nye handelsmæssige muligheder, er meget vigtige aspekter 
i enhver europæisk politik over for andre regioner. 
KAPITEL I 
I forhold til de multilaterale institutioner, der beskæftiger sig med 
udviklingsspørgsmål (Verdensbanken, IMF og de regionale udviklingsbanker), 
indtager EU en særlig plads: det er den eneste organisation, sdm samtidig arbejder 
politisk. EU er i politisk henseende i stand til at støtte en retfærdig og bæredygtig 
udviklingsmodel, som stemmer overens med dens egne grundlæggende principper og 
de socio-kulturelle værdier i dens samfundsmodel. Den betydning, som EU tillægger 
respekten for menneskerettighederne, de sociale værdier, almen og erhvervsfaglig 
uddannelse og miljøbeskyttelse, og EU's egne erfaringer med at lade en 
handelsmæssig liberalisering ledsage af hensigtsmæssige strukturpolitikker samt EU's 
støtte til de regionale samarbejds- og integrationsbestræbelser giver Unionen en 
ganske særlig identitet på udviklingsområdet. 
EU skal udnytte sin mulighed for at mobilisere tilstrækkeligt mange bistands-
ressourcer til at nå op over den såkaldte "kritiske grænse", men også sin mulighed 
for at føre en udviklingspolitik, som er styret af mere langsigtede målsætninger. I 
forhold til de øvrige donorer - især efter de kraftige nedskæringer på det amerikanske 
bistandsbudget - er EU i dag særdeles aktiv med hensyn til offentlig 
udviklingsbistand: på baggrund af den betydelige indskrænkning i den samlede 
internationale bistand siden begyndelsen af 1990'erne repræsenterer EU's bidrag 
(Fællesskabet plus medlemsstaterne) en stigende andel af det samlede beløb (53% i 
1995). 
Endelig kan EU gennem sine fortsatte interne koordineringsbestræbelser(14) på 
grundlag af princippet om komplementaritet mellem EU's politik for 
udviklingssamarbejde og medlemsstaternes bilaterale udviklingspolitik yde et effektivt 
bidrag til de koordineringsbestræbelser, som samtlige donorer udfolder på 
internationalt plan i forskellige fora (FN, OECD, G7-initiativer til fordel for en bedre 
koordinering mellem de multilaterale institutioner, særprogrammet for Afrika, 
rådgivende grupper, Round Tables m.m.). En bedre samordning både i forhold til 
globale initiativer og i forhold til de enkelte modtagerlande er i dag en absolut 
forudsætning for at øge udviklingssamarbejdets virkninger og gøre det mere effektivt. 
Den seneste intensivering af de europæiske integrationsbestræbelser bør i hvert fald til en vis 
grad betragtes som et forsøg fra de europæiske landes side på at følge med de internationale 
forandringer, der er beskrevet i dette første kapitel. Denne intensivering, som langt fra har fået 
sin endelige form, har i dag to formål: at styrke de europæiske landes handleevne i en politisk 
' Se Rådets konklusioner af 25. maj 1993 og Rådets resolution af 2. december 1993 om procedurerne 
for samordningen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne samt de forskellige resolutioner, der siden 
er vedtaget med henblik på at styrke koordineringen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på 
forskellige områder inden for udviklingssamarbejdet (bekæmpelse af fattigdom, sundhed, fødevaresik­
kerhed, uddannelse, AIDS, ligestilling mellem mænd og kvinder). Pilotforsøget med en styrkelse af 
samordningen på det praktiske plan er iøvrigt blevet beskrevet i en rapport fra Kommissionen 
("Afsluttende beretning om operationel samordning på forsøgsbasis mellem Fællesskabet og dets 
medlemsstater" KOM(95) 700) og i Rådets konklusioner af 28. maj 1996. 
8 
KAPITEL I 
union og at give udtryk for solidaritet med de central- og østeuropæiske lande baseret på et 
demokratisk tilhørsforhold. At arbejde for opfyldelsen af disse to mål, som er blandt de 
centrale emner for den igangværende regeringskonference, er på en vis måde ensbetydende 
med at acceptere, at der også fremover er behov for en europæisk udviklingspolitik: hvordan 
skal EU kunne optræde som aktør på den internationale arena uden at have en ansvarsbevidst 
strategi over for de forskellige regioner i Syd, især de regioner, der er stærkest truet af 
fattigdom og marginalisering? Hvordan kan solidariteten med de unge demokratier i Øst blive 
et væsentligt element i EUs identitet uden en form for partnerskab med de lande, der hver på 
deres måde søger at skabe et retfærdigt samfund, som respekterer de grundlæggende 
menneskerettigheder? 
KAPITEL II 
KAPITEL H DET HIDTIDIGE SAMARBEJDE MELLEM EU OG AVS 
A. DET NUVÆRENDE GRUNDLAG FOR FORBINDELSERNE MELLEM EU OG AVS-
LANDENE, DETS OPRINDELSE OG SUCCESSIVE TILPASNINGER 
1. Udviklingen i Europas politiske bevæggrunde over for udviklingslandene 
EUs politik for udviklingssamarbejde går tilbage til de oversøiske landes og territoriers 
associering med Fællesskabet allerede i 1957 som resultat af et kompromis mellem de 
medlemslande, som gik ind for en internationalt orienteret udviklingsstrategi, og de 
medlemslande, som slog til lyd for et særligt tæt forhold mellem Europa og Afrika. 
Associeringen blev struktureret som en global strategi, der både omfattede en handelsordning 
og udviklingsbistand. 
Efter de første fem år med associeringsordningen, som var fastsat i traktaten, var en lang 
række lande blevet selvstændige stater, men det egentlige grundlag for samarbejdet havde ikke 
ændret sig. De europæiske lande, som ønskede at udvise solidaritet og opfylde deres politiske 
forpligtelser og samtidig var interesseret i at sikre deres økonomiske og geopolitiske interesser 
i forbindelse med den kolde krig, og de nye uafhængige stater, som ønskede fortsat at kunne 
drage fordel af handelspræferencerne og fa finansieret udviklingsprojekter, besluttede derfor 
at videreføre samarbejdsforbindelserne på grundlag af de to successive Yaoundé-konventioner 
(1963-69 og 1969-74), som skal ses i direkte forlængelse af associeringen. I denne euro­
afrikanske periode fra 1957 til 1974 var den europæiske udviklingsbistand hovedsagelig 
koncentreret på de fransktalende lande i det sorte Afrika. 
I midten af 1970'erne havde den internationale situation ændret sig, flere medlemslande 
ønskede at forfølge en mere internationalt orienteret samarbejdspolitik, og Det Forenede 
Kongerige var blevet medlem af Fællesskabet, hvilket alt sammen medvirkede til en 
gennemgribende omlægning af fællesskabspolitikken for udviklingssamarbejde. Den første 
oliekrise affødte alvorlige overvejelser i Europa, idet man var bange for at komme til at 
mangle råvarer og samtidig ønskede at bevare de privilegerede eksterne markeder, hvortil kom 
en række geostrategiske hensyn og en følelse af ansvar over for de tidligere kolonier, som 
fortsat gjorde sig stærkt gældende, og det er baggrunden for den første partnerskabsaftale 
mellem Fællesskabet og AVS-landene. 
Således kom den første Lomé-konvention, der blev undertegnet i 1975, til at omfatte de 
afrikanske Commonwealth-lande og nogle lande i Vestindien og Stillehavet samt andre 
afrikanske lande syd for Sahara, som var interesseret i at deltage i disse første forhandlinger 
mellem landegrupper, som kom til at omfatte i alt 46 AVS-lande. 
Samtidig iværksatte Europa en samarbejdspolitik over for andre regioner i verden. De første 
samarbejdsaftaler med tredjelandene i Middelhavsområdet, der indeholdt afsnit om både handel 
og finansielt og fagligt samarbejde, blev indgået i 1975, og samtidig begyndte man at 
formulere en bistandspolitik over for udviklingslandene i Latinamerika og Asien; denne politik 
blev gradvist udbygget og struktureret i 1980'erne og 1990'erne. 
KAPITEL II 
Den voksende fødevarehjælp, som i vidt omfang gik til lande i andre dele af det sorte Afrika, 
var også udtryk for, at fællesskabspolitikken for udviklingssamarbejde blev stadigt mere 
internationalt orienteret efter 1970'erne. 
2. Siden 1975 er der foretaget successive tilpasninger, mens selve grundlaget forblev 
uændret 
Den første Lomé-konvention var på det tidspunkt en enestående model for internationalt 
samarbejde. Partnerskabsprincippet har siden 1975 været selve grundidéen i konventionerne 
mellem EU og AVS-landene. Det er udtryk for en opfattelse af samarbejde baseret på 
gensidige forpligtelser i forfølgelsen af fælles målsætninger. En række principper såsom global 
forhandling (mellem landegrupper og omfattende flere elementer i samarbejdet), dialogen med 
hvert enkelt AVS-land inden for rammerne af de paritetiske institutioner, det aftalemæssige 
grundlag og forudsigeligheden i tildelingen af bistandsressourcer er blevet grundlaget for EU-
politikken for udviklingssamarbejde i forbindelse med Lomé-aftalerne. 
De successive konventioner har givet partnerne mulighed for at tilpasse målsætningerne og 
instrumenterne for samarbejdet, uden at der på noget tidspunkt er stillet spørgsmålstegn ved 
den globale ramme eller ved strategien. Disse tilpasninger har ikke desto mindre betydet, at 
man konkret og gradvist har kunnet bygget videre på de indhøstede erfaringer af såvel positiv 
som negativ karakter, og at man - i hvert fald delvist - løbende har kunnet indrette sig efter 
de ændringer, der undervejs er sket i selve udviklingsfilosofien. Hele Lomé-politikken er 
således gradvist blevet nyorienteret for at tage højde for to forhold: 
Den nye opfattelse af statens rolle: Staten blev tidligere betragtet som den eneste, der 
var i stand til at mobilisere de kapitalressourcer, der skulle til for at skabe økonomisk 
udviking, mens det i dag først og fremmest er statens opgave at etablere og 
opretholde en lovgivningsmæssig og administrativ ramme, som kan garantere de 
grundlæggende menneskerettigheder og frihedsrettigheder og de vigtigste sociale 
serviceydelser, og som er befordrende for udviklingen af det private initiativ, men det 
har ikke medført ændringer i konventionens karakter, idet staten fortsat stort set er 
den eneste partner i samarbejdet, når man ser bort fra en række samfinansierede 
projekter med ikke-statslige organisationer efter 1976 og et begrænset antal projekter 
vedrørende decentraliseret samarbejde, som blev indledt under Lomé IV. 
En ny opfattelse af industrialiseringen, der tidligere tog sigte på at erstatte 
importerede produkter med egne produkter, hvorimod man nu i højere grad 
koncentrerer sig om at udvikle eksporten som den vigtigste drivkraft for væksten. 
Der lægges i stigende grad vægt på den politiske dialog, som blev indført efter "Pisani-memo-
randummet", idet man ønsker at gå væk fra den hidtidige bistand i form af finansiering af 
projekter og i stedet yde faglig og finansiel bistand til sektorpolitikker. 
Blandt de nyskabelser, som har været med til at gøre Lomé-konventionen så banebrydende, 
kan nævnes indførelsen af forskellige instrumenter i 1970'erne såsom kompensation for fald 
i eksportindtægterne og senere - i 1990 - en strukturtilpasningsstrategi som konkrete udtryk 
for den daværende udviklingsfilosofi. Så kan man altid stille spørgsmålstegn ved, om de også 
vil være relevante fremover. Parallelt med afslutningen på den kolde krig blev konventionen 
11 
KAPITEL II 
en af de første samarbejdsaftaler, der havde en åbenbar politisk dimension med indførelsen 
af en bestemmelse om respekt for menneskerettighederne, som efter 1995 blev udvidet til også 
at omhandle overholdelse af demokratiske principper, styrkelse af retsstaten og god 
forvaltningspraksis i relation til offentlige anliggender. 
Ændringerne i konditionaliteten i den reviderede Lomé IV og princippet om programmering 
i to omgange, som gør tildeling af programmerbar bistand mindre automatisk, afspejler 
ligeledes en væsentlig ændring i opfattelsen af EUs politik for udviklingssamarbejde. 
3. Behovet for en revision af den generelle ramme 
Her på tærsklen til det 21. århundrede må EU's samarbejdspolitik over for AVS-landene 
omformuleres på et nyt grundlag ikke kun for at tage højde for udviklingen i de økonomiske 
og politiske forudsætninger for udviklingen i de pågældende lande og for den hurtige 
udvikling, der har fundet sted i andre regioner i verden, men også fordi de politiske 
bevæggrunde i Europa har ændret sig fundamentalt. Koloni- og post-kolonitiden er slut, og den 
internationale kontekst er blevet mere åben i politisk henseende, så de enkelte partneres 
respektive ansvar og forpligtelser kan fastlægges klart og entydigt. På denne baggrund kan et 
kritisk tilbageblik på det hidtidige samarbejde være et nyttigt udgangspunkt for overvejelserne 
om dets fremtidige form. 
B. POSITIVE OG NEGATIVE ASPEKTER VED UDVIKLINGSSAMARBEJDET PÅ GRUNDLAG 
AF LOMÉ-KONVENTIONEN 
1. Det samlede resultat er en svag forbedring 
Selv om udviklingssamarbejde er af enorm betydningt for mange AVS-lande, er det vanskeligt 
at vurdere virkningen og effektiviteten med hensyn til en forbedring af de økonomiske og 
sociale vilkår i et givet land. En sådan udvikling afhænger i realiteten af en bred vifte af både 
eksterne og interne faktorer, først og fremmest af den økonomiske og sociale politik, som 
landet selv fører, og som bistanden kan påvirke, men ikke varigt erstatte. 
Visse analyser(,5) konkluderer, at bistanden fra alle donorer under ét til AVS-landene 
formentlig har haft en positiv, men svag indvirkning på væksten, på investeringerne og på 
forbedringen af de sundhedsmæssige indikatorer, og at virkningerne har været meget 
forskellige fra land til land, afhængigt af udgangssituationen og den førte økonomiske politik. 
Bistanden har blandt andet været klart mere effektiv i de lande, som fra begyndelsen var de 
dårligst stillede med hensyn til kapital og menneskelige ressourcer, og i de lande, som havde 
iværksat stabiliseringspolitikker og strukturtilpasningsprogrammer. 
EU's udviklingssamarbejde udgør en væsentlig del af den samlede hjælp og støtte, som AVS-
landene har faet siden 1960'erne. Fællesskabet er i dag en af de tre største leverandører af 
(15) Effectiveness of Overseas Aid Flows, P. Mosley og J. Hudson, 1996. Denne undersøgelse omfatter et 
udsnit på 29 AVS-lande, der repræsenterer 80% af den samlede befolkning i AVS-landene, og den 
analyserer virkningerne af den internationale bistand over en 30-årig periode. 
12 
KAPITEL II 
bistand til AVS-landene(16) og er samtidig den donor, der kan tilbyde de pågældende lande den 
bedste handelspræferenceordning. Der er ingen tvivl om, at Lomé-konventionen har været en 
enestående ramme om samarbejdet mellem de to landegrupper. Lomé-konventionens største 
fordele ligger i, at den har fungeret som et regulært "eksperimentarium" for 
udviklingssamarbejdet, har givet mulighed for at operere med af begge parter anerkendte 
principper og målsætninger og har mobiliseret omfattende finansielle ressourcer - som oftest 
på meget lempelige vilkår - uden hvilke en lang række konkrete projekter aldrig ville være 
blevet gennemført. Den forudsigelige karakter af det europæiske udviklingssamarbejde, der 
indgår som led i et langsigtet partnerskab, har tilskyndet myndighederne i modtagerlandene 
til at gå i gang med langvarige reformer, 
På baggrund af de seneste 20 års erfaringer forekommer konventionen dog at være en 
ambitiøs, men ikke altid realistisk ramme, som bygger på en teori om, at AVS-landene råder 
over den nødvendige institutionelle og politiske kapacitet, hvilket ikke altid har været tilfældet. 
Der er således en tendens til, at respekten for den nationale suverænitet, som i starten 
resulterede i en meget vidtgående tillid til myndighederne i modtagerlandene, i stigende grad 
erstattes af en holdning, som er præget af ønsket om effektivitet. Den automatik, der har ligget 
i bevillingen af en stor del af de finansielle ressourcer, har svækket EU-bistandens politiske 
rækkevidde: den har ikke virket befordrende for en regulær dialog omkring ressourcernes 
anvendelse. Det konditionalitetsprincip, som anvendes i dag, og den sub sti tution spol i tik, som 
i øvrigt alle andre donorer i vidt omfang også følger, forekommer vanskeligt forenelig med 
det reelle politiske engagement, der forventes af regeringerne i AVS-landene, og som skal gøre 
det lettere for dem effektivt at tilegne sig reformer og sektorstrategier og påtage sig det 
politiske ansvar herfor over for en offentlig opinion, som i stigende grad kræver åbenhed og 
medindflydelse. 
Vurderingen af erfaringerne med EU's udviklingssamarbejde kan formuleres omkring nogle 
få grundlæggende spørgsmål: hvilke hovedproblemer er partnerskabsprincippet stødt på? Hvor 
effektivt har det finansielle og faglige samarbejde været, og hvilke lande har haft størst fordel 
af det? Hvordan har handelspræferencerne virket? 
Svarene på disse spørgsmål er hverken indlysende eller entydige. De vedrører både politiske, 
økonomiske og rent forvaltningsmæssige aspekter af samarbejdet. 
2. Erfaringer med partnerskabet 
Det partnerskabsprincip, som er fastsat i Lomé-konventionen, har mistet en del af sin 
betydning og er kun blevet delvist realiseret. Der har været tendens til at begrænse det til de 
institutionelle aspekter af samarbejdsaftalen og til blot at vedrøre fælles forvaltning af 
bistandsressourcerne. 
I politisk henseende er afhængigheden af bistanden, kortsigtede behov og styring af krise­
situationer gradvist kommet til at dominere forbindelserne mellem de to partnere. 
. I de afrikanske lande syd for Sahara udgor fællesskabsbistanden i dag ca. 10% af den bistand, der 
kommer fra OECD-området. Lægger man hertil medlemsstaternes bilaterale bistand, tegner EU sig for 
over 60% af den samlede bistand til denne region. 
13 
KAPITEL II 
I forbindelse med dialogen om retningslinjerne for den økonomiske politik og 
sektorpolitikkerne har det vist sig vanskeligt at realisere partnerskabet rrïéd lande med en 
meget svag kapacitet på det institutionelle område og med ofte meget ineffektive offentlige 
forvaltningssystemer. Princippet om konditionalitet har betydet, at modtagerlandene har været 
mindre tilbøjelige til at påtage sig deres del af ansvaret, hvis de fastsatte betingelser, som 
hænger sammen med de kriterier, som Bretton Woods-institutionerne opererer med, har været 
for specifikke, for mange eller for omstændelige. Ud fra ønsket om at gøre 
samarbejdsforanstaltningerne mere effektive har EU haft tendens til selv at træde i stedet for 
en partner, som ikke kunne leve op til sine forpligtelser, med en strategi, som indebar mere 
omfattende indgriben, hvilket stemte dårligt med det - i øvrigt anerkendte - behov for at lade 
modtagerlandene selv fa mulighed for at absorbere og tilegne sig udviklingsprocesserne. I 
forbindelse med en politik for større åbenhed og gradvis økonomisk liberalisering har de ikke-
statslige aktører og repræsentanter for den private sektor og andre dele af det civile samfund 
i stigende grad udtrykt ønske om at kunne deltage mere direkte i det samarbejde, som de i 
øjeblikket - bortset fra de ikke-statslige organisationer - føler sig udelukket fra. 
Med hensyn til det praktiske samarbejde er der en række lidet fleksible bestemmelser i 
forbindelse med finansieringsinstrumenternes struktur og procedurerne for den fælles 
forvaltning af ressourcerne, som har gjort det svært at sikre, at samarbejdsforanstaltningerne 
nu også var udtryk for den faktiske politiske prioritering. 
3. Evaluering af samarbejdspolitikken 
Der er siden 1990 på grundlag af de af Rådet vedtagne bestemmelser om evalueringen af EU's 
instrumenter og programmer for udviklingsbistand(17) foretaget en række 
evalueringsundersøgelser af projekter, interventionssektorer og modtagerlande, men også af 
bestemte bistandsinstrumenter. 
På grundlag af disse evalueringer, som omfatter den samlede EU-politik for 
udviklingssamarbejde og ikke blot samarbejdet med AVS-landene, har man kunnet pege på 
en række konkrete foranstaltninger, der kan forbedre effektiviteten og virkningerne af EU-
bistanden og rette op på en række svagheder050. 
Den samlede evaluering af alle EU's programmer og instrumenter i forbindelse med politikken 
for udviklingsbistand, som Rådet besluttede i juni 1995, er endnu ikke afsluttet. Der kan dog 
allerede nu udledes visse konklusioner på grundlag af de sektorundersøgelser og geografiske 
undersøgelser, der foreligger. 
Der må sondres mellem de konklusioner, der vedrører forbedringer og tilpasninger af relevans 
for det aktuelle samarbejde, og de konklusioner, der går på selve rammen eller de 
(17) Rådets (udviklingsministrene) resolutioner fra henholdsvis maj 1989, maj 1990 og maj 1992, 
erklæringen fra 24. november 1994 og den tekst, der blev vedtaget den 1. juni 1995 om de nærmere 
vilkår for og organiseringen af evalueringen af Den Europæiske Unions udviklingsinstrumenter og 
-programmer. 
(18) Eksempler på sådanne foranstaltninger er indførelsen af en "logisk ramme" til brug for projektanalysen 
og forhandling af gensidige forpligtelsesrammer for anvendelsen af Stabex-midier. 
14 
Indrammet felt nr. 1 Definition af Europa-Kommissionens evalueringskriterier0* 
NB: Disse kriterier svarer som helhed til de kriterier, som OECD's Komité for Udviklings­
bistand (DAC) fastlagde i forbindelse med udarbejdelsen af principper for en effektiv bistand. 
Det særlige ved Kommissionens approach er, at der lægges vægt på de enkelte elementer i 
konteksten, dens udvikling over tid og dens konsekvenser for bistandsprogrammets forløb. 
F.eks. omfatter kriteriet om relevans både den pågældende regerings egen politik og 
interventioner fra andre donorer m.m. Effektiviteten i relation til opnåede resultater måles ikke 
blot på grundlag af de forventede resultater og modtagernes situation, men også på grundlag 
af eventuelle uforudsete resultater. Effektiviteten i relation til anvendte midler er ikke kun et 
spørgsmål om en costbenefit-analyse, men afhænger også af tilrettelæggelsen, styringen og 
tilsynet. Endelig omfatter kriteriet om virkninger ikke kun kvantitative aspekter, men også 
kvalitative aspekter. 
Relevans 
Relevansen af et bistandsprogram eller en bistandsforanstaltning vedrører forholdet 
mellem de problemer, der skal løses, og programmets målsætninger. I denne forbindelse 
vurderes således de enkelte elementer i den fysiske og politiske kontekst både på mere 
generelt plan (makroøkonomisk politik og sektorpolitikker) og på mere specifikt plan 
(definition af problemstilling, modtagere og aktører). Samtlige involverede parters (regeringers, 
EU's, andre bistandsdonorers og interessegrippers) explicitte og implicitte politikker og 
strategier indgår i overvejelserne. 
Effektivitet i relation til anvendte midler 
Effektiviteten i relation til anvendte midler vedrører forholdet mellem de gennemførte 
aktiviteter og de opnåede resultater. Kommissionen tager hensyn til følgende faktorer: (i) 
en costbenefit-analyse og/eller costeffectivenes-analyse af projektet bl.a. i form af komparative 
analyser af flere forskellige projekter, der forfølger samme mål, og hvorvidt der er afsat de 
nødvendige budgetmidler til formålet; (ii) en analyse af projektets generelle og specifikke 
organisatoriske ramme (programmering af aktiviteterne, tidsplan, finansiel forvaltning, faglig 
bistand m.m.); (iii) en vurdering af interventionsmetoderne (modtagernes egen medvirken, 
vægt på uddannelsesforanstaltninger m.m.); (iv) en vurdering af tilsynet fra såvel de nationale 
myndigheders som Kommissionens side. 
( Disse kriterier er i overensstemmelse med terminologien i den "logiske ramme", som er fastlagt i den 
vejledning om forvaltning af projekteyklussen, som Kommissionen udgav i 1993. 
Effektivitet i relation til opnåede resultater 
Effektiviteten i relation til opnåede resultater vedrører forholdet mellem disse resultater 
og projektets specifikke mål. Det skal vurderes, i hvilket omfang programmets mål er nået, 
i hvilket omfang resultaterne har bidraget til opfyldelsen af mere specifikke mål og eventuelt 
vil kunne gøre det fremover, og det skal afgøres, hvem der reelt har haft fordel af 
programmet. 
Virkninger 
Evalueringen af et programs virkninger vedrører forholdet mellem de specifikke mål og 
de generelle udviklingsmål på to niveauer: Dels det pågældende programs bidrag til 
opfyldelsen af de overordnede mål, der er opstillet for programmet, dels dets bidrag til de 
generelle mål, som er fastsat i traktaten om Den Europæiske Union, med hensyn til mindskelse 
af fattigdommen, bæredygtig økonomisk og social udvikling og integrering i 
verdensøkonomien. 
Levedygtighed / reproducerbarhed 
Levedygtigheden er et spørgsmål om, hvorvidt de opnåede resultater har varig karakter, 
især efter at bistandsprogrammet er ophørt. Levedygtigheden vurderes bl.a. i økonomisk 
og finansiel henseende og med hensyn til den samfundskulturelle integrering, den lokale 
institutionelle kapacitet, de teknologiske valg m.m. 
-^ 4 
KAPITEL II 
grundlæggende principper for denne ramme, og som således afdækker svagheder ved Lomé-
konventionen som samarbejdsinstrument. Det er kun de sidstnævnte aspekter,"der er relevante 
for overvejelserne i forbindelse med den foreliggende grønbog. En af de konklusioner, der er 
fælles for de fleste evalueringer, går på, at den institutionelle kontekst og den økonomisk 
politik i modtagerlandet i mange tilfælde har været en væsentlig hindring, som har svækket 
virkningerne af samarbejdsforanstaltningerne. Selv om ganske mange af de projekter, som EU 
har finansieret, har vist sig at være både relevante og effektive, som det f.eks. er tilfældet med 
størsteparten af infrastrukturprojekterne og interventionerne i den sociale sektor, resulterer de 
ikke automatisk i en forbedring af udvikl i ngsindikatorerne på nationalt plan. Hvis der mangler 
de nødvendige politiske incitamenter, effektive sektorinstitutioner og ressourcer til at dække 
drifts- og vedligeholdelsesomkostninger, bliver bistandsresultaterne mindre varige og mere 
skrøbelige. Denne konstatering, som i øvrigt er fælles for alle donorer, kommer til udtryk ved, 
at der er tendens til, at den internationale bistand koncentreres på de lande, der kan udnytte 
den mest effektivt, dvs. i øjeblikket de lande, der er i færd med at gennemføre 
strukturtilpasninger. * 
EU-bistandens geografiske fordeling - og det gælder i øvrigt også de øvrige donorer -
afspejler det samme problem med hensyn til ressourcernes anvendelse: Ressourcerne ledes 
uden om de lande, hvor de politiske forudsætninger ikke lever op til mindstekravene, og går 
i højere grad til de lande, der gennemfører strukturtilpasninger. Samtidig baseres fordelingen 
af de programmerbare ressourcer på en vurdering af de relative behov: Ser man bort fra de 
mindst udviklede landes generelle fortrinsstilling, skal disse ressourcer først og fremmest gå 
til de fattigste lande - afhængigt af indikatorerne for indkomsten pr. indbygger, forventet 
levetid og analfabetisme - og til ø-stater og indlandsstater. Men det samlede mønster for 
fordelingen af EU-bistanden mellem landene stemmer kun delvist overens med denne 
prioritering. Rent faktisk betyder de beregningsmetoder, der anvendes i forbindelse med visse 
instrumenter såsom Stabex og Sysmin, og som er baseret på specifikke anvendelseskriterier, 
at den overordnede målretning af bistanden "vælter". 
Et andet væsentligt aspekt er, at projekterne i visse tilfælde ikke er tilstrækkeligt relevante 
eller effektive, fordi der ikke er enighed om den politiske prioritering. AVS-landene har ikke 
altid været i stand til selv at formulere sammenhængende sektorpolitikker, og EU-bistanden 
har haft en tendens til i alt for høj grad at overlade det til de eksperter, der varetager den 
faglige bistand, at fastsætte de nærmere vilkår for interventionernes gennemførelse. På visse 
områder, som f.eks. miljøet, kan AVS-landene og EU-landene desuden have meget forskellige 
interesser og prioriteringer. I andre tilfælde er sektorpolitikkerne fastlagt ud fra strategier, der 
er udarbejdet af donorerne, især Verdensbanken. Men på andre områder, som f.eks. sundhed, 
hvis andel af bistandsmidlerne er steget støt under de successive konventioner, har EU påtaget 
sig en mere markant lederrolle; gennem institutionel og faglig støtte lægger EU-bistanden 
hovedvægten på at udvikle sundhedssystemerne på nationalt plan, centreret omkring primære 
sundhedsydelser og adgang til vigtige lægemidler. 
EU har også vist evne til at gennemføre vigtige ændringer i de styrende principper, som f.eks. 
den reform af fødevarehjælpen, der blev vedtaget for nyligt. Reformen, som er begrundet 
dels af de voksende problemer omkring fødevaresikkerheden i de afrikanske lande syd for 
Sahara, dels af en konstatering af, at fødevarehjælpen hidtil har været for ineffektiv og har haft 
en række negative sekundære virkninger, har til formål at få erstattet den hidtidige 
hjælpestrategi med en udviklingsstrategi, idet man i en række prioriterede lande nu vil yde 
støtte til bestræbelser på at opnå fødevaresikkerhed i landet selv. 
15 
KAPITEL II 
I forhold til en række nye målsætninger som f.eks. udvikling af den private sektor, som er 
blevet kraftigt styrket i den fjerde Lomé-konvention, er fællesskabsbistanden endnu ikke 
tilstrækkeligt strategisk orienteret, for så vidt som den støtter en række instrumenter og 
interventioner, som er svære at gøre tilstrækkeligt indbyrdes sammenhængende og 
komplementære. Der ydes stadigvæk kun i alt for begrænset omfang støtte til investeringer og 
forbedring af konkurrenceevnen i de enkelte virksomheder gennem specifikke 
støtteforanstaltninger, og de er kun i ringe grad integreret i den indsats, der tager sigte på at 
forbedre det institutionelle miljø og den økonomiske politik. På visse områder, og her tænkes 
på støtten til det regionale samarbejde og til udvikling af den regionale samhandel samt de 
programmer, der har til formål at fremme samhandelen mellem virksomheder, har EU-støtten 
vist sig at være langt mere relevant og effektiv. 
4. Evaluering af instrumenterne for det finansielle og faglige samarbejde 
EU-bistandens effektivitet og virkninger begrænses i mange tilfælde af, at det kan være svært 
at sikre den fornødne sammenhæng mellem de forskellige instrumenter, som opererer på ofte 
nært beslægtede områder, men som samtidig skal opfylde helt specifikke kriterier. En række 
EU-initiativer af nyere dato, som er iværksat på grundlag af resultaterne af de forskellige 
evalueringer, har dog til formål at afhjælpe disse problemer. Således skulle reformen af 
fødevarehjælpen bl.a. give mulighed for øget synergi mellem EUF's interventioner, idet man 
ønsker at lægge vægt på en politik for fødevaresikkerhed, der indgår som led i den mere 
omfattende indsats for bekæmpelse af fattigdommen. 
(a) Projektstøtte 
Projektstøtten, hvis relative vægt i de samlede finansielle forpligtelser er mindsket mærkbart, 
har givet meget forskelligartede resultater med hensyn til virkninger og effektivitet i de 
forskellige sektorer. En evaluering af 335 projekter, som var påbegyndt i 1980'erne, nåede 
f.eks. til det resultat, at der var tale om en effektivitetsgrad på 70% i transportsektoren og 
under 30% i landbrugssektoren og sektoren for udvikling i landdistrikter. Der kan dog peges 
på en række svagheder, som kan tilskrives selve karakteren af denne form for støtte: 
For det første har projektstøtten en tendens til at undervurdere den makroøkonomiske 
rammes betydning for et tilfredsstillende resultat med hensyn til forbedring af leve­
vilkårene og projekternes levedygtighed; 
desuden har projektstøtten vist sig at være lidet relevant og dermed også lidet 
effektiv, hvis den ikke indgår i en klar og veldefineret sektorpolitik. I visse tilfælde 
kan denne form for projekter i øvrigt være med til at forsinke de nødvendige 
reformer, fordi de let kommer til at dække over de reelle problemer; 
også det faktum, at myndighederne og/eller modtagerne i ringe grad er i stand til at 
overtage og vedligeholde udviklingsprojekterne, hvilket især viser sig i utilstrækkelige 
ledsageforanstaltninger, er med til at reducere effektiviteten; 
og endelig gælder det ligesom for de øvrige former for støtte, at utilstrækkelig 
koordinering mellem donorerne mindsker effektiviteten af alle samarbejdsprojekter 
ganske betydeligt. 
16 
KAPITEL II 
(b) Strukturtilpasningsstøtte 
EU er blevet en betydningsfuld aktør på dette område og leverer mellem 10 og 30% af den 
samlede strukturtilpasningsstøtte i de pågældende lande. Der er udelukkende tale om 
gavebistand, i modsætning til hvad der gælder for de øvrige donorer. 
Alle evalueringer viser, at dette instrument er særdeles relevant, fordi det giver EU mulighed 
for at yde effektiv støtte til stabiliseringsprogrammer, og fordi det giver mulighed for at 
forfølge bredere målsætninger end størsteparten af de traditionelle programmer, som modtager­
landenes myndigheder har vedtaget sammen med Bretton Woods-institutionerne. Ud over den 
makroøkonomiske stabilisering og tilvejebringelsen af de fornødne forudsætninger for 
udvikling af den private sektor, er den fortrinsstilling, der gives en række prioriterede sektorer, 
især sundhed og uddannelse, klart markeret gennem counterpart-midlernes målrettede 
anvendelse. 
Der er dog visse muligheder for at forbedre virkningerne af dette instrument, som kan vise sig 
at blive et af de mest effektive: 
Den politiske dialog kan uddybes. En tættere koordinering inden for EU vil give 
denne dialog langt større rækkevidde. 
Der kan skabes større sammenhæng mellem struktur- og sektortilpasningsstøtten og 
brugen af de andre instrumenter, der bør integreres bedre i den overordnede 
strategiske ramme, som forhandles med modtagerlandet. 
Der kan ydes støtte til programmering og forvaltning af de offentlige budgetter i 
modtagerlandene. 
Indholdet af konditionalitetskravene kan tydeliggøres, og de nærmere vilkår for kon­
trollen og de praktiske konsekvenser i tilfælde af manglende opfyldelse af disse krav 
kan forbedres. 
5. Samarbejdetom "basisprodukter": kompensationsordningerneStabex ogSysmin 
Der er ikke anledning til at stille spørgsmålstegn ved behovet for at yde særlig støtte til 
omstruktureringen af bestemte sektorer, men der er flere faktorer, der gør, at disse to 
instrumenter efterhånden er blevet mindre velegnede til at løse de aktuelle problemer: 
Der er sket i kraftigt skred i de overvejelser, der gik forud for lanceringen af denne 
støtteform, og det gælder især med hensyn til statens rolle for fastsættelsen af 
producentpriserne for basisprodukter. 
Fra flere sider anfægtes støttekriterierne, som afhænger af udsving i 
eksportindtægterne, og den oprindeligt automatiske udløsning af betalingerne, som 
kan medvirke til at udskyde de nødvendige reformer. 
Anvendelsen af Sysmin og Stabex-mtdlerne har vist sig at være mere effektiv, hvis 
det sker i forbindelse med en makroøkonomisk og sektororienteret reformproces med 
17 
KAPITEL II 
henblik på at opnå øget spredning. Det forhold, at midlerne i stigende grad anvendes 
til at fremme reformer i de sektorer, hvor der kan registreres faldende 
eksportindtægter, bringer disse to instrumenter mere på linje med den egentlige 
strukturtilpasningsstøtte. 
Indførelsen af gensidige forpligtelsesrammer under Lomé IV var en mærkbar forbedring, for 
så vidt som det systematisk tilstræbes at sikre den mest effektive anvendelse af midlerne. Den 
langsommelige udbetalingsprocedure er dog et væsentligt handicap, som bør afhjælpes. 
6. Virkningerne af handelspræferencerne 
Der er tre afgørende principper, der ligger til grund for ordningen med handelspræferencer i 
Lomé-konventionen: 
(i) stabilitet: præferencerne løber over længere perioder: den fjerde Lomé-konvention 
blev indgået for 10 år (1990-2000); 
(ii) den aftalemæssige karakter: præferencerne er blevet vedtaget efter fælles 
overenskomst og kan ikke ændres ensidigt af EU; 
(iii) ikke-gensidighed: AVS-landene er ikke forpligtet til at indrømme eksporten fra EU 
gensidige præferencer. 
Stabiliteten og den aftalemæssige karakter er afgørende elementer i Lomé-
handel spræferencerne, fordi de giver AVS-landenes eksport til EU's markeder en 
adgangsgaranti, der slet ikke findes i andre eksisterende ikke-gensidige præferenceaftaler, som 
f.eks. GSP-ordningerne, og dermed mindsker de økonomiske beslutningstageres risiko ved at 
investere i eksportorienterede aktiviteter. 
Lomé-handel spræferencerne er fortsat af stor værdi for AVS-landene, fordi de gør det mere 
fordelagtigt for eksportører fra AVS-landene at sælge deres produkter på EU-markedet. Ud 
over den generelle adgang til markedet med total toldfritagelse for forarbejdede og forædlede 
produkter og især fritagelsen fra at skulle overholde bestemmelserne i multifiberarrangementet 
i forbindelse med handelspræferencerne for tekstiler og beklædning har de forskellige AVS-
lande haft fordel af gode priser og garanteret markedsadgang for nærmere bestemte mængder 
i medfør af Lomé-protokollerne om basisprodukter (bananer, sukker, oksekød og rom) samt 
forholdsvis liberale oprindelsesregler. De indtægter, som disse protokoller garanterer, udgør 
en meget væsentlig del af de berørte landes samlede indtægter. 
Værdien af Lomé-handel spræferencerne er dog blevet mindre og udhules fortsat på grund af 
den multilaterale liberalisering, der er resultatet af gennemførelsen af Uruguay-rundens aftaler, 
aftalerne med de central- og østeuropæiske lande som forberedelse på disse landes optagelse 
i EU samt de handelsaftaler, EU har indgået med andre regioner i verden. 
Med hensyn til virkningerne må det konstateres, at Lomé-handel spræferencerne generelt ikke 
har resulteret i øget vækst og spredning af eksporten. Et enkelt blik på statistikkerne (se 
tabellerne) synes at bekræfte denne vurdering. AVS-landenes eksportresultater og evne til at 
tiltrække direkte udenlandske investeringer er blevet ringere i den periode, hvor de havde 
størst fordel af disse præferencer. 
18 
KAPITEL II 
Under Lomé-konventionerne er det ikke lykkedes for AVS-landene hverken at forøge eller at 
fastholde deres markedsandel i EU, mens de eksportører, som ikke har haft handels-
præferencer, har været i stand til at øge deres markedsandel. EU-markedet er fortsat relativt 
betydningsfuldt for AVS-landene, som stadigvæk far ca. 40% af deres eksportindtægter fra 
eksporten til EU. Den handelsmæssige afhængighed af Europa varierer mellem de forskellige 
AVS-regioner og er større for Afrika (46%) end for Vestindien og Stillehavet (henholdsvis 
18% og 23%). 
De mindst udviklede blandt AVS-landene har også kunnet registrere mere beskedne samlede 
handelsmæssige resultater i løbet af de sidste 10 år. Det er heller ikke lykkedes AVS-landene 
at skabe en væsentligt større spredning i eksporten, og de fleste lande koncentrerer sig fortsat 
om nogle fa basisprodukter(19). De direkte udenlandske investeringer i de afrikanske AVS-
lande er blevet fordoblet målt i procent af BNP fra midten af 1980'erne til begyndelsen af 
1990'erne, og er nu oppe på 1,2%. Men i forhold til andre udviklingslande er andelen af 
direkte udenlandske investeringer i Afrika faldet fra 6% til 4% af alle direkte udenlandske 
investeringer i alle de mindst udviklede lande (eksklusive Kina). Desuden er størsteparten af 
de direkte udenlandske investeringer i Afrika koncentreret på de olieproducerende lande. 
På visse områder er der dog opnået gode resultater med hensyn til vækst og spredning i 
eksporten. Der har været tale om en stigning for visse eksportvarer, som har været omfattet 
af en forholdsvis stor præferencemargen i relation til toldpræferencer eller kvotefritagelse. 
Nogle lande, og det gælder især dem, som udnytter præferencerne maksimalt, har været i stand 
til at tiltrække ganske store direkte udenlandske investeringer. De AVS-lande, som har haft 
held til at sprede deres eksport til fordel for ikke-traditionelle produkter, eller som har kunnet 
udnytte protokollerne, som f.eks. Mauritius, Botswana, Côte d'Ivoire, Jamaica og Zimbabwe, 
har haft fordel af Lomé-præferencerne. 
Der er mange grunde til, at AVS-landene som helhed har opnået forholdsvis ringe eksport-
og vækstresultater på trods af de meget omfattende og udbredte Lomé-præferencer. Mangler 
og svagheder i relation til afgørende faktorer såsom infrastruktur, privat initiativ, fysisk og 
menneskelig kapital, opsparing og investeringer samt uudviklede finansielle sektorer har 
begrænset leverandørernes potentielle fordel af præferencerne. Den store afhængighed af 
bestemte basisprodukter med ganske store prisudsving og en væsentlig forringelse af 
bytteforholdet er også vigtige medvirkende årsager. 
Desuden er der i dag bred enighed om, at ud over politisk stabilitet, der er en grundlæggende 
forudsætning for vækst, og de nødvendige ressourcetilførsler i starten, spiller en sund politik 
en altafgørende rolle for udviklingen i eksporten og væksten. Makroøkonomisk stabilitet, 
realistiske og stabile vekselkurser, sunde institutioner og god forvaltning samt effektive 
strategier for ressourcernes anvendelse, især stabile og troværdige import- og skatteordninger, 
samt en begrænset handelsmæssig beskyttelse, der giver de nationale producenter realistiske 
og klare signaler om verdenspriserne, er bestemmende for konkurrenceevnen og dermed for 
eksportresultaterne. Disse faktorer på udbudssiden anses i dag for at være langt vigtigere end 
handelspræferencerne, når det gælder om at sikre en stor eksport og kraftig økonomisk vækst. 
Som gruppe er det ikke lykkedes AVS-landene, specielt ikke de afrikanske lande syd for 
( ) Taget under ét hidrorer over 80% af AVS-landenes eksportindtægter fortsat fra basisprodukter. 
19 
KAPITEL II 
Sahara, at tilvejebringe disse nødvendige forudsætninger for at opnå øget vækst via eksporten. 
Det er heller ikke lykkedes de afrikanske lande, som står svagt på grund af utilstrækkelige 
ressourceoverførsler i starten, at vedtage de nødvendige politikker, og hvis de har vedtaget 
hensigtsmæssige politikker, har de ikke været i stand til at gennemføre dem tilstrækkeligt 
overbevisende; i mange tilfælde har der ligefrem været tale om tilbageskridt. Konsekvensen 
er, at disse landes økonomiske politik, og i sidste ende også de politiske reformer, kun har haft 
meget ringe troværdighed i de økonomiske beslutningstageres øjne, og det gælder både de 
nationale og de udenlandske. Det har undermineret ikke blot muligheden for på udbudssiden 
at udnytte handelspræferencerne, men også alle fremsynede politiske reformer. 
De juridiske stridigheder mellem EU og AVS-landene i GATT efter indførelsen af det indre 
marked for bananer i 1994 foranledigede EU til at anmode om dispensation for hele det 
handelsmæssige indhold i Lomé-konventionen, efter at et panel (som ikke var godkendt af 
GATT-Rådet) havde vurderet, at Lomé-konventionen var i modstrid med GATT på grund af 
princippet om ikke-gensidighed (som ikke gør det muligt at betragte konventionen som en 
frihandelsaftale) og forskelsbehandlingen af andre mindst udviklede lande, hvilket betyder, at 
konventionen ikke er omfattet af den bemyndigelsesklausul, der gælder for de generelle 
præferenceordninger. 
Den kendsgerning, at dispensationen først træder i kraft ved den nuværende konventions 
udløb, at den skal tages op til fornyet behandling hvert år, og at problemerne i relation til den 
handelsordning for bananer, som EU har indført, endnu ikke er løst, har undergravet de 
principper, der ligger til grund for Lomé-handel spræferencerne, især principperne om ikke-
gensidighed og stabilitet. Den sikkerhed, der lå i disse præferencer, er dermed blevet reduceret. 
C. KONSEKVENSER FOR DET FREMTIDIGE PARTNERSKAB 
Den vigtigste konklusion, man kan drage af dette kritiske tilbageblik, er, at kravet om 
resultater i stigende grad styrer EU-politikken for udviklingssamarbejde. Man er i færd med 
at gennemføre omfattende omlægninger på mange områder på grundlag af konklusionerne af 
de foretagne evalueringer for at gøre EU-indsatsen mere effektiv og virkningsfuld. Den kritik, 
der går på, at EU-bistanden skulle være mindre effektiv end bistanden fra anden side, 
forekommer helt ubegrundet, eftersom der ikke findes nogen komparative og objektive 
undersøgelser, der giver anledning til en sådan vurdering. Alle donorer er nødsaget til med 
jævne mellemrum at tage deres indsats op til fornyet vurdering og søge midler til at gøre deres 
programmer mere virkningsfulde. Evalueringen af de vigtigste problemer, som har hæmmet 
EU/AVS-samarbejdets effektivitet i forbindelse med Lomé-konventionen, bør føre til en 
undersøgelse af, på hvilke vilkår samarbejdet har de bedste chancer for succes. I denne debat 
er der følgende spørgsmål, der trænger sig på: 
Grundlaget for det fremtidige partnerskab: De vanskeligheder, man har haft med den 
konkrete udmøntning af partnerskabsprincippet, har belastet Lomé-konventionens 
samlede effektivitet ganske tungt. I denne sammenhæng har EU haft tendens til at 
forfølge mere ensidige og interventionist! ske strategier, som ikke har været 
befordrende for AVS-landenes evne til at absorbere og tilegne sig udviklingspolitiske 
tiltag, og det har også skabt en vis ansvarsforflygtigelse hos de enkelte partnere. 
Denne tendens til "selv at tage over", som kan være berettiget i en begrænset 
overgangsperiode, er hverken garanti for effektivitet eller på længere sigt en 
20 
KAPITEL II 
bæredygtig løsning. Skal denne onde cirkel brydes, kræver det en grundlæggende 
nyvurdering af hele partnerskabsprincippet, som i stigende grad betragtes som et mål, 
der skal nås, end som et bestemmende princip fra starten. En sådan ændring kan kun 
baseres på et nyt politisk grundlag og på en mere effektiv dialog, som tager 
udgangspunkt i AVS-regeringernes vilje til at engagere sig reelt i en reformproces. 
Det vil samtidig kræve, at samarbejdspolitikken iværksættes mere fleksibelt. 
EU's prioritering og kriterierne for midlernes anvendelse: En analyse af ressourcernes 
fordeling i de enkelte lande i de seneste tiår viser ikke nogen klar prioritering, men 
det skyldes hovedsagelig, at de specifikke kriterier, der gælder for de enkelte 
bistandsinstrumenter, kan trække i forskellige retninger. Ved midtvejsrevisionen af 
Lomé-konventionen gav EU udtryk for, at man ville operere med to prioriterede mål, 
idet man ville lægge større vægt på de fattigste lande i overensstemmelse med 
traktatens bestemmelser, samtidig med at man ville skabe forudsætninger for en mere 
effektiv anvendelse af ressourcerne. Disse principper og de nærmere vilkår for deres 
anvendelse i praksis bør drøftes grundigt i forbindelse med det fremtidige 
partnerskab. 
Konditionaliteten og selektiviteten i bistanden: Et andet spørgsmål i tilknytning til 
spørgsmålet om kriterierne for EU-midlernes anvendelse drejer sig om konditio­
naliteten i bistandsprogrammerne. Konditionaliteten er med til at give princippet om 
"præstationer/resultater" øget vægt ved tildelingen af midler, og der bør fastlægges 
en overordnet og sammenhængende holdning til disse spørgsmål. Det må utvivlsomt 
overvejes at indføre en vis smidighed i forbindelse med kravet om konditionalitet for 
at overlade mere initiativ til modtagerlandet, samtidig med at dets ansvar lægges fast. 
Svarene på disse spørgsmål vil i sidste ende influere på graden af selektivitet i EU-
bistanden. 
Problemet omkring udvikling af kapaciteten i modtagerlandene: Evalueringerne har 
peget på, at der er behov for en systematisk afdækning af de institutionelle 
vanskeligheder og de problemer i relation til den økonomiske politik i 
modtagerlandene, som influerer på en given samarbejdsforanstaltnings chancer for 
succes, og en undersøgelse af, hvordan disse problemer kan afhjælpes. Med 
udgangspunkt i denne konstatering må EU overveje, om en forbedring af den 
institutionelle ramme og kapaciteten til at formulere, iværksætte og fastholde en 
økonomisk politik og sektorpolitikker over længere tid i AVS-landene bør 
opprioriteres i politikken for udviklingssamarbejde. Nødvendigheden af at genskabe 
en kapacitet i AVS-landene selv med hensyn til planlægning og analyse må drøftes 
nærmere. Spørgsmålet bør behandles ud fra det egentlige institutionelle aspekt, men 
også ud fra det politiske aspekt. 
En nv handelsordning: Værdien af de handelspræferencer, der er fastsat i Lomé-
konventionen, er ganske stor, ikke kun med hensyn til konkrete indrømmelser, men 
også med hensyn til de basisprincipper (ikke-gensidighed, stabilitet, aftalemæssig 
karakter), der ligger til grund for det handelsmæssige partnerskab mellem EU og 
AVS, men for så vidt angår virkningerne, er der bred enighed om, at de ikke har 
været tilstrækkelige til at fremme væksten og spredningen i eksporten. 
Der er en række tendenser og faktorer i den nye internationale kontekst, der må tages højde 
2L 
KAPITEL II 
for, som f.eks. den multilaterale og regionale liberalisering og især overholdelsen af WTO-
reglerne. 
Der bør under alle omstændigheder lægges øget vægt på de strukturbetingede aspekter ved 
udviklingen af handelen, de nødvendige forudsætninger for en spredning af produktionen og 
en gunstig ramme for udvikling af eksportsektoren. Handelspræferencerne er ikkej sig selv 
nok til at fremme væksten og spredningen. Men de giver nogle muligheder, som kan tilskynde 
virksomheder og økonomiske beslutningstagere til at udvikle nye produktioner inden for en 
given strategisk ramme. En mere overordnet strategi for det handelsmæssige samarbejde 
kombineret med strukturtilpasningsstøtte og støtte til den private sektor og med den fornødne 
understregning af, at AVS-landene er nødsaget til at skabe gunstige politiske og institutionelle 
forudsætninger for udenlandske investeringer, skulle sætte AVS-landene bedre i stand til at 
drage fordel af en præferenceordning og med dette som udgangspunkt skabe større spredning 
i deres udenrigsøkonomiske forbindelser. 
Bistandsinstrumenterne og bistandens form må tages op til fornyet vurdering: Det 
faktum, at man kombinerer forskellige instrumenter, der forfølger forskellige formål, 
har en negativ indvirkning på den samlede EU-indsats effektivitet. Overgang til en 
mere temaorienteret strategi og fornyet centrering af EU-bistanden omkring sektor­
politikker og reformer, som er forhandlet mellem parterne, skulle gøre indsatsen mere 
effektiv og øge dens indvirkning på de økonomiske og sociale forhold i AVS-landene. 
Projektstøtten bør kun opretholdes, hvor der findes acceptable institutionelle rammer 
og præcise politikker, og kun med det formål at løse specifikke og klart definerede 
problemer, og kun hvis den kan kombineres med overførsel af knowhow. Formålet 
med projektstøtten bliver dermed at fremskynde de reformprocesser, der er besluttet 
på generelt plan eller i de enkelte sektorer, og gøre dem mere målrettede. 
Behov for koordinering: Alle evalueringer munder ud i samme konklusion: en bedre 
koordinering mellem donorerne, især i forbindelse med den politiske dialog, kan gøre 
en lang række samarbejdsforanstaltninger mere virkningsfulde. 
22 
KAPITEL III 
KAPITEL ffl DEN SAMFUNDSØKONOMISKE UDVIKLING I AVS-LANDENE: 
BEGRÆNSNINGER OG MULIGHEDER 
A. VANSKELIGHEDER MED AT GENNEMFØRE EN ØKONOMISK POLITIK I EN FUNDA­
MENTALT USTABIL KONTEKST 
1. Generelt ringe samfundsøkonomiske resultater, men store forskelle fra land til 
«land 
I løbet af de sidste to år er den økonomiske situation blevet mærkbart forbedret i stadigt flere 
AVS-lande. Det er ganske vist endnu kun et skrøbeligt opsving, men det kan vise sig at blive 
af mere varig karakter og få afsmittende virkning på andre lande, såfremt det lykkes at 
videreføre hensigtsmæssige økonomiske politikker. 
Over en længere periode har AVS-landene dog hidtil kun kunnet registrere beskedne resultater, 
der som helhed er ringere end i de øvrige udviklingslande. Det gælder især de afrikanske 
lande syd for Sahara, der i dag fremstår som den region i verden, hvor problemerne er størst. 
Mange indikatorer underbygger denne konstatering: 
BNP pr. indbygger i de afrikanske lande syd for Sahara er kun vokset med 
gennemsnitligt 0,4% om året mellem 1960 og 1992 sammenholdt med 2,3% for 
samtlige udviklingslande. Dette tal er udtryk dels for en klart lavere gennemsnitlig 
økonomisk vækst (3,3% om året), dels for en væsentligt højere befolkningstilvækst 
(2,9% om året). Forskellen mellem BNP pr. indbygger i de afrikanske lande syd for 
Sahara og i de øvrige udviklingslande er blevet endnu større i de seneste år: forholdet 
er i dag som 1:4, og hvis forskellen mellem vækstraterne varer ved i de kommende 
15 år, vil det blive som 1:6. 
I denne situation med lav vækst er de vedvarende fattigdomsproblemer i de 
afrikanske lande syd for Sahara særligt foruroligende, og indtrykket understreges af 
meget ugunstige indikatorer for indkomster, sundhed, ernæring, uddannelse og adgang 
til drikkevand. På grundlag af det mål for fattigdom, der normalt benyttes, nemlig 
indkomst- og forbrugsniveauet pr. indbygger, anslår Verdensbanken, at 1300 mio. 
mennesker lever under fattigdomsgrænsen(20) i udviklingslandene, heraf 515 mio. i det 
sydlige Asien og 220 mio. i de afrikanske lande syd for Sahara. Den store fattigdom 
er særligt udtalt i de afrikanske lande syd for Sahara, hvor gennemsnitsindkomsten 
i de fattige befolkningsgrupper ligger 15% under fattigdomsgrænsen. På trods af de 
store fremskridt, der er gjort i de senere år i analysen af den sociale udvikling (bl.a. 
undersøgelser foretaget af UNDP og Verdensbanken), er det stadigvæk vanskeligt at 
fa et samlet og konkret indtryk af den reelle fattigdom og især at vurdere udviklingen 
i fattigdommen, fordi man for mange lande mangler pålidelige data over en længere 
periode. Eksisterende overslag tyder på, at fattigdommens udbredelse i perioden 
mellem 1987 og 1993 som helhed har ligget nogenlunde konstant på 39% af 
Verdensbankens definition fra 1996. For at kunne foretage sammenligninger mellem landene er 
fattigdomsgrænsen fastsat til 1 USD pr. person om dagen (1985-købekraftspariteter), og omregningen 
af den nationale valuta sker på grundlag af reviderede kobekraftspariteter. 
23 
KAPITEL III 
befolkningen i de afrikanske lande syd for Sahara, idet de klare forbedringer, der har 
kunnet konstateres i visse lande (Nigeria, Ghana, Tanzania og Etiopien) er blevet 
opvejet af en i visse tilfælde ganske drastisk forværring i andre lande. 
Uddannelsesniveauet er blevet forbedret i forhold til en særdeles ringe 
udgangssituation i begyndelsen af 1960'erne. Der er dog stadig over 40% af de 
voksne i de afrikanske lande syd for Sahara, der hverken kan skrive eller læse, og der 
er fortsat væsentligt færre, der modtager skoleundervisning, end i de øvrige 
udviklingslande (36% af befolkningen mellem 6 og 23 år, når man ser på alle 
undervisningsniveauer under ét, sammenholdt med 47% for samtlige udvikingslande 
i 1990). 
Den gennemsnitlige forventede levealder er blevet klart forbedret (fra 40 år i 1960 
til 51 år i 1993), og spædbørnsdødeligheden er faldet (fra 167 til 97 ud af 1000 
levendefødte), men fremgangen har været mindre end i andre udviklingsregioner. Det 
er fortsat en ganske stor procentvis andel af befolkningen, der ikke har adgang til 
sundhedstjenester (over 40% sammenholdt med gennemsnitligt 20% for samtlige 
udviklingslande). 
De afrikanske lande syd for Sahara er den region i verden, hvor befolkningstilvæksten 
er størst, og den ser ikke ud til at falde. Med den nuværende udvikling vil 
befolkningen blive fordoblet mellem 1992 og 2017. Byernes voldsomme vækst giver 
stadigt større problemer med hensyn til levevilkår og gør det vanskeligere at forvalte 
infrastrukturerne (overbefolkede skoler, overbelastning af sundhedstjenesterne, 
vandmangel og dårlig vandkvalitet, problemer med vand- og elforsyning). Ifølge 
UNFPA's seneste prognoser vil 20% af den afrikanske befolkning inden 2015 være 
bosat i byer med over 5 mio. indbyggere sammenholdt med kun 8% i 1994. 
Fødevareproduktionen kan ikke dække befolkningens behov, og dette 
strukturbetingede underskud kan meget vel blive endnu større. Inden for de seneste 
15 år er fødevareproduktionen pr. indbygger i de afrikanske lande syd for Sahara 
faldet med 5%. Med den nuværende udvikling er befolkningstilvæksten alt for hurtig 
til, at fødevareunderskuddet vil kunne dækkes inden for den nærmeste fremtid, og det 
gælder især de fattigste lande. Der er dog ganske store muligheder for at opnå en 
bedre udnyttelse af landbrugspotentialet i disse lande. Under disse omstændigheder 
er afhængigheden af import - og dermed også eksportmulighederne - og 
fødevarehjælp stadig meget stor. 
Forringelsen af det naturlige miljø er en stadigt større hindring for den økonomiske 
og sociale udvikling. Det er de fattige befolkningsgrupper, der rammes mest direkte 
af virkningerne af skovrydninger og rovdrift på jorden. Vand- og 
luftforureningsproblemerne bliver stadigt mere akutte i de overbefolkede områder. 
Eksporten er fortsat baseret på primær udvinding af naturressourcer. De afrikanske 
lande syd for Sahara begyndte at miste internationale markedsandele allerede i 
1970'erne, og denne udvikling er fortsat i 1980'erne og helt frem til 1993. Denne del 
af verden har som helhed kun kunnet tiltrække meget begrænsede direkte udenlandske 
24 
Indrammet felt nr. 2 Udviklingslande - Samfundsøkonomiske indikatorer i de store regioner 
.c 
Afrika syd for Sahara 
Mellemøsten, Nordafrika 
Østasien og Stillehavet 
Sydasien 
Latinamerika og Vestindien Befolkning 
Mio 
1994 
572 
267 
1 735 
1 220 
471 % om året 
1990-94 
2,7 
2,8 
1,4 
1,9 
1,8 BNI pr. indbygger 
USD 
1994 
460 
1 580 
860 
320 
3 340 % om 
året 
1985-94 
"1,2 
-0,4 
6,9 
2,7 
0,6 Dødelighe 
d 
Spædbørn 
%0 
92 
49 
35 
73 
41 Analfa­
betisme 
(+15 år) 
% 
43 
39 
17 
50 
13 Eksport 
% om 
året 
1990-94 
0,9 
1,1 
14,4 
8,5 ODA 
(%af 
BNI) 
1994 
12,4 
1,6 
0,8 
1,4 
0,3 Investeringe 
r 
Direkte 
% af BNP 
1994 
1,9 
1,6 
Kilde: Verdenbanken: "Social Indicators of Development". World Development Report 1996. 
UNCTAD: World Investment Report 1996. 
KAPITEL III 
investeringer, selv om der dog er visse undtagelser*21*, og den har hidtil ikke mærket 
noget til opsvinget i de udenlandske investeringer i udviklingslandene. I 1995 var det 
således kun 2 mia. ud af i alt 90 mia. USD i investeringer i udviklingslandene, der 
gik til afrikanske lande syd for Sahara. Mens udenlandske investeringer synes at blive 
den vigtigste udenlandske finansieringskilde for mange udviklingslande, udgør gør 
de i de afrikanske lande syd for Sahara kun lidt over 10% af disse kapital strømme. 
Som helhed er regionen i dag stærkt marginaliseret i forhold til det internationale 
økonomiske system, idet den kun står for 2% af den internationale handel og under 
1% af de direkte udenlandske investeringer. 
De fortsat meget store makroøkonomiske skævheder, især en helt utilstrækkelig 
opsparing, kombineret med svag vækst har resulteret i en akkumuleret udlandsgæld 
af håbløst omfang i visse lande. De afrikanske lande syd for Sahara er i dag den 
region i verden, som forholdsmæssigt er mest forgældet med en gæld, der udgør 
270% af eksportindtægterne og 75% af BNI og med kroniske efterslæb i betalingerne 
af forfaldne ydelser. 
Dette helhedsbillede dækker imidlertid over store forskelle, og ligesom i de øvrige udviklings­
regioner er der en tendens til, at forskellene mellem de afrikanske lande indbyrdes bliver 
endnu større. 
Gennemsnitsindkomsten pr. indbygger, som i 1994 var 460 USD i de afrikanske lande syd for 
Sahara(22), dækker over niveauer lige fra 80 og 90 USD i Rwanda og Mozambique til 600 
USD i Côte d'Ivoire og Senegal og ca. 3000 USD i Botswana og Mauritius. 
Udviklingsperspektiverne for de kommende år tyder desuden på, at forskellen bliver stadigt 
større mellem de lande, der har vist evne til at gennemføre troværdige udviklingspolitikker, 
og de lande, som er fanget i en ond cirkel af stigende vold og fattigdom. De lande, som er 
omfattet af særprogrammet for Afrika(23), har i de senere år registreret særdeles opmuntrende 
vækstresultater. Væksten i BNP i disse lande har i gennemsnit været 1,5 procentpoint højere 
end i de øvrige afrikanske lande syd for Sahara i perioden 1994-96 (middelværdier). Denne 
forøgelse afvæksten har været kombineret med en stigning i eksporten og i investeringsraten, 
som i dag er tæt på 20% af BNP. Stigningerne i de private investeringer er især udtryk for en 
mærkbar forbedring af det økonomiske klima i de pågældende lande. Et andet opmuntrende 
tegn er, at der har været tale om en stort set kontinuerlig forbedring af resultaterne, siden 
særprogrammet for Afrika blev iværksat i 1987. 
Ser man på Vestindien, dog med undtagelse af Haiti, som er blandt fattigste lande i verden 
' De direkte udenlandske investeringer i de afrikanske lande syd for Sahara er fortsat koncentreret på 
olie- og minesektorerne og på turismen. Der er hidtil kun blevet investeret i et begrænset antal lande 
(Nigeria, Angola, Zambia, Namibia, Côte d'Ivoire og Swaziland). I Vestindien er de udenlandske 
investeringer derimod steget mærkbart siden begyndelsen af 1990'eme. 
(22) Verdensbanken, Atlas-metoden. Det omfatter også Sydafrika (3040 USD). 
Særprogrammet for Afrika tager sigte på stærkt forgældede lavindkomstlande, som er i færd med at 
gennemføre et strukturtilpasningsprogram, og stottes af Verdensbanken; programmet omfatter i dag ca. 
35 lande, der repræsenterer 45% af BNP i de afrikanske lande syd for Sahara og 57% af befolkningen. 
25 
KAPITEL III 
med en gennemsnitsindkomst på 230 USD pr. indbygger, og Guyana og Surinam, ligger 
størsteparten af landene i den mellemste kategori, nogle dog allerøverst i denne kategori, som 
f.eks. Trinidad & Tobago (3740 USD pr. indbygger). Barbados tilhører den økonomiske elite 
i regionen(24). Men som helhed har vækstresultaterne fortsat været for ringe - selv når man ikke 
medregner Haiti, har gennemsnitsvæksten i BNI pr. indbygger været under 1% om året siden 
1990 - og der er tale om udbredt fattigdom. De sociale indikatorer viser dog, at med samme 
indkomstniveau er situationen på sundheds- og uddannelsesområdet alligevel gunstigere end 
i de afrikanske lande syd for Sahara; det kan tilskrives de fremskridt, der er gjort i de 
foregående tiår, via en politik med hovedvægten lagt på dækning af fundamentale behov. 
Disse resultater har dog været truet i de senere år af et kraftigt pres på budgettet, som især har 
påvirket visse sociale udgifter, og som skyldes bestræbelser på at opnå en makroøkonomisk 
stabilisering og gennemføre strukturtilpasninger. 
De direkte udenlandske investeringer har som reaktion på en forbedring af den økonomiske 
politik været stigende siden begyndelsen af 1990'erne i de fleste lande i Vestindien, med 
undtagelse af de fattigste. Forudsætningerne for en spredning af aktiviteterne i den private 
sektor er dog langt fra opfyldt, og landene er fortsat meget afhængige af eksporten af nogle 
få landbrugsprodukter (hovedsagelig bananer, sukker og ris) og mineprodukter. De fleste af 
disse lande er desuden ø-stater, hvilket gør dem særligt sårbare over for klimatiske faktorer 
og naturfænomener og er med til at øge omkostningerne pr. indbygger ved investeringer og 
økonomiske og sociale infrastrukturer ganske betydeligt. 
De otte AVS-lande i Stillehavet er forholdsvis heterogene ud fra et økonomisk og kulturelt 
synspunkt. Det største land, Papua Ny Guinea, omfatter 70% af hele befolkningen i denne 
gruppe, dvs. lidt over 5 mio. mennesker, mens det mindste land, Tuvalu, tæller knap 9 000 
indbyggere. Også i denne region er forskellene i levestandard meget store - fra 710 USD i 
Kiribati til 2 130 USD i Fiji. Det forhold, at der er tale om meget små ø-stater, gør disse 
økonomier meget sårbare over for eksterne faktorer; de er stærkt afhængige af 
handelssamkvemmet og meget udsat for naturkatastrofer (cykloner m.m.). 
Det faktum, at forskellene med hensyn til økonomiske og sociale vilkår bliver stadigt større, 
gør det rimeligt at underinddele gruppen af AVS-lande i flere landekategorier. På grundlag af 
de faktiske forhold i dag kan man således sondre mellem følgende: 
Lande, som slås med alvorlige politiske og økonomiske problemer. Lande som 
Somalia, Liberia, Sudan, Zaire, Rwanda og Burundi hører i dag til denne kategori. 
Lande, som er begyndt at iværksætte reformer, men som endnu ikke har høstet 
frugten i form af øget vækst, og som stagnerer. Det er i dag tilfældet i størsteparten 
af de afrikanske lande syd for Sahara. 
Lande i fremgang, som i de seneste år (siden 1992-93) har vist en vis evne til at styre 
de nødvendige ændringer, og hvor vækstperspektiverne i dag er bedre (centreret 
omkring Côte d'Ivoire / Ghana / Mali / Burkina Faso samt Uganda og Namibia). I 
Vestindien har Jamaica, Trinidad & Tobago og Den Dominikanske Republik sat øget 
fart i reformprocessen for at kunne komme med i den nordamerikanske 
(24) Bahamas (11 500 USD) ligger fortsat ekstremt højt. 
26 
KAPITEL III 
frihandelsaftale. I Stillehavet har Papua Ny Guinea siden 1989 deltaget i den 
liberaliseringsproces, der er indledt i forbindelse med APEC (Asia Pacific Economic 
Cooperation). AVS-landene tæller også ekceptionelle "succeshistorier": Botswana og 
Mauritius. 
Denne opdeling kan være nyttig i analyseøjemed, men den er kun i begrænset omfang brugbar 
i relation til udviklingspolitikken. Disse kategorier er rent faktisk meget ustabile, og ser man 
på udviklingen over en lidt længere periode, har mange afrikanske lande oplevet voldsomme 
omvæltninger og gør det stadigvæk. Sådanne omvæltninger er også foregået i lande, som i 
øvrigt kunne registrere forholdsvis gode resultater. Det er f.eks. tilfældet i Rwanda og i 
Nigeria, hvor de politiske omvæltninger har sat en brat stopper for reformerne. Omvendt er 
der visse lande, der har været i tilbagegang i en længere periode, men som i dag. figurerer 
blandt eksemplerne på lande med en vellykket reformpolitik, såsom Ghana og Uganda. 
I denne sammenhæng er det således absolut nødvendigt at foretage en samlet analyse af de 
problemer, som gør sig gældende eller kan frygtes at opstå i de afrikanske lande. 
2. Årsagerne til den lavere vækst i de afrikanske lande syd for Sahara 
Den lavere vækst i BNP pr. indbygger i de afrikanske lande syd for Sahara i forhold til andre 
udviklingsregioner kan tilskrives flere faktorer. Ud fra et økonomisk synspunkt skyldes den 
dels en lavere investeringsrate, en større befolkningstilvækst og endelig en ringere udvikling 
i produktivitetsfaktorerne, hvilket igen hænger sammen med en uhensigtsmæssig økonomisk 
politik. Der er ingen tvivl om, at Afrika har lidt under en dårlig økonomisk politik, som har 
været præget af store offentlige underskud, overvurderede vekselkurser, overdreven 
markedsregulering, fordrejninger som følge af omfattende protektionisme samt en dårligt 
forvaltet offentlig sektor, hvilket alt sammen har forårsaget svigtende tillid i den private 
sektor. De eksterne faktorer har uden tvivl også spillet en ikke ubetydelig rolle for disse 
dårlige resultater som følge af AVS-landenes særlige sårbarhed over for udsving på 
råvaremarkederne, internationale valutaforhold og gældsbyrden over for udlandet. 
Går man endnu længere med analysen og forsøger at afdække de elementer, som over en 
længere periode enten har haft en negativ indvirkning på udviklingspolitikkens effektivitet i 
Afrika, eller vidner om, at de afrikanske lande har ført en mindre vækstfremmende politik end 
andre lande i andre regioner, er der to forhold, der springer i øjnene: ugunstige strukturforhold 
og en stærkt risikobetonet kontekst. Vanskeligheden ved at gennemføre en hensigtsmæssig 
økonomisk politik og det forhold, at strukturtilpasninger og reformer forekommer at være mere 
problematiske i Afrika end andre steder, hænger tilsyneladende sammen dels med visse 
handicap, der har eksisteret fra begyndelsen, dels med den ustabilitet, der gør sig gældende 
i Afrika. 
Blandt de oprindelige handicap, som har gjort sig gældende fra starten af de afrikanske landes 
uafhængighed, og som synes at have haft varig indvirkning på udviklingsvilkårene i de 
afrikanske lande syd for Sahara, skal nævnes et ekstremt lavt uddannelsesniveau, også selv om 
man sætter det i forhold til BNP pr. indbygger, og en større befolkningstilvækst end i alle 
andre udviklingsregioner, hvilket uden tvivl har skabt ekstremt store behov i forhold til 
landenes egen kapacitet. 
27 
KAPITEL III 
Desuden kan et forholdsvis begrænset privat initiativ i dag forklare den ringe reaktion på 
udbudssiden på mere liberale og stimulerende politiske tiltag efter adskillige årtier med 
omfattende administrative indgreb. 
De afrikanske lande syd for Sahara har også været den region i verden, som har oplevet den 
største ustabilitet. De klimatiske forhold giver særlige problemer, der afspejler sig i en meget 
ustabil landbrugsproduktion, som fortsat er af stor økonomisk og social betydning. Stærkt 
svingende eksportindtægter, ustabile tilførsler af offentlig bistand og kapital strømme fra 
udlandet, hvilket igen resulterer i store udsving i importen, samt ustabile interne valutaforhold, 
som kun ganske fa lande ud over landene i franc-zonen har undgået, har alt sammen virket 
hæmmende på væksten. 
Til disse forskellige faktorer, som har skabt økonomisk ustabilitet, skal føjes en udpræget 
politisk ustabilitet, som i høj grad belaster investeringsklimaet og udviklingen af de 
økonomiske aktiviteter generelt. Manglende åbenhed i forvaltningen af de offentlige 
anliggender og magtelitens tendens til at skabe sig store formuer og sikre sig selv har betydet, 
at staten har haft sværere ved at påtage sig sit ansvar i disse lande. Disse forvaltningsmæssige 
problemer undergraver bestræbelserne på at skabe social udvikling, hvilket forudsætter politisk 
kontinuitet og langsigtede visioner, og de er med til at forsinke virkningerne af 
strukturtilpasningerne, for så vidt som de får investorerne til at forholde sig afventende. 
3. Politisk ustabilitet og svigtende offentlige funktioner 
Den politiske ustabilitet og statsmagtens svækkelse og manglende evne til at iværksætte den 
nødvendige udviklingspolitik, den stigende kriminalitet og organiserede vold i samfundet og 
de mange væbnede konflikter af en helt ny karakter(2S) med katastrofale konsekvenser på det 
menneskelige, sociale, økonomiske og miljømæssige plan er noget af det, der karakteriserer 
den seneste udvikling i en række AVS-lande. 
Årsagerne til disse kriser går til dels tilbage til arven fra kolonistyret, som var præget af en 
stærkt centraliseret og interventionistisk forvaltningsform og grænsedragninger uden 
hensyntagen til sociologiske tilhørsforhold. 
De skyldes også den svækkelse af de politiske regimers autoritet i de første årtier med 
uafhængighed, som blev næret af konflikten mellem Øst og Vest, og en udnyttelse afmagten, 
som meget ofte har været præget af personlige og kortsigtede interesser. Den ineffektive 
offentlige forvaltning, den voldsomme vækst i den halvstatslige sektor, forringelsen af 
infrastrukturerne og problemer med at skaffe offentlige indtægter er nogle af de tydeligste tegn 
på de ophobede mangler og svagheder. 
Den vedvarende økonomiske krise, der startede i begyndelsen af 1980'erne med faldende 
råvarepriser, stigende oliepriser og international valutauro, forårsagede et fald i statens 
indtægter og i realindkomsterne, ændrede rentestrukturen og velstandsfordelingen og 
resulterede i et skred til fordel for uformelle aktiviteter, men bidrog også til en stigning uden 
Seks lande lider i dag under virkningerne af borgerkrige, og befolkningen i disse lande tæller tilsammen 
60 mio. mennesker eller 1 1% af den samlede befolkning i de afrikanske lande syd for Sahara. 
28 
KAPITEL III 
lige i antallet af bedragerier og ulovlige transaktioner, som i dag ingår i internatioale netværk. 
I denne sammenhæng er der tre nye faktorer, som inden for de seneste 15 år har bidraget 
yderligere til svækkelsen af regeringsstrukturerne og til de sociale opløsningstendenser: 
De første forsøg på strukturtilpasninger og økonomiske reformer, som blev iværksat 
i begyndelsen af 1980'erne, medførte problemer af en anden art, end man umiddelbart 
havde forudset. De første støtteforanstaltninger, som især tog sigte på at skære ned 
på den offentlige sektor og nedbringe de offentlige underskud, gjorde således den 
offentlige forvaltning endnu mere ineffektiv og medvirkede til at underminere det 
økonomiske og sociale grundlag for statsmagten og dermed dens politiske autoritet 
og legitimitet. Det gælder generelt, at den udenlandske støtte til de økonomiske 
reformer har haft omfattende og uforudsete konsekvenser på det politiske plan. Det 
er først senere, at især Bretton Woods-institutionerne, men også EU i forbindelse med 
den strukturtilpasningspolitik over for AVS-landene, som blev indledt i 1990, har 
erkendt behovet for at få statsinstitutionerne til at fungere bedre og dermed øge 
strukturtilpasningsprogrammernes virkninger. Lidt efter lidt er der skabt en mere 
helhedsorienteret opfattelse af statens rolle i en ny økonomisk kontekst. 
Afslutningen på den kolde krig og Østblokkens sammenbrud i 1989 resulterede i en 
markant ændring i de industrialiserede landes holdning til AVS-landene som følge af 
omformningen af deres geostrategiske interesser. Denne ændring havde to konse­
kvenser: dels mistede mange lande den garanti for ubetinget finansiel støtte, de 
tidligere havde haft, dels stillede det internationale samfund nu strengere krav med 
hensyn til overholdelse af menneskerettighederne og de demokratiske principper. Men 
den strategi, man tidligere havde fulgt i så henseende i form af en formentlig lidt for 
formalistisk politisk konditionalitet oven i den økonomiske konditionalitet, var ikke 
tilstrækkeligt effektiv til at sikre større politisk stabilitet og skabe en markant 
forbedring af retstilstandene. I visse tilfælde resulterede den "demokratisering", som 
det internationale samfund støttede, i etablering af rene imitationsstrukturer eller 
"dækinstitutioner". 
Endelig har indførelsen af demokratiske principper i AVS-landene, som blev indledt 
samtidig med afslutningen på den kolde krig, vist sig særdeles vanskelig. 
Demokratiseringsprocessen er endnu ikke blevet ledsaget af en styrkelse af retsstaten. 
Især i de afrikanske lande syd for Sahara mangler man i udpræget grad politiske og 
sociale organisationsmodeller, som lever op til de moderne krav: Regeringsformen 
hænger sammen med den måde, hvorpå afrikanske samfund fungerer, dvs. at hensynet 
til gruppen går forud for hensynet til den enkelte. Desuden vil den gruppe, der har 
erobret og været i stand til at fastholde magten uden at skulle dele den med nogen 
eller acceptere, at den i perioder kan overgå til andre, ofte sætte sine egne interesser 
i stedet for almenvellets interesse. Det virker ikke fremmende på statsmagtens 
opgave, som er at arbejde for økonomiske og sociale fremskridt i en stadigt mere 
konkurrencepræget international økonomisk kontekst og at overholde de demokratiske 
principper, som det internationale samfund anerkender. Det faktum, at de gamle 
ledende eliter i mange lande har genvundet magten ved de seneste valg vidner om 
dette problem, samtidig med at de økonomiske reformer og budgetnedskæringer på 
kort sigt medfører nogle sociale omkostninger og således ikke lever op til 
befolkningens forventninger. Denne situation står i modsætning til erfaringerne i 
29 
KAPITEL III 
Europa fra efterkrigstiden, hvor sociale fremskridt og indførelse af højtudviklede 
sociale systemer var et effektivt politisk svar på kravet om en styrkelse af 
demokratiet. 
Der er dog også positive tegn i og med at faste valgperioder, større pressefrihed og indførelse 
af rådgivende strukturer, der giver den private sektor, lokalsamfundene, kvindeorganisationerne 
og de ikke-statslige organisationer lejlighed til at komme til orde, gør det muligt at føre en 
egentlig debat; det er samtidig vigtige skridt på vejen til større åbenhed i forvaltningen. Det 
voksende samfundskrav i AVS-landene om en udvikling, der i højere grad inddrager 
befolkningen og respekterer den enkeltes behov, er udtryk for en betydningsfuld ændring. 
Der er naturligvis stadig i forskelligt omfang problemer med den politiske forvaltning i AVS-
landene. De giver næring til en udbredt usikkerhedsfølelse, som ikke blot berører de lande, 
der slås med de største vanskeligheder, men som også - i hvert fald i de afrikanske lande syd 
for Sahara - er med til at underminere tilliden til hele kontinentet. Dette "tillidsunderskud" 
bidrager i vidt omfang til de meget svage og ustabile investeringer i Afrika, især med hensyn 
til udenlandske investeringer, og gør det stadigt vanskeligere at fastholde udviklingsbistandens 
legitimitet. 
B. RISICI, DER SKAL FOREBYGGES, OG MULIGHEDER, DER SKAL UDVIKLES 
1. Grundlæggende forudsætninger for udviklingen og økonomiske reformer 
De i mange tilfælde dybtgående problemer i forbindelse med den politiske og sociale 
destabilisering og de konkrete vanskeligheder med gennemførelsen af den nødvendige 
økonomiske vækstpolitik, som fortsat består på trods af 15 års strukturtilpasninger og bistand 
fra de internationale finansielle institutioner, forekommer i dag at være de to største onder i 
de afrikanske lande syd for Sahara. 
Mange lande opfylder ikke minimumsbetingelserne for fred og acceptabel økonomisk styring. 
Det anslås, at kun ca. 30% af befolkningen i de afrikanske lande syd for Sahara i dag lever 
i lande, der måske lige netop opfylder mindstekravene til et rimeligt grundlag for økonomisk 
udvikling. Det udelukker de lande, der hærges af borgerkrige, og de lande, hvor den 
økonomiske styring ikke er tilstrækkelig til at garantere et mindstemål af gunstige 
forudsætninger for udvikl i ng(26). 
Seks indbyrdes afhængige aspekter synes at være afgørende i enhver vurdering af de 
Disse forudsætninger defineres i denne sammenhæng således: et mindstemål af social samhørighed 
(ingen borgerkrig), et mindstemål af makroøkonomisk stabilitet (med hensyn til inflation, saldo på 
udlandsbalancen og gældsforvaltning), minimumsforudsætninger for en effektiv allokering af 
ressourcerne, for handels- og veksel systemet, for den finansielle sektor, for markederne for 
produktionsfaktorer og produkter, for de halvstatslige virksomheder og institutioner og for 
sammensætningen af de offentlige udgifter. Der er for alle disse kriterier fastsat nogle mindstegrænser. 
Disse tre kategorier udgør et hierarki: uden et mindstemål af social stabilitet kan man ikke forestille 
sig makroøkonomisk stabilitet; i en situation med forholdsvis stabile sociale forhold, men uden et 
mindstemål af makroøkonomisk stabilitet kan man ikke forestille sig en effektiv allokering af 
ressourcerne. 
30 
KAPITEL III 
fremtidige udviklingsmuligheder: 
(i) Fred og sikkerhed som minimumsforudsætninger for udvikling 
Borgerkrigenes omkostninger vejer tungt i den samlede status for AVS-landene(27). På kortere 
sigt vil denne form for konflikter altid være aktuelle. Ud over deres direkte katastrofale 
virkninger i de berørte lande, har de en "afsmitningsvirkning", eftersom voldsomme 
begivenheder i et land kan have negative konsekvenser for hele regionen, især fordi de er med 
til at svække tilliden hos de økonomiske beslutningstagere. 
Denne helhedskonstatering er foruroligende, men den giver dog også en vis grund til 
optimisme: Man kan rent faktisk konstatere, at de lande, der kan sikre i hvert fald et 
mindstemål af social stabilitet, kan registrere vækstresultater(28), som ganske vist endnu er 
beskedne i forhold til deres potentiale, men tilstrækkelige til at skabe en stigning i indkomsten 
pr. indbygger. 
(ii) De nødvendige økonomiske og institutionelle reformer 
Investeringsraten er fortsat alt for lav i mange lande. Blandt alle de faktorer, der indvirker på 
investeringsbeslutningerne, vil vurderingen af "landerisikoen", dvs. den politiske ustabilitet og 
risikoen for større kursændringer i den økonomiske politik og handelspolitikken, ofte være 
afgørende på dette stadium. 
De økonomiske reformer, som har været i gang i et stigende antal lande siden slutningen af 
1980'erne, bidrager i denne sammenhæng til at skabe en mere gunstig ramme. Ligesom i andre 
regioner i verden rækker disse reformer, som normalt er blevet iværksat i forbindelse med 
bestræbelser på at skabe makroøkonomisk stabilisering, ud over de kortsigtede tilpasnings­
problemer og omfatter en kombination af økonomisk politik og institutionelle omlægninger. 
Foruden genetableringen af en varigt stabil makroøkonomisk ramme tager reformerne mere 
generelt sigte på at forbedre økonomiernes konkurrenceevne via en mere realistisk 
valutapolitik, mere effektive markeder, handelsmæssige liberaliseringer og åbning for 
udenlandske investeringer. Reformerne i den offentlige sektor har desuden til formål atter at 
lade det offentliges indsats være centreret omkring de fundamentale opgaver, dvs. varetagelse 
af grundlæggende serviceydelser og levering af nødvendig basisinfrastruktur. 
Institutionelle reformer er mere langvarige og vanskeligere at gennemføre end liberalise-
ringstiltag; de vedrører udvikling og modernisering af det finansielle system, skattereformer, 
styring af de offentlige udgifter, forbedring af det lovgivningsmæssige grundlag og 
retssystemet samt omdannelse af offentlige virksomheder og privatiseringer. 
Disse konstateringer, som især er relevante for de afrikanske lande syd for Sahara, gælder dog 
også for landene i Vestindien, som slås med de samme problemer, dog i lidt mindre målestok. 
(27) I en undersøgelse af nyere dato (P. Collier, CSAE Oxford University, 1995) anslås det f.eks., at BNP 
i Mozambique, Etiopien og Uganda er ca. 40% lavere, end det ville have været uden borgerkrig. 
De otte lande, som er blevet analyseret i perioden 1993-95, og som opfylder de ovenfor beskrevne 
basiskriterier med hensyn til social samhørighed og et mindstemål af økonomisk politik (Kap Verde, 
Etiopien, Gambia, Ghana, Guinea Bissau, Maretanien, Uganda og Zambia), har i gennemsnit haft en 
økonomisk vækst på lidt over 6% om året i disse tre år. Valget af analyseperiode er naturligvis 
afgørende for, hvilke lande der opfylder kriterierne; f.eks. er landene i franc-zonen, hvor den 
makroøkonomiske kontekst forbedredes efter devalueringen i 1994, ikke kommet i betragtning her, men 
vil eventuelt kunne medtages i en senere analyse. 
31 
KAPITEL III 
De reformer, der er påbegyndt i nogle af disse lande i løbet af de seneste år med henblik på 
at udvikle den private sektor og eksportpotentialet, er stadigvæk meget, ufuldstændige. 
Liberaliseringen af handelen, forbedringen af lovgivningsgrundlaget, udviklingen af det 
finansielle system, effektiviseringen af arbejdsmarkedet og behovet for at give de 
socialpolitiske tiltag en vis manøvremargen vil således endnu i kortere eller længere tid 
dominere dagsordenen for den økonomiske politik i denne region. 
Der kan allerede nu registreres mærkbare resultater på visse områder. Selv om det er 
vanskeligt med sikkerhed at pege på årsagerne til de forbedrede vækstresultater, især i de 
lande, som er omfattet af særprogrammet for Afrika, står det dog klart, at den finansielle støtte 
fra det internationale samfund(29) har spillet en vigtig rolle, for så vidt som den har sikret en 
vis kontinuitet i den økonomiske politik og i reformerne. 
(iii) Demokratiseringen og den økonomiske liberalisering 
Den dobbelte proces, som består dels i en økonomisk omstilling (til markedsøkonomi), dels 
i en politisk omstilling (til et pluralistisk styre), indebærer både synergivirkninger og 
specifikke vanskeligheder: synergivirkninger i de tilfælde, hvor reformerne kan gøres til 
genstand for en bred offentlig debat mellem myndighederne og det civile samfund, især 
repræsentanterne for den private sektor, og er udtryk for et oprigtigt engagement fra 
regeringens side, og vanskeligheder i det omfang, gennemførelsen af den stabiliseringspolitik, 
der ledsager liberaliseringen, midlertidigt besværliggøres af den demokratiske åbenhed. Det 
sker især, når fremskridtene er langsomme og beskedne, hvilket forsinker de positive 
virkninger, som forventes med hensyn til udbudsforholdene, og forlænger den periode, hvor 
den samfundsøkonomiske politik er præget af budgetnedskæringer. Under disse 
omstændigheder kan det være vanskeligt at fastholde vælgernes støtte og den brede tilslutning 
til reformerne, og det kan bringe kontinuiteten i den økonomiske politik i fare. 
(iv) Spørgsmål i tilknytning til samfundsændringer 
Der er bred enighed om, at der må være et mindstemål af økonomiske reformer, hvorimod 
strukturreformerne, som har mere vidtrækkende konsekvenser, og hvis fordelingsmæssige 
virkninger er vanskeligere at måle, er langt mere kontroversielle og møder større modstand. 
I de afrikanske lande syd for Sahara næres denne modstand af de herskende grupper, og den 
bygger på et af de vigtigste karakteristika ved den måde, hvorpå afrikanske samfund fungerer, 
nemlig afvisning af tanken om at lade den enkelte samle til huse. Men gruppesolidariteten har 
en tendens til at blive fordrejet i retning af en stadigt mere partikulær omfordeling af produktet 
og den økonomiske aktivitet, der betragtes som "lovligt bytte", hvorefter de grupper, som er 
nærmest på magten, efterhånden kun er solidariske med en meget lille del af befolkningen. 
Denne måde at indrette samfundet på sætter visse grænser for, hvad bistandsdonorerne kan 
forlange i relation til den økonomiske politik, for så vidt som reformernes virkninger og 
levedygtighed ud over et vist fælles minimumsgrundlag vanskeligt lader sig forudsige. 
Hele det internationale samfund, dvs. alle lande under ét, har i øvrigt problemer med at forene 
de store politiske løfter, der blev afgivet i henholdsvis Rio, Kairo, København og Beijing, og 
som gik på en bæredygtig udvikling centreret omkring det enkelte menneskes behov, med den 
konkrete virkelighed i relation til økonomisk udvikling i en international kontekst, som bliver 
stadigt mere konkurrencepræget. 
(29) For de lande, som er med i særprogrammel for Afrika, har denne støtte som helhed udgjort over 40% 
af værdien af importen af varer og tjenesteydelser (eksklusive renter). 
32 
KAPITEL III 
(v) Mindskelse af fattigdommen 
Den seneste forbedring i vækstresultaterne har uden tvivl gjort det muligt at knække eller 
begrænse stigningen i fattigdommen i nogle lande, men ikke egentlig at mindske den. På den 
ene side er der behov for kraftigere og mere vedvarende økonomisk vækst: Verdensbanken 
anslår på grundlag af den økonomiske struktur og befolkningstilvæksten, at en vækst i BNP 
på 5% om året i de afrikanske lande syd for Sahara kun lige er nok til at holde antallet af 
personer, der lever under fattigdomsgrænsen, uændret. Ser man på alle lande med over 1 mio. 
indbyggere, er det kun seks afrikanske lande syd for Sahara, der i løbet af de seneste ti år er 
nået op over denne vækstgrænse. 
På den anden side er der ganske store muligheder for at øge vækstens indvirkning på fattig­
dommen: Der bør skabes langt bedre adgang til grundlæggende sociale serviceydelser, og ad­
gangen til produktive ressourcer (almen og erhvervsfaglig uddannelse, jord, kapital og 
långivning m.m.) er fortsat helt utilstrækkelig i mange lande. Hele befolkningsgrupper er i dag 
udelukket fra den strukturerede økonomi. Kvinderne er særligt sårbare i denne sammenhæng, 
og en forbedring af kvindernes samfundsøkonomiske situation ville virke som en effektiv 
løftestang for bekæmpelsen af fattigdommen. Den uformelle sektor er ganske vist i mange 
tilfælde meget dynamisk, men den giver normalt ikke mulighed for at forbedre folks levevilkår 
mere - varigt. Endelig vil enhver form for økonomisk omstilling medføre relative 
holdningsændringer i forskellige dele af befolkningen; de eksisterende sociale systemer, som 
i vidt omfang er baseret på solidaritet inden for en gruppe, men også på 
afhængighedsrelationer, giver ikke mulighed for at løse disse problemer effektivt. 
(iv) Integrering i verdensøkonomien 
AVS-landenes integrering i den internationale samhandel kommer til at afhænge af, dels 
hvorvidt deres interne økonomiske politik lykkes, dels hvorvidt det lykkes at forbedre 
økonomiernes konkurrenceevne, og endelig hvorvidt det lykkes dem at få adgang til 
udenlandske markeder. 
Den øgede internationalisering har mindsket de handelsmæssige hindringer og de 
omkostninger, der er forbundet med at drive international handel, men adgangen til de 
internationale markeder bliver stadigt mere kompliceret og afhænger af andre hensyn, som 
ikke har noget at gøre med toldmæssige hindringer. I relation til markedsadgang far 
toldsatserne stadigt mindre betydning, mens andre aspekter såsom konkurrencepolitik, tekniske, 
sundhedsmæssige og fytosanitære standarder, subventioner, antidumpingpolitik og 
udligningsafgifter, miljølovgivning og arbejdsmarkedslovgivning, lovgivning om intellektuel 
ejendomsret, investeringskodekser m.m. bliver stadigt mere afgørende for markedsadgangen. 
Følgen er, at selv om den multilaterale liberalisering, der følger af aftalen efter Uruguay­
runden, har kunnet registrere stor succes, er det dog et faktum, at mange af de ovennævnte 
områder i tilknytning til handelen endnu ikke er reguleret i tilstrækkeligt omfang af WTO, 
hvilket giver anledning til potentielt konkurrencebegrænsende adfærd hos multilaterale 
virksomheder og stærke handelslande, og det kan meget vel blive konkrete hindringer for 
adgangen til de internationale markeder. Udbygningen af de regler, der er vedtaget på 
multilateralt plan på de nye områder i tilknytning til samhandelen, samt fastere håndhævelse 
af reglerne om bilæggelse af tvister om de nye aftaler om tekniske handelshindringer og andre 
ikke-toldmæssige hindringer, er et stort arbejde, som vil være på WTO's dagsorden i de 
kommende år. 
Den multilaterale liberalisering, der er firlgt efter Uruguay-runden, har ikke mindsket den 
33 
Indrammet felt nr. 3 AVS-landenes handelsstrategier 
Et af de vigtigste mål for AVS-landene her på tærsklen til det 21. århundrede er at sikre deres 
optimale integrering i verdensøkonomien, dvs. en integrering, der reducerer risikoen for 
marginalisering til et minimum og dermed vender de nuværende tendenser i så henseende, og 
som maksimerer de muligheder, der ligger i den internationale kontekst med hensyn til at 
kunne deltage med fordel på de internationale markeder for varer, kapital, tjenesteydelser og 
beskæftigelse. 
AVS-landene kan overveje flere forskellige integrationsstrategier afhængigt af deres pecifikke 
situation og forudsætninger og vælge de mest hensigtsmæssige modeller eller veje til at 
integrere sig i verdensøkonomien: 
a) ikke-gensidighed. De kan insistere på, at EU's nuværende differentierede (i forhold 
til andre mindst udviklede lande) og aftalebaserede ordning med ikke-gensidige 
præferencer bibeholdes, og kræve øget adgang til markedet og lempelse af de 
procedurer og regler, der opfattes som hæmmende for udviklingen af deres eksport; 
b) multilateralisme. De kan se bort fra deres nuværende muligheder for differentieret 
præferencebehandling, rationalisere og indskrænke og respektere de toldvilkår, der 
følger af GATT. De kan insistere på en større liberalisering af handelen på 
multilateralt plan ved at koncentrere sig om de produkter og sektorer, der er af 
interesse for alle mindreudviklede lande. De kan udnytte de nye WTO-regler fuldt ud 
til at forsvare deres handel sinteresser; 
c) unilateral liberalisering. De kan fortsætte en selvstændig liberalisering af samhandelen 
uden om GATT i forbindelse med selvstændige strukturtilpasningsprogrammer eller 
strukturtilpasningsprogrammer med støtte fra Bretton Woods-institutionerne. De kan 
for handelspolitikkens vedkommende fastholde alle de lempelser, med hensyn til 
forpligtelser og tidsplaner, de er blevet indrømmet i henhold til GATT; 
d) Syd-Syd-gensidighed. De kan udvide og uddybe den igangværende regionale 
økonomiske integrationsproces. De kan eventuelt tilstræbe en mere "naturlig" 
geografisk dækning, som ikke blot er baseret på de nærmestliggende AVS-lande (med 
hensyn til handelsstrømme og komplementaritet); 
e) Nord-Svd-gensidighed. De kan indgå regionale integrationsaftaler, hvori deltager både 
udviklede økonomier og økonomier i udvikling, for at sikre en dynamisk forankring 
af deres egen økonomi i en større handelsblok og således kompensere for den 
omlægning af samhandelen og investeringerne, som andre mindst udviklede lande kan 
få eller allerede har haft fordel af (Vestindien i NAFTA eller FTAA). 
Det er klart, at disse forskellige løsningsmodeller ikke udelukker hinanden. Man kan forestille 
sig mange forskellige kombinationer EU skal på grundlag af de valgmuligheder, AVS-landene 
har, forsøge at få etableret de handelsaftaler, man ønsker at indgå med partnerlandene. 
3^ Oc_ 
KAPITEL III 
stigende interesse for regional samhørighed, som opstod i slutningen af 1980'erne. Handels-
landene, og det gælder både de industrialiserede lande og udviklingslandene, synes at tillægge 
det større værdi, at man i en mere reduceret geografisk målestok går videre end resultaterne 
af Uruguay-runden, der tilsyneladende ikke tilfredsstiller det voksende krav om en mere fri 
samhandel og større sikkerhed og harmonisering på de nye områder i tilknytning til handelen. 
Nord-Syd-handelsaftalerne. som ud over de normale virkninger med hensyn til fremme af sam­
handelen og omlægning af eksporten er med til at skabe øget tillid til de mindst udviklede 
deltagerlandes politik og øge såvel indenlandske som udenlandske investeringer, har også 
positive virkninger for konkurrenceevnen, giver bedre adgang til teknologi og, hvilket ikke er 
uvæsentligt, sikrer en vis grad af beskyttelse med hensyn til den politiske udvikling på de 
områder, der er knyttet til handelen. 
Den multilaterale liberalisering og den voksende tendens til at lægge vægt på regionale tilhørs­
forhold har ændret de mindst udviklede landes økonomiske muligheder. På den ene side 
oplever de lande, der får ikke-gensidig præferencebehandling i forbindelse med GSP eller 
andre præferenceordninger såsom Lomé-handel spræferencerne, en udhuling af værdien af deres 
præferencer. Desuden risikerer de mindst udviklede lande, som står uden for de regionale 
blckke, at der sker en omlægning af samhandelen og investeringerne til skade for dem. På den 
anden side skulle den multilaterale og regionale liberalisering, for så vidt som især den 
sidstnævnte kan medføre en reduktion af toldmurerne ikke blot mellem partnerne, men også 
over for resten af verden, forbedre de mindst udviklede landes afsætningsmuligheder. 
De udviklingslande, der er sakket agterud med hensyn til vækst og integration, er nødsaget til 
at få vendt disse negative tendenser og træffe nogle vanskelige beslutninger omkring omfanget 
af og tempoet i liberaliseringen og især omkring valget af den bedste strategi for integreringen 
i verdensøkonomien: skal de vælge den multilaterale model, eller er ensidig liberalisering den 
bedste løsning? Skal de koncentrere sig om det regionale tilhørsforhold (Syd-Syd og/eller 
Nord-Syd)? Eller skal de vælge en kombination af disse muligheder? 
2. Opmuntrende resulter, som måske markerer et vendepunkt 
Den seneste forbedring i vækstresultaterne i de afrikanske lande syd for Sahara (3,5-4% for 
hele regionen i 1995 og 7% for de 31 lande, der er med i særprogrammet for Afrika) kan 
ganske vist til dels tilskrives kortsigtede faktorer såsom stigende råvarepriser på de 
internationale markeder, men den er også opmuntrende, fordi den dels omfatter et stort antalt 
lande, dels hænger sammen med en forbedring af den samfundsøkonomiske styring og 
gennemførelsen af reformer, som nu begynder at bære frugt, hvilket bl.a. giver sig udslag i 
øget eksport. 
Udviklingen i Sydafrika efter afskaffelsen af apartheid er uden tvivl ét af de mest åbenbare 
positive elementer. Udviklingsperspektiverne for dette land afhænger naturligvis fortsat af dets 
evne til at mindske de sociale spændinger og skabe bedre forhold på arbejdsmarkedet. Men 
Sydafrika er i besiddelse af et stort vækstpotentiale, og den positive udvikling, der kan spores 
med hensyn til udenlandske investeringer og handelsrelationer, vil helt givet blive til gavn for 
hele regionen dels via en vis økonomisk afsmitning, dels via en forbedring af de interne 
forhold i andre lande i regionen. 
34 
KAPITEL III 
De vestafrikanske lande i franc-zonen er også med til at gøre det samlede billede mere positivt 
på det afrikanske kontinent: devalueringen i 1994 har haft gavnlige virkninger, især i de lande, 
hvor den blev ledsaget af strukturtilpasninger og reformer. Den regionale økonomiske 
integrationsproces i Vestafrika indebærer desuden en række gunstige perspektiver og kan 
komme til at blive et afgørende vendepunkt for den økonomiske udvikling i hele regionen, 
dels fordi den kan bidrage til at intensivere samhandelen og forbedre konkurrenceevnen, dels 
fordi den kan blive et forankringspunkt for en makroøkonomisk politik, der kan skabe øget 
stabilitet og således give en sådan politik større troværdighed, hvilket er en afgørende 
forudsætning for at sætte fart i såvel indenlandske som udenlandske investeringer. 
Også i Østafrika er situationen i visse lande blevet mærkbart forbedret i løbet af de seneste 
to år (Kenya, Tanzania og Uganda). Disse tre lande har ligeledes for nylig indledt en regional 
integrationsproces, som i øjeblikket omfatter samarbejde omkring transport, kommunikation 
og betalinger. 
Flere lande i Vestindien har gjort betydelige fremskridt med hensyn til at stabilisere deres 
økonomier og har draget fordel af et mere gunstigt eksternt klima i 1980'erne til at iværksætte 
skatte- og valutareformer og gennemføre en handelsmæssig liberalisering i forbindelse med 
en regional samarbejds- og integrationsproces med det formål gradvist at blive integreret i den 
vestlige verdens økonomi (se det indrammede felt nr. 4). 
Men i alle disse lande vil perspektiverne på kort sigt komme til at afhænge af de fremskridt, 
der kan opnås med hensyn til gennemførelsen af en økonomisk politik. Strukturbetingede 
handicap gør dog fortsat landene meget sårbare. Så længe nye investeringer ikke har skabt 
mulighed for øget spredning i eksporcen, vil udviklingen i bytteforholdet fortsat være stærkt 
bestemmende for udsving i råvarepriserne, der når som helst kan bringe tempoet i reformerne 
og resultaterne af strukturtilpasningen i fare. 
Under forudsætning af at der ikke opstår større eksterne forstyrrelser, og at råvarepriserne 
udviser en langsomt faldende tendens over en længere periode, og under hensyntagen til den 
meget prekære situation i de lande, som i dag er præget af mere eller mindre udtalte sociale 
opløsningstendenser og politisk destabilisering, opererer Verdensbankens prognoser på 
mellemlang sigt med en gennemsnitsvækst på 3,8% om året i de næste ti år (1996-2005) for 
samtlige lande i Afrika syd for Sahara (inklusive Sydafrika). Dette tal, som forudsætter, at 
reformerne videreføres i stort set uændret tempo, er udtryk for et mærkbart fremskridt i 
forhold til de ti foregående år (1,7% om året mellem 1986 og 1995) og skulle give mulighed 
for en beskeden stigning i indkomsten pr. indbygger (+ 0,9% om året). I mange lande vil det 
dog ikke være nok til at mindske fattigdommen mærkbart. Det bliver en af de største 
udfordringer for regeringerne i de pågældende lande og for alle, som beskæftiger sig med 
udviklingssamarbejde. 
Perspektiverne for udviklingen i verdensøkonomien omfatter en række potentielt gunstige 
parametre for AVS-landene: En forholdsvis stabil vækst i verdenshandelen (over 6% om året 
ifølge Verdensbankens prognoser), et internationalt handelssystem, som er ved at strukturere 
sig på grundlag af resultaterne af Uruguay-runden og drøftelserne i WTO, store 
udviklingsmuligheder i servicesektoren, især inden for turisme, nye markeder i kraftig vækst 
i Østasien og Latinamerika og potentielt også i Østeuropa, som kan skabe grundlag for en 
spredning i AVS-landenes økonomiske og handelsmæssige relationer. Den forbedring af de 
fattigste landes adgang til de industrialiserede landes markeder, som EU har gjort sig så stærkt 
35 
Indrammet felt nr. 4 Vestindien: Regionale integrationsperspektiver 
Vestindien i bredeste geografiske betydning omfatter i alt 37 lande og territorier beliggende 
i ø-gruppen Antillerne og på det latinamerikanske kontinent langs kysten ud mod Det 
Caribiske Hav. Det er de 15 selvstændige AVS-lande i Vestindien, to nederlandske territorier 
og fem britiske territorier, tre oversøiske franske departementer, to territorier, der er tilknyttet 
USA, Cuba samt ni spansktalende selvstændige stater i Mellemamerika og langs «kysten ud 
mod Det Caribiske Hav (Det Mellemamerikanske Fællesmarked, Mexico, Venezuela og 
Colombia). Størsteparten af disse lande og territorier er med i den nye Sammenslutning af 
Caribiske Stater, som udgør et potentielt økonomisk område med 205 mio. indbyggere. 
Vestindien adskiller sig på grund af sin geografiske beliggenhed og struktur fra de øvrige 
regioner i AVS-området. Regionens økonomiske fremtidsmuligheder afhænger uden tvivl af 
en gradvis integrering med Nord- og Sydamerika afbalanceret med opretholdelsen af snævre 
og solide forbindelser med Europa. Bestræbelserne på at opnå en sådan balance er begrundet 
dels i ønsket om at bevare de vestindiske landes nationale suverænitet og regionale identitet 
over for den stærke økonomiske, kulturelle og teknologiske udviking i USA, dels i et ønske 
om at åbne mulighed for alternative handelsalliancer. Den strategi for en liberalisering af 
samhandelen, som er indledt i den vestlige verden, og det princip om handelsmæssig 
gensidighed, der følges i NAFTA(2), vil kræve en hurtigere omstilling i Vestindien end i 
Afrika. 
Udsigterne til frihandelsaftaler og et større økonomisk samarbejde i den vestlige verden 
har atter skabt interesse for regional økonomisk integrationsstrategi. Hovedformålet med 
en sådan integration er at skabe en økonomisk og handelsmæssig ramme, der gør det 
muligt for de pågældende lande at indgå gnidningsløst i liberaliseringsprocessen og 
forberede de økonomiske beslutningstagere i regionen på den skærpede konkurrence. 
Sideløbende hermed skal landene i Vestindien vurdere den nye internationale konteksts 
virkninger for de små ø-staters politiske bæreevne og økonomiske overlevelse, idet 
størsteparten af landene i regionen netop består af sådanne små ø-stater. 
Ønsket om en øget integration har længe været det centrale i de regionale overvejelser. 
Bestræbelserne på dette område går helt tilbage til det mislykkede forsøg med Den 
Vestindiske Føderation i slutningen af 50'erne og begyndelsen af 60'erne. I løbet af det 
seneste tiår har de strukturbetingede tendenser i verdensøkonomien affødt forskellige 
regionale reaktioner, som er udtryk for flere koncentriske cirkler af regional eller 
subregional integration. Fra den lille monetære union af lande i Organisationen af 
Østcaribiske Stater (OECS) til Det Caribiske Fællesskab og Det Caribiske Indre Marked 
(Caricom) og frem til den nye og langt større Sammenslutning af Caribiske Stater 
(ACS)(3) har udviklingen i de regionale strukturer fulgt et meget uensartet mønster, som 
i højere grad har taget sigte på en udvidelse end på en egentlig uddybning af 
' North American Free Trade Agreement. 
(3) Caricom blev oprettet i 1973, OECS i 1981 og ACS i 1995. 
3 5" c^ 
integrationsprocessen^. 
Når integrationsbestræbelserne synes at være løjet noget af, skyldes det de stadigt mere 
komplicerede forhold og mange nye problemer i landene i Vestindien, især i relation til 
følgende: 
styrkelse af de demokratiske principper, den politiske omstilling på Haiti og 
Cubas tilpasning til den nye regionale og internationale kontekst, 
bekæmpelse af Vestindiens marginalisering over for de regionale blokke, 
bæredygtig udvikling i regionens lande og især udvikling af de menneskelige 
ressourcer og det civile samfunds og den private sektors integrering i udviklings­
processen, 
beskyttelse af naturressourcerne og miljøet og forebyggelse af naturkatastrofer; 
bekæmpelse af samfundsøkonomiske og kulturelle problemer og trusler, især 
narkotika, og styring af migrationspres, 
den økonomiske omstilling og mere specifikt de vestindiske økonomiers overgang 
til service- og teknologisamfundet; overgangen fra handelsbeskyttelse (bananer, 
sukker og ris) til en åben og konkurrencepræget økonomi; den økonomiske 
tilpasning og afbødningen af dens negative sociale virkninger, 
opretholdelse af de vestindiske landes traditionelle partneres permanente 
tilstedeværelse i regionen, dvs. Europa, USA og Canada. 
En af de mulige strategier for landene i Vestindien i denne sammenhæng vil være at 
vedblive med at arbejde for en realistisk og åben form for regional integration, hvis 
rækkevidde fortsat drøftes mellem parterne. 
(4) I relation til det regionale samarbejde mellem EU og AVS dækker det vestindiske område de 
AVS-lande, som er med i Cariforum, et koordineringsorgan, som blev oprettet i 1991 mellem de 
to nye medlemmer af Lomé-konventionen (Haiti og Den Dominikanske Republik) og de "gamle" 
AVS-partnere i Caricom, dvs. Antigua & Barbuda, Bahamas, Barbados, Dominica, Grenada, 
Guyana, St. Lucia, St. Christopher & Nevis, St. Vincent & Grenadinerne, Surinam samt Trinidad 
& Tobago. Disse lande har en samlet befolkning på 21,5 mio. indbyggere. 
25" & 
KAPITEL III 
til talsmand for, og som blev godkendt på det seneste G7-topmøde, vil også være en vigtig 
faktor. 
C. KONSEKVENSER FOR DET FREMTIDIGE PARTNERSKAB 
Udviklingsbetingelserne har ændret sig drastisk både på det interne samfundspolitiske plan og 
på det internationale økonomiske og politiske plan. Analysen af begrænsningerne og 
mulighederne for AVS-landene munder ud i en række konklusioner af betydning for 
overvejelserne omkring det fremtidige samarbejde med henblik på en mere målrettet og mere 
effektiv støtte for at hjælpe disse lande med at gennemføre deres strukturtilpasnings- og 
udviklingspolitik. Man skal især være opmærksom på følgende aspekter: 
Støtte til strukturtilpasning. I mange afrikanske lande syd for Sahara vil de problemer, 
der blev afdækket i 1960'erne, fortsat være aktuelle i år 2000: en dårligt integreret 
økonomisk struktur, utilstrækkelige infrastrukturer og en social og politisk struktur, 
som ikke virker befordrende for den økonomiske udvikling. På trods af de 
strukturbetingede handicap, som de fleste lande i regionen lider under, viser de få 
"succeshistorier" dog, at det er muligt at forbedre levestandarden, og at en sådan 
forbedring hænger nøje sammen med landenes reintegrering i den internationale 
samhandel. Det sværeste for AVS-landene bliver dels at forbedre den interne politiske 
og økonomiske styring for at sikre mere gunstige forudsætninger for udviklingen af 
den private sektor og tiltrække udenlandske investeringer, dels at udbygge de eksterne 
økonomiske forbindelser for at kunne udnytte de nye muligheder, som den 
økonomiske vækst på verdensplan giver. De fattigste lande vil dog i lang tid endnu 
have brug for udenlandsk bistand til at kunne finansiere investeringerne og de 
nødvendigste basisserviceydelser. 
Tillid og god forvaltningspraksis er af afgørende betydning. Reformerne vil først give 
mærkbare positive virkninger, hvis de er tilstrækkeligt troværdige. De politiske og 
institutionelle aspekter bør gå hånd i hånd med de økonomiske aspekter. Det 
fremtidige partnerskab skal indgå i en omstillingsproces, som bliver langvarig, og 
som ikke blot drejer sig om at få styr på økonomien, men også om at ændre selve 
samfundsmodellen. 
Der må tages mere hensyn til de miljømæssige aspekter af en bæredygtig udvikling. 
Der bør først og fremmest lægges vægt på at styrke AVS-landenes egen kapacitet og 
de mål, de selv prioriterer højest, men det er også vigtigt at få indledt en dialog om 
konsekvenserne af de globale forandringer, som kan påvirke AVS-landene, og hvâd 
disse lande kan gøre for at bekæmpe en udvikling i den forkerte retning. 
Det er nødvendigt at følge differentierede strategier. Betydningen og indholdet af og 
de nærmere vilkår for samarbejdet kan ikke være de samme i et land, der er i 
økonomisk og social opløsning, som i et land, der er i fuld gang med at gennemføre 
økonomiske og institutionelle reformer. Forebyggelse af konflikter, styrkelse af 
statsmagten og genopbygning af effektive institutioner bør prioriteres højt blandt 
målene for udviklingssamarbejdet. I de lande, hvor der eksisterer et vist mindstemål 
af social samhørighed, kan samarbejdet bidrage til at reducere de risici og 
destabiliserende faktorer, som stiller sig hindrende i vejen for investeringer og vækst. 
36 
KAPITEL III 
De handelsmæssige ordninger kan spille en vigtig rolle i denne sammenhæng, alt 
efter om de giver mulighed for de politiske kursomlægninger eller ej. De nærmere 
vilkår for ydelsen af udenlandsk bistand og især støtte til reformer kan være et 
incitament til at foretage den nødvendige tilpasning af politikkerne og sikre 
kontinuiteten i disse. Endelig kan man også forsøge sig med andre former for 
samarbejde med det formål at reducere de destabiliserende faktorer, især på det 
monetære område. 
Der bør udformes en handelsordning på grundlag af bestemte kriterier og 
målsætninger. Den nye handelsaftale mellem EU og AVS efter år 2000 bør evalueres 
ud fra AVS-landenes evne til at klare de udfordringer og problemer, der må 
forventes. Aftalen skal: 
respektere de relevante WTO-regler for at skabe den nødvendige sikkerhed 
og stabilitet med hensyn til markedsadgang, 
tilskynde AVS-landene til at deltage mere omfattende og a*ktivt både hver 
for sig og samlet i WTO; 
opretholde og om muligt udbygge den nuværende adgang til EUs markeder 
gennem en lempelse af reglerne og de restriktive procedurer og ved i videst 
muligt omfang at stille garanti for de fordele, der ligger i protokollerne om 
basisprodukter, 
kompensere for de virkninger af en omlægning af samhandelen og investe­
ringerne, som måtte være til skade for AVS-landene, og som er resultatet af 
en mere regionalt orienteret strategi i EU, 
i international sammenhæng skabe større tillid, sikkerhed og stabilitet i AVS-
landenes handelsmæssige og lovgivningsmæssige grundlag (import- og 
eksportordninger) som nødvendige forudsætninger for at opnå bedre 
eksportresultater og tiltrække direkte udenlandske investeringer og dermed 
også skabe øget vækst, 
tilskynde til øget konkurrence, bedre udnyttelse af ressourcerne og større 
konkurrenceevne i AVS-økonomierne for at opnå en bedre reaktion på 
udbudssiden på fordelagtige priser og muligheder for at få adgang til nye 
markeder, 
aktivt fremme den regionale integrationsproces mellem AVS-partnerne og 
skabe de fornødne forudsætninger for, at integrationen lykkes, 
hjælpe AVS-landene med at håndtere de mange forskellige nationale og 
internationale regler og krav på de nye områder i tilknytning til handelen, 
som kan udgøre nye hindringer for adgangen til markederne. 
give de forskellige AVS-regioner mulighed for at tiltræde flere handelsaftaler 
(gruppevis) afhængigt af deres udviklingsbehov og samtidig kompensere dem 
for den "støvsugervirkning", de kan blive udsat for fra nye regionale blokke, 
37 
KAPITEL III 
tage hensyn til de indbyrdes forskelle mellem AVS-landene med hensyn til 
niveauet for deres integrering i verdensøkonomien, deres udviklingsniveau 
og de behov, de selv gør gældende. 
Det er vigtigt at der gøres fremskridt med hensyn til håndteringen af udlandsgælden. 
Dette aspekt er i realiteten helt afgørende for mange lande for at fa normaliseret deres 
relationer med kreditorerne, fa genskabt den nødvendige finansielle tillid og give dem 
mulighed for at atter at få adgang til kapitalmarkederne. 
Der bør overvejes en samarbejdspolitik, der dækker hele Afrika syd for Sahara. Et 
samarbejde, der potentielt er åbent for hvert enkelt land - også på forskelligartede 
vilkår - kan fremme de positive afsmittende virkninger og være med til at forbedre 
kontinentets samlede image. Dette aspekt bør tages med i overvejelserne omkring den 
eller de nye samarbejdsaftalers geografiske dækning. 
AVS-landene i Vestindien slås med særlige vanskeligheder, og deres handelsstrategier 
indgår i en regional ramme, som er i hastig udvikling. Spredningen i samhandelen og 
de økonomiske aktiviteter vil hovedsagelig komme til at afhænge af mulighederne for 
regional integration, adgangen til det nordamerikanske marked (NAFTA) og 
deltagelsen i det planlagte frihandelsområde, der skal dække hele den vestlige 
halvkugle (FTAA). Men omstillingen er langt fra sikret, og det kræver en stor indsats 
at omdanne en økonomi, som traditionelt har været afhængig af den primære sektor 
og har kunnet udnytte særlige handelspræferencer, til en åben og konkurrencepræget 
økonomi. 
De små ø-stater i Stillehavet har særlige problemer. Disse lande føler sig uden tvivl 
tilskyndet til at vende sig mod økonomierne i hurtig vækst langs Stillehavsranden 
med støtte fra Australien og New Zealand. Samtidig skal man være opmærksom dels 
på deres særlige transport- og kommunikationsproblemer, dels på miljøproblemerne 
og behovet for at bevare naturressourcerne, som er deres vigtigste indtægtskilde. 
Analyserne i denne første del af grønbogen viser, at samarbejdsforbindelserne mellem EU og 
AVS-landene fremover må vurderes ud fra en totalt ændret international kontekst. De skal 
også ses i sammenhæng med udsigten til gennemgribende forandringer i EU og de store 
indbyrdes forskelle mellem landene i AVS-zonen med hensyn til den samfundsmæssige og 
politiske udvikling. Over for den stadigt skarpere offentlige kritik, som også går på selve 
princippet i udviklingsbistanden, og som næres af budgetnedskæringer og -begrænsninger og 
sociale krisetendenser i Europa, er man nødsaget til at udnytte de positive og negative 
erfaringer fra det hidtidige udviklingssamarbejde til fremover at gøre samarbejdet mere 
effektivt og virkningsfuldt. 
For EU kommer det først og fremmest til at dreje sig om at tøjle de individualistiske tendenser 
og bygge på en grundlæggende solidaritetsfølelse. Skal det lykkes, må EU stille sig som 
hovedmål at forbedre indsatsen og skabe de nødvendige forudsætninger for, at samarbejdet 
med AVS-landene kan give positive resultater. En lang række EU-initiativer af nyere dato går 
38 
KAPITEL III 
i denne retning, og det er vigtigt at fa det gjort klart, hvilke gode resultater af en nuanceret 
og kompleks politik, der skal fastholdes. Til gengæld er der mange parametre, der bør tages 
op til fornyet overvejelse. EU bør foretage en række langsigtede politiske valg og overveje 
forskellige løsningsmodeller 
39 
KAPITEL IV 
ANDEN DEL 
NYE IDÉER TIL EU/AVS-SAMARBEJDETS UDFORMNING 
PÅ TÆRSKLEN TIL DET 21. ÅRHUNDREDE 
KAPITEL IV EN NY FORM FOR PARTNERSKAB 
Her på tærsklen til det 21. århundrede skal EU og AVS-landene lægge grunden til en ny 
partnerskabsforbindelse med udgangspunkt i følgende: 
et ønske om,at imødekomme den europæiske befolknings krav og forventninger med 
langsigtede politiske valg, 
et akut behov for at styrke den politiske dimension af EU/AVS-forbindelserne for at 
give dem fornyet styrke, 
en åbning af samarbejdsrammen for at kunne opstille en europæisk løsningsmodel, 
som stemmer bedre overens med de aktuelle behov i AVS-landene både i den private 
sektor og i det civile samfund, 
- > en eventuel omorganisering af samarbejdsaftalens geografiske ramme, 
en øget indsats for at sikre den nødvendige sammenhæng på europæisk plan. 
A. EU/AVS-PARTNERSKABETS PLACERING I UNIONENS UDENRIGSPOLITIK 
EU er en vigtig aktør på den internationale arena og én af de største handelspartnere i verden 
(EU står for 20% af verdenshandelen(19), og en tredjedel af EU's import kommer fra 
udviklingslandene); EU er kaldet til at spille en vigtig rolle i multilaterale fora, bl.a. i WTO 
og - for medlemsstaternes vedkommende - også i Bretton Woods-institutionerne. På den 
politiske arena forsøger EU at styrke sin indflydelse og handleevne. EU har også længe været 
den største bistandsdonor, og har i de seneste år tegnet sig for en stadig større del af den 
internationale udviklingsbistand, især efter at USA har skåret markant ned på sin 
udviklingsbistand. 
EU kan være rhed til at udjævne udviklingsmæssige skævheder, men det kræver en aktiv og 
sammenhængende udviklingspolitik. EU/AVS-forbindelserne skal ses som led i det 
internationale samfunds globale indsats, hvis endemål er at mindske fattigdommen i verden. 
Til den mere generelle begrundelse for en europæisk udviklingspolitik som en integreret 
del af EU's identitet skal føjes nogle motiver, som har at gøre med de europæiske befolk­
ningers objektive interesser. De har ganske særlig betydning i relation til AVS-landene, 
heriblandt også de afrikanske lande syd for Sahara. 
De relativt dårlige udviklingsresultater i Afrika har uden tvivl givet anledning til en vis skepsis 
( ' Heri er ikke medregnet samhandelen mellem EU-landene indbyrdes. 
40 
KAPITEL IV 
med hensyn til det internationale og specielt det europæiske udviklingssamarbejdes effektivitet 
og måske også med hensyn til de reelle udviklingsmuligheder på dette kontinent. 
Men i forbindelse med de mere langsigtede valg, der skal træffes, skal man være klar over, 
at overvejelserne omkring en ny form for samarbejdsrelationer mellem EU og AVS-landene 
berører spørgsmål, som er af afgørende betydning for Europa og for den enkelte europæiske 
borger. I den internationale kontekst, der gør sig gældende i dag og i den nærmeste fremtid, 
vil EU arbejde for: 
fred og stabilitet ved at forhindre, at der opstår zoner med udbredt ustabilitet i 
verden, og ved at forsøge at genskabe stabiliteten i sådanne eksisterende zoner. Det 
er absolut nødvendigt at fa standset alle tendenser til marginalisering af hele samfund 
og den deraf følgende politiske destabilisering og nationale opløsning. Samarbejdet 
kan og bør medvirke til at opretholde og styrke retsstaten i alle lande og bevare en 
tilstrækkelig grad og social samhørighed, 
et mere effektivt internationalt samarbejde med henblik på styring af de globale 
trusler. De europæiske samfund berøres i stigende grad af det øgede migrationspres, 
der hovedsagelig er et resultat af store udviklingsmæssige forskelle, og som kræver 
en sammenhængende politisk løsning. Den udbredte terrorisme, den utilstrækkelige 
kontrol med organiseret kriminalitet og bekæmpelsen af folkesygdomme er andre 
store problemer, som EU ikke kan håndtere og styre alene. EU må forsøge at få så 
mange lande som muligt til at påtage sig et ansvar og medvirke til løsningen af de 
grænseoverskridende og globale problemer, 
solidaritet. Kampen mod fattigdom og sikring af demokratiske principper, borgerlige 
og politiske rettigheder, men også økonomiske, arbejdsmarkedsmæssige og kulturelle 
rettigheder kræver en fælles indsats, som går på tværs af alle grænser, 
økonomisk udvikling og sikring af fælles interesser. EU kan hjælpe de lande, som i 
dag er marginaliseret i forhold til det internationale økonomiske system, med at 
udvikle deres interne kapacitet og skabe de nødvendige forudsætninger for bæredygtig 
udvikling, og EU kan følge udviklingsprocessen op i de mere udviklede lande, 
fremskynde de økonomiske og sociale fremskridt i disse lande og medvirke til, at de 
integreres harmonisk i verdensøkonomien. Det kan meget vel ske, at AVS-landene 
vil opleve en kraftig økonomisk vækst i nærmeste fremtid. At begrænse betydningen 
af Europas indflydelse i disse lande ville være udtryk for mangel på fremsyn, 
de sociale og miljømæssige aspekter af udviklingen. EU har en væsentlig interesse 
i at fremme en udviklingsmodel, der (i) sikrer sociale fremskridt og overholdelse af 
menneskerettighederne, men også de grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige 
rettigheder, og som (ii) tager fat på problemerne omkring forringelse af miljøet og 
ødelæggelse af naturressourcerne. Hvis der ikke føres en politik, der bevidst tager 
sigte på social udvikling og beskyttelse af miljøet, kan de begrænsninger, men også 
de muligheder, der ligger i den nye internationale økonomiske kontekst, meget vel 
resultere i en udviklingsmodel, som strider imod europæiske politiske og sociale 
værdier. Der skal sikres den fornødne sammenhæng mellem de målsætninger, der 
forfølges inden for EU selv, og den indflydelse, EU kan øve på udviklingen i visse 
regioner i verden. 
41 
KAPITEL IV 
B. EU/A VS-PARTNERSKABET SKAL FORNYES GENNEM EN STYRKELSE AF DETS POLI­
TISKE DIMENSION 
EU/AVS-forbindelserne går så langt tilbage og er så enestående, at de har skabt en særlig 
"samarbejdsånd" af stor og afgørende værdi. Dette samarbejde er i vidt omfang baseret på et 
individuelt partnerskab mellem hvert enkelt AVS-land og EU. I betragtning af den nye 
verdenssituation er det vigtigt, at dette partnerskab ikke svækkes, men tværtimod styrkes 
yderligere gennem en uddybning af dets værdi som en gensidig politisk forpligtelse. 
Det partnerskab, der blev iværksat inden for rammerne af Lomé-konventionen, har været 
forbundet med en række problemer, som er nærmere beskrevet i kapitel II, afsnit B. Det har 
således vist sig vanskeligt at opfylde de oprindelige intentioner, som var baseret på princippet 
om ligeværdige partnere, idet de institutionelle svagheder i modtagerlandene, afhængigheden 
af bistanden, de mange krav om konditionalitet og EUs tendens til - ligesom andre bistands-
donorer - ud fra et ønske om øget effektivitet selv at "tage over" for en partner, som ikke 
kunne leve op til sine forpligtelser, har i høj grad været med til at udhule 
partnerskabsprincippet. 
Partnerskabet er uden tvivl fortsat den ideelle form for samarbejdsrelation, og alle fremtidige 
aftaler mellem EU og AVS bør tage sigte på at styrke det. Det indebærer en gennemgribende 
revision af de nærmere vilkår for samarbejdet og en grundig afvejning af de forskellige 
muligheder, der foreligger, så behovet for differentierede strategier, tilstrækkelig fleksibilitet 
og en konditionalitet, der skal virke som et incitament, og behovet for en vis selektivitet kan 
forenes med den målsætning, der tegner sig stadigt tydeligere, og som går på rent konkret at 
skabe et modent, ansvarsbevidst, effektivt og pålideligt partnerskab. 
De enorme problemer, som mange AVS-lande slås med, gør det berettiget at bibeholde sam­
arbejdsrelationens særlige egenskaber, især forudsigeligheden og den aftalemæssige karakter. 
Men fremover bør der være en tydeligere og mere reel gensidig forpligtelse til at overholde 
denne "aftale". 
En fornyelse og styrkelse af partnerskabet forudsætter således en styrkelse af dets politiske 
aspekt i to henseender: 
De første grundsten i den politiske dimension blev lagt, da der i Lomé IV og i den 
reviderede konvention blev indført et krav om overholdelse af menneskerettighederne 
ledsaget af en bestemmelse, der giver mulighed for at ophæve konventionen, hvis 
disse rettigheder krænkes. Kravet gælder også demokratiske principper, styrkelse af 
retsstaten og god forvaltning af offentlige anliggender. Konventionen indeholder 
desuden bestemmelse om en konsultationsprocedure(20) i tilfælde af misligholdelse af 
én af disse forpligtelser. Denne fremgangsmåde skal ses som led i EUs generelle 
politik vedrørende menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder(21), som 
udgør et vigtigt element i dialogen med de forskellige partnere, og som danner 
Undtagen i særlige hastetilfælde. 
* KOM(95) 567, "Den Europæiske Union og de udenrigspolitiske aspekter af menneskerettighederne 
fra Rom- til Maastricht-traktaten og i tiden fremover". 
42 
KAPITEL IV 
grundlag for samarbejdet med tredjelande. Ud fra et formelt synspunkt forekommer 
de eksisterende tekster således at være ganske fyldestgørende, men iværksættelsen i 
praksis af denne politiske dimension rejser dog en række spørgsmål om, hvilke 
kriterier der skal være gældende, og hvilke konsekvenser den politiske vurdering skal 
have for forvaltningen af samarbejdet - ud over de ekstreme tilfælde, der medfører 
ophævelse af samarbejdet med EU. 
På baggrund af den stigende organiserede vold og det voksende antal væbnede 
konflikter i afrikanske lande syd for Sahara med katastrofale konsekvenser både på 
det menneskelige, det sociale, det økonomiske og det miljømæssige plan og i 
betragtning af de problemer, de indebærer for enhver form for udviklingspolitik, har 
Kommissionen udarbejdet et forslag om formulering af en europæisk politik for 
forebyggelse afløsning af konflikter*22*. Spørgsmål såsom forebyggende diplomatisk 
aktivitet, muligheder for et udvidet politisk samarbejde og en løbende politisk analyse 
bør overvejes. Kommissionen har foreslået en helhedsstrategi, der giver mulighed for 
en samordnet indgriben på politisk plan og i forbindelse med udviklingssamarbejdet. 
Det endelige mål er at sikre den såkaldte "strukturelle stabilitet", et begreb, som 
dækker målsætningerne om bæredygtig økonomisk og social udvikling, indførelse af 
demokratiske principper og overholdelse af menneskerettighederne, etablering af 
levedygtige politiske strukturer og evne til at styre udviklingen uden brug af vold. 
Det skulle kunne lade sig gøre at udvikle tættere politiske forbindelser mellem EU og AVS-
landene på disse to områder, enten globalt med samtlige AVS-lande eller mere differentieret 
med subregionale grupperinger eller andre landegrupperinger. 
En styrkelse af den politiske dimension har mange forskellige implikationer. Er 
partnerne rede til en sådan styrkelse med de deraf følgende konsekvenser? 
I denne henseende kan der sondre mellem tre forskellige aspekter: 
1. En gensidig politisk forpligtelse som grundlaget for et nvt partnerskab 
På EU's side kommer den politiske dialog med AVS-landene til at indgå i den fælles udenrigs­
politik. De mange konflikter, der hærger Afrika syd for Sahara, er både årsagen til og 
virkningen af den manglende udvikling; det fremgår af både politiske og samfundsøkonomiske 
analyser. 
På AVS-landenes side kan de nødvendige forandringer og reformer ikke gennemføres uden 
en gennemgribende omlægning af den politiske og sociale struktur. EUs støtte til økonomiske 
politikker og institutionelle reformer kan få omfattende politiske konsekvenser for disse lande; 
erfaringerne fra det hidtidige samarbejde viser desuden, at en sådan støtte kun er relevant, hvis 
bestemte forudsætninger af bl.a. politisk karakter er opfyldt. 
Uddybningen af den politiske dialog vil fremover være en forudsætning for at kunne gøre 
EU/AVS-samarbejdet mere effektivt: tætte politiske relationer, der giver mulighed for en 
' SEC(96) 332, "Den Europæiske Union og spørgsmålet om konflikter i Afrika: Fredsskabende indsats, 
konfliktforebyggelse og fremtidige initialiver". 
43 
KAPITEL IV 
mindre formalistisk, mere åben og dermed mere effektiv håndtering af de afgørende spørgsmål 
omkring forvaltning, demokratisering og menneskerettigheder og retsstaten, forekommer i dag 
at være et absolut krav, hvis Europa vil gøre sin udviklingspolitik mere effektiv. 
2. De nærmere vilkår for den politiske dialog 
Disse nærmere vilkår vedrører i første række den politiske dialogs geografiske konfiguration: 
dialogen vil kunne føres på et multilateralt eller bilateralt grundlag eller sammen med 
subregionale grupperinger. Dette spørgsmål behandles mere indgående i kapitel IV, afsnit D. 
Et andet spørgsmål er, hvilke emner der skal prioriteres højest i dialogen: indre sikkerhed, 
migration, bekæmpelse af organiseret kriminalitet osv. 
Endelig skal det afgøres, på hvilket niveau dialogen skal føres (ministermøder og mere 
tekniske arbejdsgrupper), afhængigt af hvor tæt et samarbejde der tilstræbes. 
3. Sammenhængen mellem det politiske aspekt og samarbejdsaspektet 
Selv om målsætningerne for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og for politikken for 
udviklingssamarbejde på sigt er indbyrdes komplementære, opererer de med totalt forskellige 
tidshorisonter. Ethvert forsøg på at underordne udviklingspolitikken de udenrigspolitiske tiltag 
kan bringe selve udviklingsmålene i fare, fordi de kræver en kontinuerlig og længerevarende 
indsats. Det er i kraft af det generelle princip om kohærens i EUs forhold til omverdenen, der 
bør sikres den nødvendige sammenhæng mellem de to aspekter. 
Mere specifikt vil en uddybning af det politiske aspekt af EU/AVS-forbindelserne indebære, 
at man må overveje forskellige mulige modeiler, der tager sigte på at: 
gøre bistanden mere selektiv ikke blot ud fra modtagerlandenes behov, men også ud 
fra de institutionelle og politiske valg, de selv har truffet, 
tilpasse de konkrete vilkår for samarbejdet for at gøre det lettere for modtagerlandene 
at absorbere de nødvendige reformer. 
Disse to spørgsmål behandles mere detaljeret i kapitel VI. 
C. EN MERE ÅBEN RAMME FOR SAMARBEJDET MELLEM EU OG AVS 
Rammen for samarbejdet skal fremover kunne bidrage til at gøre AVS-landene mere åbne over 
for en udvidelse af samhandelen med EU, men naturligvis også med andre partnere. 
På baggrund af de hidtidige erfaringer og i betragtning af begrænsningerne og mulighederne 
i AVS-landene forekommer det, at EU kan medvirke til en sådan åbning ved at ændre 
samarbejdsrammen i fire henseender: 
Differentiering: De meget forskelligartede situationer i AVS-landene kræver en vis 
44 
KAPITEL IV 
differentiering i EU's politik for udviklingssamarbejde. Ikke alle AVS-lande kan på 
nuværende tidspunkt gå ind i et standardiseret politisk og økonomisk partnerskab med 
EU. Partnerskabet skal i realiteten bygge på gensidige interesser; fælles målsætninger 
og prioriteringer og gensidige rettigheder og forpligtelser, som nøje skal respekteres. 
En differentiering af udviklingspolitikken og af de nærmere vilkår for samarbejdet er 
blevet en nødvendig forudsætning for at kunne opfylde kravet om effektivitet. 
Uddybning af den politiske dialog: Både de europæiske partnere og AVS-partnerne 
bør overveje, hvordan man bedst kan forene de to krav: større ansvar til 
modtagerlandene og forpligtelsen til over for europæiske borgere at kunne aflægge 
regnskab for brugen af udviklingsmidlerne. Den politiske dialog bør baseres på to 
ting: (1) udviklingssamarbejdet kan kun blive effektivt, hvis det støtter en 
omstillingsproces, som myndighederne i det pågældende land selv har truffet 
beslutning om og selv iværksætter, og (2) EU kan kun gå med til at støtte 
økonomiske og sociale organisationsmodeller, som bidrager til at opfylde EU's 
samarbejd smal, og som er i overensstemmelse med de politiske og samfundsmæssige 
værdier, som EU ønsker at fremme. De mål og værdier, som EU opstiller, vil næppe 
være uforenelige hverken med AVS-samfundenes ønsker eller mål eller med AVS-
landenes egen formulering af udviklingsstrategier. Der kan dog kun skabes enighed 
om de prioriterede reformer og opnås accept af de nødvendige samfundspolitiske 
ændringer, hvis der sker en uddybning af dialogen mellem EU og AVS om den 
økonomiske og sociale politik, og hvis AVS-landene selv bliver bedre i stand til at 
analysere deres udviklingsbehov og iværksætte en udviklingspolitik. 
En mere effektiv dialog vil gøre det muligt at centrere EU's kontrol omkring 
resultaterne af samarbejdet og de fremskridt, der opnås i de enkelte sektorer, i stedet 
for at lade det fokusere på de anvendte midler. En sådan strategi kan dog kun 
gennemføres gradvist, fordi den kræver både tid og ressourcer. Samtidig forekommer 
den at være det eneste effektive alternativ på længere sigt til de traditionelle 
bi standsforanstaltni nger. 
Et samarbejde, der er beregnet på at kunne udvides og udbygges på andre områder: 
De europæiske partnerlande og AVS-landene bør stille sig som endemål at reducere 
afhængigheden af bistanden og udvikle andre former for samarbejde. På områder som 
forskning og teknologi, almen og erhvervsfaglig uddannelse og industrielt og 
økonomisk samarbejde drejer det sig om at afdække fælles interesser og fremme 
udvekslingen af erfaringer og viden. EU er i denne henseende en enestående partner, 
der kan tilbyde en bred vifte af samarbejdsområder og et komplet sæt 
samarbejdsinstrumenter. Samarbejdet skal dog også videreføres på de traditionelle 
områder, især det kulturelle, hvor EU i forvejen er meget aktiv. 
En sådan åbning må dog ikke skjule den kendsgerning, at de fattigste lande vil have 
behov for udenlandsk bistand i lang tid endnu, og at størsteparten af de finansielle 
ressourcer derfor bør bruges på dem. 
Mere aktiv deltagelse fra de ikke-statslige aktørers side i samarbejdet: Her tænkes 
både på den private sektor og på andre repræsentanter for det civile samfund 
(akademiske kredse, foreninger, ikke-statslige organisationer, der beskæftiger sig med 
udviklings- og miljøspørgsmål, forbrugersammenslutninger m.fl.). Det skal ikke ske 
i opposition til de officielle partnere, men ud fra et ønske om at skabe større 
komplementaritet, og det kan gøres på to måder: 
45 
KAPITEL IV 
(i) gennem en effektiv dialog med beslutningstagerne på det sociale, arbejds­
markedsmæssige og økonomiske område om de vigtigste samarbejdsopgaver, 
især på de områder, som berører dem direkte; 
(ii) ved at inddrage de pågældende aktører i den konkrete gennemførelse af visse 
samarbejdsforanstaltninger, så antallet af mellemled kan reduceres og 
programmerne gøres mere målrettede, effektive og relevante. 
Disse forskellige aspekter af partnerskabet og behovet for at fa det til at fungere bedre i 
praksis mellem partnere med meget forskelligartede ansvarsområder vil således kræve en 
gennemgribende nyvurdering af, hvordan bistandsinstrumenterne skal udformes og mobiliseres, 
og hvilke midler der skal bringes i anvendelse. 
D. SAMARBEJDSAFTALERNES GEOGRAFISKE DÆKNING: VALGMULIGHEDER 
"AVS-gruppen" er hverken en politisk eller en økonomisk gruppering i egentlig forstand. Den 
er dannet, primært af historiske grunde, alene med henblik på forbindelserne med EU. I dag 
er AVS-landenes udviklingsinteresser og -muligheder meget divergerende i flere henseender 
på grund af store forskelle med hensyn til indkomstniveau og levestandard, økonomisk 
struktur, handelsmæssig orientering og deres relative attraktivitet for udenlandske investorer. 
Spørgsmålet er, om AVS-gruppen fortsat er en relevant partner for EU, eller - med 
andre ord - om den fælles ramme, der i øjeblikket strukturerer forbindelserne med de 
70 AVS-lande, bør bibeholdes, splittes op eller udvides? 
Svaret afhænger af fire forhold: 
For det første tilkommer det til dels AVS-landene selv at forholde sig til dette spørgsmål. 
Deres valg må hovedsagelig afhænge af deres ønske om at styrke deres egne dialogstrukturer 
inden for AVS, definere deres fælles målsætninger og interesser i de multilaterale fora over 
for deres forskellige partnere og forbedre deres forhandl i ngsevne som politisk eller økonomisk 
gruppering på den internationale arena uafhængigt af deres forbindelser med EU. 
For det andet kan den kendsgerning, at der er tale om meget forskelligartede forhold inden for 
AVS-gruppen, og ønsket om at gøre det fremtidige samarbejde bedre egnet til at imødekomme 
forskelligartede behov under alle omstændigheder gøre det nødvendigt at tage 
samarbejdsaftalens udformning op til nyvurdering. Med hensyn til de handelsmæssige 
bestemmelser kan det desuden blive uomgængeligt nødvendigt at ændre ordningen med ikke-
gensidige diskriminatoriske præferencer, som i øjeblikket indrømmes samtlige AVS-lande, for 
at bringe den i overensstemmelse med WTO-reglerne. Man kan forestille sig, at sådanne 
præferencer fremover kun skal kunne fornyes for de mindst udviklede lande (FN's fortegnelse 
over mindst udviklede lande), mens der må overvejes andre bestemmelser for de øvrige AVS-
lande. Disse spørgsmål behandles mere indgående i kapitel V. En sådan nødvendig 
differentiering af samarbejdsstrategierne betyder dog ikke nødvendigvis, at man må opgive 
selve AVS-konceptet. Differentieringen kan eventuelt blot vedrøre visse aspekter af 
samarbejdet (helt klart det handelsmæssige samarbejde, men eventuelt også karakteren af 
instrumenterne for det finansielle og faglige samarbejde og bistandens størrelse). Den kan også 
gennemføres mere radikalt i form af særskilte aftaler. Den differentiering, som allerede nu 
karakteriserer samarbejdet under den reviderede Lomé IV-konvention, bør dog under alle 
46 
KAPITEL IV 
omstændigheder gøres mere eksplicit, afhængigt af hvilke instrumenter der er tale om. 
For det tredje vil EU's målsætninger og visioner for udvikling og udviklingssamarbejde være 
afgørende ikke blot for indholdet af én eller flere nye aftaler, men også for deres geografiske 
konfiguration. Man har erkendt, at det for Europa har været nødvendigt at operere med 
politiske og økonomiske områder, der går ud over de nationale grænser, men det samme 
gælder for AVS-landene. Regionalt samarbejde og integration forekommer at være den rette 
vej frem, ikke kun fordi mange AVS-lande generelt ikke er tilstrækkeligt store i økonomisk 
henseende, men også fordi en sådan mulighed kan tilskynde de politisk ansvarlige til at lægge 
mere strategiske planer for udviklingen af deres økonomier. Den kan også fremskynde de 
samfundsøkonomiske omlægninger, der er nødvendige for at få indført markedsøkonomi og 
få afskaffet de klikebaserede strukturer, der i mange tilfælde er opbygget rent nationalt. 
Endelig er der en fjerde ting, der kunne pege på gradueringsprincippet som en hensigtsmæssig 
løsning: Selv om samarbejdsforbindelserne må kunne udformes og uddybes mere permanent, 
bør afhængigheden af udenlandsk bistand til gengæld gradvist reduceres i takt med de 
fremskridt, der opnås med hensyn til mobilisering af interne ressourcer og øget tillid til et 
givet land hos udenlandske private investorer. 
På baggrund af disse overvejelser kan der foreslås fire løsningsmodeller: 
(1) Status quo, dog med visse tilpasninger: En samlet aftale, men med forskellige vilkår 
for de enkelte lande 
Den første mulighed består i at fastholde princippet om en samlet EU/AVS-aftale, 
men på forskellige vilkår afhængigt af modtagerlandets udviklingsniveau. Den fælles 
basis skulle omfatte de mere generelle karakteristika (målsætninger, principper, 
institutionelle bestemmelser og aftalens varighed) og visse aspekter af samarbejdet 
(den politiske dialog, sikkerhedsmæssige spørgsmål og vilkårene for adgang til det 
finansielle og faglige samarbejde). De handelsmæssige bestemmelser skulle derimod 
være forskellige, og det samme gælder prioriteringen af samarbejdsopgaverne og de 
nærmere vilkår for forvaltningen af det finansielle og faglige samarbejde. 
(2) En samlet aftale suppleret med bilaterale aftaler 
Den samlede aftale skulle omfatte de mere generelle forpligtelser, men suppleres med 
bilaterale aftaler, der forhandles med de enkelte lande eller eventuelt landegrupper, 
som f.eks. de afrikanske lande syd for Sahara. Det vil uden tvivl gøre det lettere at 
tilpasse EU's indsats til de faktiske forhold i de forskellige lande. 
(3) Opdeling af Lomé i regionale aftaler 
En tredje mulighed ville være at erstatte Lomé-konventionen med et sæt regionale 
aftaler. Det ville være helt i overensstemmelse med den generelle model, som EU i 
de seneste år har anvendt på sine forbindelser med tredjelande, og som er baseret på 
differentierede strategier for de enkelte regioner og subregioner. Inden for AVS-zonen 
udgør de afrikanske lande syd for Sahara helt klart en region af særlig betydning for 
Europa. Desuden er det regionale samarbejde så veludviklet i visse subregioner, at 
man også kunne overveje subregionale aftaler. 
Landene i Vestindien er i fuld gang med at organisere sig på forskellige regionale og 
47 
KAPITEL IV 
subregionale niveauer. Det kunne blive EU's mål på sigt at integrere samarbejdet med 
disse lande i den struktur, EU har opbygget for samarbejdet med Latinamerika. EU 
kunne også tilbyde samtlige lande i det caribiske område et'udvidet samarbejde. 
Sammenslutningen af Caribiske Stater, som først lige er oprettet, men som ender med 
at blive en meget stor organisation omfattende 37 lande i det caribiske område, kunne 
være en hensigtsmæssig ramme i så henseende. De store forskelle med hensyn til 
udviklingsniveau inden for denne region, de særlige problemer og vanskeligheder, der 
karakteriserer ø-stater, opdelingen i meget små økonomier og de helt specielle 
problemer i dette område i relation til bl.a. narkotika, miljø, migrationsstrømme og 
demokratisering (Haiti og Cuba) gør det imidlertid berettiget at vælge en særlig 
løsningsmodel både for udenrigs- og sikkerhedspolitikken - EU er fysisk og strategisk 
til stede i regionen(23) - og for udviklingssamarbejdet. 
AVS-landene i Vestindien er alle medlemmer af regionale organisationer, som er 
forholdsvis veludviklede både på det økonomiske, det politiske og det tekniske plan. 
Et effektivt samarbejde med denne region i verden forudsætter, at samarbejdsrammen 
udvides til at omfatte andre ø-stater i Vestindien. I en sådan udvidet ramme har EU 
interesser på to præcise områder: bevaring af miljøet og de store naturressourcer, som 
regionen råder over, og fremme af samhandelen især med APEC-landene(24). 
(4) En særlig aftale med de mindst udviklede lande 
En sidste mulighed består i en samarbejdsaftale med de mindst udviklede lande, som 
eventuelt også kunne stå åben for tilbagestående lande uden for AVS-området; i så 
fald må der overvejes andre former for aftaler med de øvrige udviklingslande. Rent 
formelt er det faktisk nødvendigt at sondre mellem de mindst udviklede lande og de 
øvrige udviklingslande i relation til de institutionelle bestemmelser, men også ud fra 
et ønske om ved fastlæggelsen af den type samarbejde, som kan tilbydes, at tage 
højde for det enkelte lands udviklingsniveau og behov. Derved kan den praktiske 
gennemførelse af det finansielle og faglige samarbejde afstemmes bedre efter 
forholdene i det enkelte land, således som det allerede delvist er tilfældet i dag. 
Denne mulighed kan måske forekomme særdeles relevant på det handelsmæssige 
plan, men med hensyn til den politiske dialog og de øvrige samarbejdsområder (støtte 
til samfundsøkonomiske tiltag, samarbejde omkring forskning og udvikling, miljø 
osv.) forekommer den vanskelig at realisere. 
E. SAMORDNINGEN MELLEM DE EUROPÆISKE PARTNERE: VALGMULIGHEDER 
EU's forbindelser med AVS-landene har helt fra starten afspejlet et ønske om en 
helhedsstrategi, idet de vigtigste instrumenter for EU-indsatsen - handelspolitikken og 
udviklingsbistanden - har været indarbejdet i samme aftalemæssige ramme. Desuden blev der 
De franske oversøiske departementer og de britiske og nederlandske oversøiske lande og territorier. 
Organisationen Asia Pacific Economic Cooperation har 18 medlemmer: Australien, Brunei, Canada, 
Chile, Darussalam, Filippinerne, Hong-Kong, Indonesien, Japan, Den Kinesiske Folkerepublik, 
Malaysia, Mexico, New Zealand, Papua Ny Guinea, Singapore, Sydkorea, Taiwan, Thailand og USA. 
48 
KAPITEL IV 
i 1990 i samarbejdsaftalen indføjet bestemmelser om overholdelse af menneskerettighederne, 
styrkelse af retsstaten og god forvaltningspraksis i relation til offentlige anliggender samt 
princippet om en politisk dialog. 
Den integrerede løsningsmodel har den fordel, at den giver mulighed for en mere sammen­
hængende anvendelse af de forskellige relevante samarbejds- og dialoginstrumenter. 
Rækkevidden af det europæiske samarbejde er dog blevet begrænset af især tre faktorer, som 
har at gøre med EU's egne aktiviteter: det faktum, at man ikke på forhånd systematisk har 
undersøgt, hvilke konsekvenser Fællesskabets eller medlemsstaternes øvrige politikker kan 
have for AVS-landene, det faktum, at den utilstrækkelige koordinering mellem 
medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og Fællesskabet har gjort bistanden 
mindre effektiv og medført vanskeligheder for modtagerlandene, og endelig det faktum, at der 
mangler en fælles politisk holdning og politisk indsats fra de europæiske lande side over for 
AVS-landene, hvilket i stigende grad mærkes i den aktuelle internationale kontekst. 
Hvordan kan EU gøre sin indsats over for AVS-landene mere sammenhængende - i 
ordets bredeste betydning? 
Det er klart, at den styrkelse af det politiske aspekt af partnerskabet, som er omtalt i afsnit B 
ovenfor, er et centralt spørgsmål i debatten om sammenhængen i bred forstand. Ud over dette 
afgørende aspekt kan der peges på to andre spørgsmål: Fællesskabets og medlemslandenes 
øvrige politikkers sammenhæng med udviklingsmålene og komplementariteten mellem og 
samordningen af Fællesskabets og medlemslandenes udviklingspolitikker. Disse to spørgsmål 
havde en fremtrædende plads i Kommissionens meddelelse fra 1992(25); de forholdsregler, som 
EU har truffet siden da, har dog haft alt for begrænsede virkninger, og sammenhængen og 
koordineringen er stadig ikke tilfredsstillende. 
Med hensyn til sammenhængen i egentlig forstand, dvs. de eksterne virkninger af andre 
politikker end politikken for udviklingssamarbejde, kan der under ingen omstændigheder blive 
tale om en international forpligtelse fra EU's side. Eftersom interne og eksterne hensyn til tider 
kan være indbyrdes modstridende, og det kan også være tilfældet i forholdet til andre lande, 
som muligvis kan have konkurrerende interesser, vil sammenhængen altid være et spørgsmål 
om en politisk vurdering. Traktaten om Den Europæiske Union giver svar på disse spørgsmål 
med bestemmelsen om princippet om sammenhæng og kontinuitet, især i "Unionens optræden 
udadtil" (artikel C) og helt eksplicit i forbindelse med udviklingssamarbejdet (artikel 130 V). 
Spørgsmålet er blevet behandlet ved flere lejligheder både af Kommissionen og af Rådet(26), 
og man har valgt en fremgangsmåde, hvorefter eventuelle problemer behandles sag for sag. 
Med hensyn til koordineringen mellem de europæiske partnere indbyrdes er der til gengæld 
forskellige muligheder for at forbedre situationen. Ud over de koordineringsbestræbelser, som 
er omtalt i kapitel I, afsnit C, og som bør videreføres både på det praktiske plan, i relation til 
sektorpolitikkerne og i internationale fora, kan EU overveje følgende: 
enten at følge en samlet europæisk strategi over for AVS-landene, som både 
(25) SEK(92) 915 af 15. maj 1992 "Politikken for udviklingssamarbejde frem til år 2000", og Rådets 
erklæring fra november 1992 om samme emne. 
( ) Jf. bl.a. Rådets konklusioner (udviklingsministrene) af 25. november 1994 og 20. december 1995. 
49 
KAPITEL IV 
forpligter medlemslandene med hensyn til deres nationale udvikl i ngsforanstaltninger 
og Fællesskabet. Der er ikke tale om, at udviklingssamarbejdet i højere grad skal 
gøres til et rent "fællesskabsanliggende", men om at tilnærme strategierne til 
hinanden. Det er lettere at skabe komplementaritet mellem de forskellige nationale 
og europæiske interventioner, hvilket i øvrigt er et princip, som er fastsat i traktaten, 
hvis der består en fælles referenceramme; 
eller i den eller de nye samarbejdsaftaler at indføje bestemmelser om informering, 
tilsyn og koordinering på de vigtigste områder, hvortil medlemslandene og 
Fællesskabet yder bistand. Der er i realiteten tale om, at EU forpligter sig til at sikre 
en bedre koordinering. 
Formålet med disse to valgmuligheder vil ikke være at ensrette de europæiske landes politik 
for udviklingssamarbejde, hvis forskellighed med hensyn til erfaringsgrundlag og udformning 
netop er garanti for alsidighed. Det drejer sig derimod især dels om at gøre de europæiske 
udviklingsforanstaltninger mere virkningsfulde og effektive og sikre, at man når op over den 
"kritiske grænse", dels om mere åbenbart at påtage sig det dermed forbundne politiske ansvar. 
En tættere europæisk koordinering kan også virke befordrende for de 
koordineringsbestræbelser, der foregår mellem samtlige bistandsdonorer og i det multilaterale 
system i forbindelse med den tværinstitutionelle tilnærmelse, der blev besluttet på det seneste 
G7-topmøde med særlig vægt på Afrika bl.a. på grundlag af det Afrika-initiativ, som FN 
bebudede i marts 1996. 
50 
KAPITEL V 
KAPITEL V ALTERNATIVE MULIGHEDER FOR EN NY EU-SAMARBEJDS-
POLITIK OVER FOR AVS-LANDENE 
Det faktum, at Lomé-konventionen udløber i år 2000, berører ikke de enkelte elementer i den 
hidtil førte samarbejdspolitik. Tværtimod skal en stor del af de retningslinjer, der er udviklet 
i tidens løb, især i de senere år, bekræftes og i visse tilfælde uddybes. Samarbejdspolitikken 
er i konstant udvikling, nye løsningsmodeller indføres gradvist på mange områder, og 
relevansen og betydningen af disse tiltag bør anerkendes i fuldt omfang. 
Ifølge disse retningslinjer af nyere dato skal det fremtidige samarbejde mellem EU og AVS-
landene ud fra de generelle målsætninger, som traktaten har opstillet for fællesskabspolitikken 
for udviklingssamarbejde, og pågrundlag af erfaringerne med Lomé-konventionen og analysen 
af AVS-landenes fremtidige muligheder og begrænsninger først og fremmest støtte disse 
landes egne bestræbelser på at tilvejebringe de nødvendige forudsætninger for bæredygtig 
udvikling. Disse forudsætninger er både af politisk, økonomisk og social karakter. Den 
forbedring af AVS-økonomiernes konkurrenceevne, som er så nødvendig for at øge 
beskæftigelsen og højne den almindelige levestandard, kan stimuleres yderligere dels med en 
række udenrigspolitiske tiltag - med henblik på at skabe udvikling og spredning i det 
økonomiske og handelsmæssige samkvem - dels med indenrigspolitiske tiltag - med henblik 
på at forbedre kapaciteten på udbudssiden. Ud fra denne konstatering vil EU's 
samarbejdspolitik over for AVS-landene kunne omstruktureres omkring tre hovedakser: 
Den økonomiske og sociale dimension: Nedbringelse af fattigdommen er det centrale 
mål for mange af de foranstaltninger, som EU har iværksat i forbindelse med det 
finansielle samarbejde. Mange AVS-lande er fortsat blandt de fattigste i verden, og 
kampen mod stagnation og marginalisering forudsætter en bred vifte af 
sektororienterede og mere generelle politikker. Der foreligger forskellige muligheder 
for at udvide aktionsområdet til fordel for økonomisk vækst, øgede investeringer, 
styrkelse af den private sektor, social udvikling og nedbringelse af fattigdommen. 
Den institutionelle dimension og støtten til den offentlige sektor: Den måde, hvorpå 
staten varetager sine opgaver, og spørgsmålene om god forvaltningspraksis og politisk 
og økonomisk styring har ofte vist sig at være af afgørende betydning for tilveje­
bringelsen af de nødvendige forudsætninger for udvikling i mange AVS-lande. Ud 
over disse problemers meget væsentlige politiske dimension, som i sig selv er 
tilstrækkelig anledning til at styrke den politiske dialog mellem EU og AVS, som det 
også fremgår af kapitel IV, afsnit B, har de nogle vigtige "tekniske" aspekter, som 
må tages op i forbindelse med udviklingssamarbejdet. Der er i dag bred enighed om, 
at det i enhver samarbejdspolitik er nødvendigt at støtte de institutionelle reformer 
og styrkelsen af modtagerlandenes egen kapacitet. EU er ganske vist allerede aktiv 
på dette område, men man kan overveje at øge støtten til reformer af den 
institutionelle og juridiske ramme og til forbedring af kapaciteten i den offentlige 
forvaltning. Det forekommer i realiteten at være et område, som i høj grad kan 
fungere som løftestang, eftersom det i mange AVS-lande direkte vedrører 
forvaltningen af en stor del af bistanden og ofte er afgørende for dens virkninger og 
effektivitet på længere sigt. 
Handel og investeringer: Lomé-handelsaftalen, som lægger hovedvægten på told- og 
51 
KAPITEL V 
kontingentpræferencer, har ikke været tilstrækkelig til, at AVS-landene har kunnet 
bevare - og langt mindre forbedre - deres position på de internationale markeder for 
varer, tjenesteydelser og kapital, hvilket står i modsætning til de langt bedre 
resultater, som gruppen af mindst udviklede lande har opnået. De toldmæssige fordele 
er således hverken en tilstrækkelig eller en nødvendig forudsætning for at opnå gode 
eksport- og vækstresultater. De afgørende faktorer på udbudssiden, især qn effektiv 
forvaltning og en sund makroøkonomisk og mikroøkonomisk politik og en klart 
stabil, sikker og effektiv politik for indenrigshandel og investeringer er langt vigtigere 
end ensidige toldpræferencer for opnåelsen af gode resultater med hensyn til eksport 
og økonomisk vækst. 
De begrænsede virkninger af "Lomé-præferencerne", den forventede udhuling af 
præferencemargenerne og nødvendigheden af at indføre bestemmelser, der er 
forenelige med de nye WTO-regler, betyder, at man må overveje de forskellige 
alternative muligheder, som EU og AVS-landene har for at etablere nye 
handelsordninger. Målet er at medvirke til, at AVS-landene i højere grad integreres 
i det internationale økonomiske og handelsmæssige samkvem, og hjælpe dem til 
bedre at udnytte de udviklingsmuligheder, der ligger i dette samkvem, og fjerne 
risikoen for yderligere marginalisering. 
For hver af de tre samarbejdsakser, der er nævnt her, kan der i forskelligt omfang henvises 
til eksisterende fællesskabslovgivning og -procedurer. I det følgende redegøres der kort for 
disse regler og procedurer på grundlag af de retsakter og rådsdokumenter, der anses for at 
være de vigtigste på de pågældende områder. Man bør dog også overveje nye alternativer, 
enten fordi det er nødvendigt af institutionelle årsager - som det er tilfældet med 
handelsbestemmelserne - eller for at udbygge og styrke EU's indsats og i sidste ende gøre den 
mere effektiv i forhold til de målsætninger, EU forfølger via sin politik for 
udviklingssamarbejde. 
A. DEN ØKONOMISKE OG SOCIALE DIMENSION 
Analyserne i kapitel I og III viser klart, at forudsætningerne for den økonomiske og sociale 
udvikling ændrer sig radikalt både internationalt og internt i de enkelte AVS-lande. Her stilles 
der især i stigende grad krav om demokratisering og øget indflydelse til den private sektor og 
det civile samfund. Størsteparten af AVS-landene stiler mod markedsøkonomi og åbenhed på 
det handelsmæssige område og arbejder på at skabe gunstige forudsætninger for udviklingen 
af den private sektor og erkender fuldt ud de udenlandske investeringers positive indvirkning 
på økonomien. En række lande har i forskelligt omfang og med forskelligt held iværksat 
økonomiske reformer, der går i denne retning. De private investorer er dog fortsat meget 
tilbageholdende, og der har kun i et begrænset antal lande og sektorer været tale om 
udenlandske investeringer af større betydning. Vækstperspektiverne er dog blevet bedre i 
ganske mange lande, men uden at det har gjort det muligt at nedbringe fattigdommen 
mærkbart. Konklusionen på denne analyse er, at det er vigtigt at gøre reformpolitikken mere 
troværdig ved at mindske den risiko og ustabilitet, der præger det økonomiske klima, så man 
hurtigere kan opnå de forventede positive virkninger. De nødvendige økonomiske og 
institutionelle reformer bør desuden være ledsaget af en gennemgribende omlægning af de 
samfundsmæssige funktioner, hvilket nødvendigvis må foregå gradvist og over lang tid. 
AVS-landene har brug for at sætte øget fart i deres økonomiske vækst. Men der er også 
52 
KAPITEL V 
ganske gode muligheder for i højere grad at udnytte væksten til at nedbringe fattigdommen. 
Inddragelse af så mange som muligt i den økonomiske aktivitet, bedre adgang til de 
produktive ressourcer (jord, kapital og långivning, uddannelse, oplysning) og til 
grundlæggende sociale serviceydelser (uddannelse, sundhed, ernæring, drikkevand) og 
forbedring af kvindernes og de unges samfundsøkonomiske situation er afgørende og 
indbyrdes komplementære aspekter af enhver strategi for bekæmpelse af fattigdommen, og de 
afhænger først og fremmest af landenes egen økonomiske og sociale politik. Det er 
udviklingssamarbejdets opgave at stimulere den nødvendige politiske udvikling og med den 
finansielle og faglige bistand støtte landets egne bestræbelser. Der er ingen tiltag med henblik 
på bekæmpelse af fattigdommen, der vil være effektive i praksis eller have varige virkninger, 
medmindre der er tale om en engageret og måbevidst indsats fra modtagerlandet selv. 
Begrebet "bæredygtig udvikling" med fokus på den sociale og menneskelige udvikling har 
været genstand for omfattende debat på internationalt plan i de senere år. På de store 
internationale konferencer i Rio. Kairo. København. Beijing og Rom(27) har en lang række 
lande vedtaget nogle fælles principper og værdier og opstillet en række prioriterede 
målsætninger. Den generelle strategiske ramme og de økonomi- og socialpolitiske hovedlinjer 
er således ridset op. Europas idégrundlag er klart nok: EU skal i sine samarbejdsforbindelser 
med udviklingslandene afspejle den europæiske opfattelse af økonomisk og social udvikling, 
som igen er udsprunget af meget forskelligartede nationale erfaringer. Det er således EU's 
opgave fremover at finde de mest effektive metoder til at støtte gennemførelsen af disse 
strategier og overholdelsen af de vedtagne principper. 
Analysen af den samfundsøkonomiske situation i AVS-zonen har også vist, at der er tale om 
stadigt større forskelle mellem disse lande indbyrdes. EU må derfor overveje et mere differen­
tieret samarbejde, så man i takt med, at et land eller en gruppe lande gør fremskridt med 
hensyn til stabilisering og reformer, kan erstatte en politik, der er centreret omkring støtte til 
reformprocessen, med et samarbejde, der kan udvides til at omfatte nye områder, og med mere 
forskelligartede partnerskaber i lighed med, hvad EU tilbyder i andre udviklingsregioner (et 
mere avanceret økonomisk samarbejde, videnskabeligt, teknisk samarbejde m.m.). 
De forskellige alternative muligheder for støtte til den samfundsøkonomiske udvikling må 
derfor vurderes ud fra denne synsvinkel: der bør ikke blot foretages en forskellig strategisk 
prioritering af opgaverne for de forskellige lande, men samarbejdsområderne kan også være 
forskellige fra land til land. 
Disse alternativer kan opdeles i to hovedgrupper, som begge er relateret til målet om at 
afhjælpe marginaliseringen: AVS-landenes integrering i det internationale økonomiske system 
og de fattige befolkningers integrering i det økonomiske og sociale liv. 
1. Stimulering af den økonomiske vækst gennem øget konkurrenceevne og 
udvikling af den private sektor 
EU's nuværende samarbejdspolitik er for flere AVS-landes vedkommende centreret omkring 
( * Miljøkonferencen, befolkningskonfereneen, det sociale topmode, kvindekonferencen og fodevarekon-
ferencen. 
53 
KAPITEL V 
at skabe hurtigere vækst og tiltrække flere private investeringer og tager sigte på én mere 
omfattende integrering i verdensøkonomien via handel og investeringer. En sådan politik 
forudsætter finansiel og faglig støtte til strukturtilpasningsreformerne, sektorstøtte til 
infrastruktur, landbrug, industri, tjenesteydelser og udvikling af de menneskelige ressourcer 
samt direkte støtte til den private sektor gennem incitamenter til at udvikle virksomhederne, 
gennem øgede investeringer, gennem udbygning af samhandelen og gennem den finansielle 
og faglige bistand fra EIB og CIU. En stærk privat sektor er en forudsætning for at kunne 
forbedre levestandarden og udviklingsmulighederne varigt. 
For EU er det et spørgsmål om, hvad man i betragtning af de beskedne vækstresultater 
i mange lande kan gøre yderligere for at opnå en hurtigere økonomisk vækst, bedre 
konkurrenceevne for virksomheder i AVS-landene, bedre eksportresultater og flere 
private investeringer, og hvilke nye politiske tiltag og strategier man kan gennemføre. 
Der er flere løsninger på, hvordan man kan gøre den fremtidige bistand mere effektiv: 
(a) Mere systematisk og omfattende støtte til udvikling af den private sektor 
Den positive reaktion, der var ventet fra den private sektor på de økonomiske reformer, har 
i nogle lande været både langsom og svag, og det gælder især i de afrikanske lande syd for 
Sahara. I mange tilfælde er det ikke lykkedes med reformerne at indgyde den nødvendige tillid 
og opnå de forventede resultater, hvorfor det heller ikke er lykkedes at begrænse investorernes 
omkostninger og risici til et rimeligt niveau. Erfaringerne fra de seneste år viser, at de lande, 
der udviser troværdig vilje til at iværksætte hensigtsmæssige politikker og sunde politiske 
reformer, og som kan tilbyde virksomhederne et åbent og gunstigt klima, også har held med 
at tiltrække investeringer, oprette nye arbejdspladser og nyskabende virksomheder, øge 
eksportindtægterne og opnå en varig økonomisk vækst. Opgaven går derfor ud på følgende: 
(i) at overbevise de offentlige myndigheder og den private sektor om, at reformerne er reelle 
og varige, og at der vil blive iværksat en stabil og forudsigelig økonomisk politik, (ii) at få 
gjort noget ved de politikker og institutioner, som fortsat er årsag til høje omkostninger, lav 
produktivitet og manglende konkurrenceevne, (iii) at styrke de finansielle systemer og 
institutioner, så den private sektor får mulighed for at investere mere og får bedre adgang til 
finansielle tjenesteydelser, (iv) at udvikle den økonomiske infrastruktur og (v) at styrke den 
private sektors kapacitet med hensyn til virksomhedsledelse, uddannelse af de ansatte, 
produktudvikling og markedsføring og opnåelse af effektivitetsforbedringer. 
EU har forskellige alternative muligheder for at udforme sin handlingsplan, så den bidrager 
til .opfyldelsen af disse mål: 
* Øget tillid: EU kan lægge større vægt på, at de økonomiske reformer, der støttes, og 
bistanden til fremme af de produktive sektorer i økonomien udformes med det formål 
at underbygge AVS-landenes globale udviklingsmål, især målene for den private 
sektor. Efter høring af befolkningen bør disse argumenter forklares korrekt for de 
ikke-statslige partnere. 
EU kan bevilge ressourcer til at hjælpe partnerregeringerne med at udbygge deres 
forbindelser med den private sektor, forbedre kommunikationen med sektoren, rådføre 
sig med den om planlagte politikker og lytte til dens klagepunkter og forslag. Visse 
54 
KAPITEL V 
AVS-lande råder allerede i dag over rådgivende instanser, hvori både myndighederne 
og den private sektor er repræsenteret, og som i høj grad kan medvirke til at skabe 
øget tillid under forudsætning af, at der er de fornødne ressourcer til stede. I denne 
sammenhæng er det meget vigtigt at fa styrket de faglige organisationer og 
erhvervsorganisationerne, så de kan udfylde deres rolle tilfredsstillende og levere de 
serviceydelser, som virksomhederne har brug for. 
Det politiske og institutionelle miljø: EU kan hjælpe partnerregeringerne med at 
gennemføre deres administrative og institutionelle reformer (bl.a. reformerne af 
skatteforvaltningen) og styrke retsstaten og retsvæsenet, hvilket har betydning for 
erhvervslivet. EU kan også hjælpe regeringerne med at afdække ineffektive 
lovgivningsmæssige og administrative procedurer og praksis og finde årsagerne til 
forsinkelser, som hæmmer investeringerne og oprettelsen af nye arbejdspladser, og 
som helt unødvendigt øger omkostningerne og risiciene ved almindelig 
forretningsdrift. 
EU kan yde et mere dynamisk fagligt bidrag til planlægningen og gennemførelsen af 
privatiseringen af offentlige virksomheder (jf. nedenfor, underafsnit (b)) og sammen 
med partnerregeringerne forsøge at finde kreative og varige løsninger på de 
infrastrukturproblemer, som kan hæmme udviklingen i den private sektor. 
EU kan støtte indførelsen af politikker, regler og praksis for konkurrence, forbruger-
beskyttelse(28) og regulering af monopoler, forskning, information og overførsel af 
teknologi, som kan supplere de økonomiske reformer og privatiseringen. 
Finansielle systemer og institutioner: EU kan gøre mere for at støtte de lokale 
kapitalmarkeder og give virksomhederne bedre adgang til finansielle tjenesteydelser. 
EU kan tilbyde faglig rådgivning og finansiel støtte til omstruktureringen af svage 
finansielle institutioner og styrkelse af det juridiske og lovgivningsmæssige grundlag 
for etableringen af nye og sunde finansielle tjenesteydelser til gavn for erhvervslivet, 
de små virksomheder, landmændene og sparerne. Man skal i særlig grad være 
opmærksom på spørgsmål som (i) styrkelse af den nationale kapitaldannelse, (ii) 
støtte til diversifikation af de finansielle institutioner og tjenesteydelser og (iii) 
forbedring afbetalingssystemer og -net. 
Ressourcer og kapacitet i den private sektor: EUF yder direkte støtte til det private 
erhvervsliv via de nationale indikativprogrammer, gennem erhvervsudvikling og 
udvikling af handelen og via EIB og CIU. CIU har for nylig revideret sine forskellige 
instrumenter i lyset af de positive erfaringer med finansieringsforanstaltningen ECIP, 
som fungerer i ALA-landene, i Middelhavslandene og i Sydafrika. 
EU's nationale programmer yder finansiel og faglig støtte til mikrovirksomheder, små 
og mellemstore virksomheder og håndværksvirksomheder i form af kreditlinjer, 
garantistillelse, rådgivning, erhvervsuddannelse og teknologisk bistand. Disse 
programmer har demonstreret deres værd og kan formentlig udbygges yderligere (bl.a. 
(28) Kommissionen overvejer i øjeblikket, hvilken rolle forbrugerpolitikken skal spille i en udviklings­
politisk sammenhæng (KOM(95) 519, "De vigtigste emner for forbrugerpolitikken"). 
55 
KAPITEL V 
med de nødvendige finansielle midler). EIB har også spillet en vigtig rolle med 
hensyn til långivning og tilvejebringelse af risikovillig kapital. EU støtter også større 
virksomheder via foranstaltninger i forbindelse med industriinvesteringer og udvikling 
af handelen. 
Kommissionen kan i samarbejde med CIU udvide rækkevidden af sin bistand 
yderligere ved at finansiere en del af udgifterne ti! konsulent- og rådgivningsbistand 
(lokale og eksterne firmaer) til lokale virksomhedsledere og iværksættere, som ønsker 
at udvide deres virksomhed. Kommissionen kan også afsætte flere midler til at styrke 
kapaciteten hos lokale handelssammenslutninger og erhvervsorganisationer, så disse 
kan tilbyde deres medlemmer de nødvendige serviceydelser. 
EIB yder også lån og bevilger risikokapital, der subventioneres med EUF-midler, til 
større projekter i den private sektor inden for infrastruktur, industri, minedrift og 
agroindustri. En del af disse midler går via lokale finansielle formidlere videre til små 
og mellemstore private virksomheder. 
En mulighed for at øge støtten til virksomheder i den formelle sektor ville være at 
overføre flere EUF-midler til Kommissionen og EIB, hvilket er helt i overens­
stemmelse med den rolle, der er tildelt disse to institutioner, og med ønsket om at 
dække det voksende behov for private transaktioner i AVS-landene. Der kan desuden 
stilles EUF-midler til rådighed for andre finansieringsinstitutioner på 
udviklingsområdet i EU (f.eks. EDFI-institutionerne), hvoraf visse er aktivt involveret 
i udviklingen af nyskabende finansielle tjenesteydelser for den private sektor i AVS-
landene. Målet på længere sigt må dog være at stimulere væksten på db lokale og 
regionale kapitalmarkeder og, for så vidt angår større og mere veletablerede 
virksomheder i AVS-landene, at finansiere udviklingen af sådanne virksomheder med 
brug af markedets egne ressourcer og ikke via offentlig långivning. I denne 
forbindelse er det af afgørende betydning af få udviklet den lokale opsparing og fa 
den kanaliseret ud i produktive investeringer. 
CIU har altid været det vigtigste instrument i Lomé-konventionen til varetagelse af 
tekniske rådgivningsopgaver over for små og mellemstore virksomheder, især med 
hensyn til forberedelse og evaluering af projekter og tilvejebringelse af finansiering 
og partnerskaber. Centret har lokalafdelinger på mange AVS-markeder og er godt 
placeret til at formidle finansiel, teknologisk og ledelsesmæssige knowhow til nye 
ekspanderende virksomheder. 
Kommissionen kan eventuelt i forbindelse med en strategi for levering af ny og mere 
efterspørgselsorienteret teknologi og konsulentbistand til den private sektor i AVS-
landene tilskynde CIU og andre potentielle leverandører af tjenesteydelser fra EU og 
partnerlandene til at forstærke indsatsen over for erhvervslivet; det kan gøres ved at 
yde tilskud til dækning af deres omkostninger, og det forekommer at være en 
hensigtsmæssig løsningsmodel fremover. 
Fremme af investeringer: I forbindelse med Lomé-samarbejdet har man længe været 
klar over, at direkte udenlandske investeringer har stor betydning for AVS-
økonomiernes vækst og konkurrenceevne. Kommissionen yder faglig bistand til 
udarbejdelsen af kodekser på investeringsområdet og love og forskrifter til beskyttelse 
56 
KAPITEL V 
af investeringer og bistår også regeringerne med deres investeringsfremmende 
initiativer. Kommissionen har finansieret sektorinvesteringer og 
partnerskabsarrangementer for at informere om potentielle udenlandske investorers 
muligheder og fremme partnerskaber. Disse aktiviteter er et nyttigt supplement til 
reformerne og forskellige tiltag med henblik på at styrke tilliden, og er med til at 
skabe et gunstigt klima for udviklingen af den private sektor. 
Der er ingen tvivl om, at man fortsat bør arbejde på et etablere et tiltrækkende 
"udstillingsvindue", der kan vise investeringsmulighederne i de lande, hvor det 
politiske og institutionelle klima er tilfredsstillende. De forskellige muligheder for 
foranstaltninger til beskyttelse af investeringerne analyseres mere detaljeret i kapitel 
V, afsnit C, i det følgende. 
For at kunne gennemføre en sådan handlingsplan må EU udvise smidighed, udnytte 
de hidtidige erfaringer og indtage en pragmatisk holdning med hensyn til 
prioriteringen af de konkrete opgaver og de behov, som de involverede parter selv 
gør gældende, og landene må behandles individuelt. EU må være selektiv og meget 
målrettet i sit valg af programmer. I forbindelse med strategien for udvikling af den 
private sektor skal EU imidlertid også sikre den nødvendige sammenhæng og 
koordinering med andre aktører (både lokale og udenlandske), der forfølger de samme 
målsætninger. I de tilfælde, hvor udviklingen af den private sektor og støtten til 
forbedring af konkurrenceevnen er markante træk ved samarbejdsstrategien, må EU 
sammen med de øvrige involverede parter arbejde på at formulere strategier for 
udviklingen af den private sektor, der kan danne grundlag for mere omfattende 
programmer og individuelle projekter. 
Eventuelle ændringer og tilpasninger i samarbejdsinstrumenterne med henblik på en 
bredere strategi, som i højere grad tager sigte på at støtte den private sektor, er 
omhandlet i kapitel VI, afsnit A, i det følgende. En mulighed ville være, at man, hvor 
det kan lade sig gøre, anvender en del af den programmerbare bistand til det enkelte 
land til at støtte udviklingen af den private sektor gennem projekter, der skal forbedre 
det politiske og institutionelle klima og gennem direkte støtte til virksomhederne. Den 
private sektor kan opfordres til at medvirke ved fastlæggelsen af prioriteringen for 
anvendelsen af en sådan rammebevilling. 
(b) Støtte til programmer for omstrukturering af offentlige virksomheder og 
privatiseringer 
Privatiseringer indgår i mange tilfælde i reformer, der tager sigte på at øge investeringerne, 
skabe et mere konkurrencepræget klima og udvikle mere fleksible og diversificerede 
økonomiske strukturer. Privatiseringer er ikke en løsning i sig selv, og man bør kunne basere 
sig på en individuel vurdering af virksomhederne. Disse programmer er normalt komplicerede 
og vanskelige at gennemføre og kræver en ganske stor analysemæssig og administrativ 
kapacitet. Faglig bistand til bl.a. at evaluere de forskellige alternativer (omstrukturering, 
genetablering af det økonomiske instrument osv.) og opfølgning med sociale planer, hvor det 
måtte være nødvendigt, kan være med til at gøre det lettere. 
EU er godt placeret til at kunne støtte privatiseringsprogrammer, for så vidt som EU kan 
mobilisere omfattende ekspertise i de forskellige medlemsstater og udnytte de erfaringer, der 
57 
KAPITEL V 
er indhøstet i mange forskellige lande. EU kan eventuelt overveje at øge denne form for støtte 
i de lande, hvor privatiseringer helt åbenbart vil medvirke til at tiltrække nye private investorer 
og styrke konkurrenceevnen. 
(c) Fortsættelse og intensivering af støtten til regional integration 
EU har siden den første Lomé-konvention ydet støtte til mange forskellige former for regionalt 
samarbejde. I finansieringsmæssig henseende har de vigtigste områder været følgende: 
transport og kommunikation, miljø, kontrol med dyresygdomme samt erhvervsuddannelse. 
Støtten er gradvist blevet samlet under den overordnede målsætning om styrkelse af den 
økonomiske integration. Begrundelsen er, at regional økonomisk integration er en absolut 
nødvendig etape for AVS-landene på vejen mod en effektiv integrering i verdensøkonomien. 
Samtidig har EU forsøgt at understrege de negative virkninger ved at formulere og gennemføre 
økonomiske reformprogrammer i en rent national kontekst. I dag er der bred enighed om, at 
det er nødvendigt at tage hensyn til den "regionale dimension ved strukturtilpasningen". 
EU har de seneste år aktivt støttet flere regionale organisationer, bl.a. den nye UEMOA 
(Vestafrika) og SADC (det sydlige Afrika), som for nyligt er blevet omdannet og udvidet. I 
samarbejde med tre andre bistandsdonorer (Den Afrikanske Udviklingsbank, IMF og Verdens­
banken) støtter EU det grænseoverskridende initiativ i det østlige og sydlige Afrika og i Det 
Indiske Ocean, hvori 14 lande deltager aktivt. 
Der er to væsentlige aspekter ved dette initiativ, der bør fremhæves: den private sektors 
deltagelse og samordningen af den nationale og den regionale politiske dagsorden. 
Via de regionale indikativprogrammer støtter EU initiativer inden for infrastruktur, miljø, 
sundhed og andet, som er af interesse for mere end et enkelt land, og som er særdeles velegnet 
til at blive planlagt og gennemført på et regionalt grundlag. 
For at opnå en forbedring i forhold til de hidtidige resultater er det nødvendigt at støtte den 
regionale økonomiske integration på grundlag af en sammenhængende strategi. Ud fra EU's 
seneste erfaringer bør en sådan strategi bygge på følgende tre grundelementer: 
1. Styrkelse af kapaciteten (bl.a. faglig bistand, uddannelse og indenlandsk forskning) 
inden for regional økonomisk integration både i de regionale institutioner og hos de 
nationale myndigheder. 
2. Støtte til den private sektor for at lette omstruktureringen på det langt større regionale 
marked og verdensmarkedet, hvilket også forudsætter forbedringer i den finansielle 
sektor for at lette og garantere betalinger. 
3. Støtte til de regeringer, som reelt ønsker at gennemføre en regional integration, for 
at opveje omstillingens virkninger for statsbudgettet (støtte til betalingsbalancen eller 
statsbudgettet som supplement til støtten til den nationale økonomiske 
tilpasningsproces og i fuld overensstemmelse med denne). 
De instrumenter, man råder over i dag, er fuldt anvendelige til at støtte en sådan 
sammenhængende strategi. 
EU har endnu en mulighed for at fremme den regionale økonomiske integration, som fortjener 
58 
KAPITEL V 
at blive undersøgt nærmere, nemlig udnyttelse af handelspolitikken. EU deltager i øjeblikket 
i forhandlinger om oprettelse af en frihandelszone med flere (grupper af) udviklingslande. I 
betragtning af EU's vægt i relation til handelsmæssige spørgsmål vil bestemmelserne om disse 
frihandelszoner fa indvirkning på udviklingslandenes integrering i verdensøkonomien. Det er 
muligt at udnytte disse ordninger til gavn for en større økonomisk integration mellem 
udviklingslandene indbyrdes. I henhold til Kommissionens og Rådets konklusioner fra juni 
1995 om frihandelszonerne skal disse aftaler respektere de relevante WTO-bestemmelser og 
tage hensyn til konsekvenserne for EU's fælles politikker og EU's vigtigste handelspartnere. 
(d) Intensivering af indsatsen til støtte for udvikling af handelen 
Udviklingen af handelen er et specielt led i en mere overordnet politik, der er centreret 
omkring den private sektors konkurrenceevne og udvikling. Ud over de egentlige 
handelsmæssige og investeringsmæssige instrumenter, der er omhandlet i kapitel V, afsnit C, 
er der en bred vifte af samarbejdsforanstaltninger, der kan bidrage til at udvikle handelen. 
Dette aspekt blev introduceret i Lomé-konventionen ved revisionen i 1995, og EU er gået i 
gang med at udbygge dette samarbejdsområde omkring en række forskellige støtteprogrammer: 
integrerede programmer for udvikling af handelen på nationalt eller regionalt plan, flerårige 
programmer for støtte til handels- og erhvervssammenslutninger, der omfatter økonomiske 
beslutningstagere både fra AVS- og EU-landene, støtteprogrammer for virksomheder i 
bestemte sektorer og programmer for støtte til udvikling af infrastrukturer og tjenesteydelser 
i tilknytning til handelen (transport og kommunikation, finansiel formidling og andet, 
handelskamre og brancheforeninger m.m). 
De nye udfordringer, der ligger i internationaliseringen og den skærpede konkurrence, vil 
ændre de grundliggende parametre for den internationale samhandel, og EU bør derfor 
forstærke og intensivere sin indsats for at støtte AVS-landenes egne bestræbelser på at kunne 
udnytte de potentielle fordele, som følger af de nye samhandelsmuligheder. 
Der bør i denne forbindelse lægges særlig vægt på den private sektor, og støtten bør 
koncentreres på efterspørgslen fra kunderne og på medindflydelse. Den vigtigste opgave må 
være at fa etableret internationale partnerskabsnet og fremme investeringerne og udviklingen 
af virksomheder og serviceinstitutioner til støtte for sektoren. 
Der bør sættes større fokus på mulighederne for at forbedre nettene mellem den private sektor 
i Europa og i AVS. 
Desuden bør EU i betragtning af den globale informationsteknologiske revolution, der vil 
præge det kommende årtusind, intensivere sin støtte til AVS-landene med henblik på at give 
dem adgang til det materiel og programmel, der er knyttet til informationsteknologien, og give 
dem mulighed for at udnytte det optimalt. 
(e) Støtte til udvikling af den videnskabelige og tekniske kompetence som et strategisk 
element i en bæredygtig udvikling 
Den hurtige udvikling af stadigt mere komplekse teknologier inden for bl.a. sundhed, ernæring 
og kommunikation og den voksende teknologiske kløft, der skiller størsteparten af AVS-
landene fra den industrialiserede verden, burde give anledning til en særlig indsats fra EU på 
59 
KAPITEL V 
dette område. Aspektet er ganske vist omhandlet i Lomé-konventionen, men det har ikke hidtil 
været udmøntet i en sammenhængende og længerevarende handlingsplan. 
EU er på baggrurtrj af sin store erfaring godt placeret til at kunne etablere videnskabelige og 
teknologiske partnerskaber, der omfatter offentlige forsknings- og udviklingsinstitutioner og 
private virksomheder i de relevante sektorer fra både Nord og Syd. Sådanne foranstaltninger 
bør være baseret på en dialog med AVS-landene om de forskningsmæssige udfordringer og 
problemer, og her tænkes især på en dialog på regional basis, der har til formål at tilskynde 
de pågældende lande til at udbygge deres lovgivningsmæssige grundlag (intellektuel 
ejendomsret, fri bevægelighed for varer og personer, investeringskodekser m.m.) og hjælpe 
dem til at sikre de nødvendige budgetmidler til en politik, der har til formål at udvikle 
forsknings- og erhvervspartnerskaber. 
(f) Hjælp til AVS-landene til at kunne deltage i den igangværende udvikling på 
informationsområdet 
Den udvikling i retning af informationssamfundet, der nu er indledt, vedrører ikke blot de 
udviklede eller nye økonomier, men også de økonomier og samfund, som er åbne eller ønsker 
at åbne sig over for omverdenen. Deltagerne i konferencen for nylig i Midrand(29) var enige 
om, at ændringerne bør integreres i en "fælles fremtidsvision" for både de industrialiserede 
lande og udviklingslandene. Men ifølge formandskabets konklusioner blev det også på 
konferencen understreget, at de enkelte lande selv har et stort ansvar, og at den private sektor 
nødvendigvis må spille en vigtig rolle i udviklingen. 
Første etape består i at forbedre teletjenesterne, som - tilligemed vand og elektricitet - benyttes 
af alle brancher i erhvervslivet. 
Dette område er særligt attraktivt for den private sektor på grund af det store vækstpotentiale 
(samtlige AVS-lande er underforsynet på dette felt) og den seneste udvikling af ny teknologi, 
der bedre og mere fleksibelt kan imødekomme behovene i lande som AVS-landene, bl.a. 
satellittransmission og mobil og fast cellulær telefoni. De europæiske erfaringer med en sådan 
omstilling er tilstrækkeligt omfattende og alsidige til, at man kan tilbyde skræddersyet °tøtte 
til de lande, der måtte ønske det. 
Hertil kommer udvikling af nye tjenester, bl.a. Internettet, som allerede er tilgængeligt i mange 
lande, og som giver reel mulighed for at integrere brugere, forskere, universitetsfolk og 
erhvervsfolk i de internationale informationsudvekslingsnet. 
I en senere fase kan brugen af telematik på områder som f.eks. sundhed, uddannelse og 
forskningsnet, men også elektronisk køb og salg være med til at løse en række problemer i 
AVS-landene. Indsatsen på dette felt vil være mere effektiv, hvis de involverede aktører er 
grundigt forberedte og har været inddraget i fastlæggelsen af indhold og form via forskellige 
pilotprojekter. 
Konferencen om informationssamfundet (ISAD) blev afholdt i maj 1996 på initiativ af præsident 
Mandela, medlemmerne af G7 og en række udviklingslande og industrialiserede lande. 
60 
KAPITEL V 
A stedet for de hovedsagelig individuelle brugerformer i de udviklede økonomier kan man 
tænke sig nogle kollektive modeller f.eks. i lighed med forsøgene med teleshopping. 
(g) Tilbud om monetært samarbejde 
Den store politiske og økonomiske ustabilitet i mange AVS-lande er en væsentlig hindring for 
øgede investeringer og øget vækst. Et stabilt monetært og finansielt klima er en nødvendig 
faktor i en økonomisk politik, der tager sigte på at skabe velafbalanceret og varig vækst. Det 
forudsætter ikke blot, at der findes effektive og uafhængige institutioner og føres en stabil 
penge- og valutapolitik og en realistisk budgetpolitik, men også at banksystemet i højere grad 
inddrages i placeringen af opsparede midler. 
Europa kan støtte AVS-landenes moderniserings- og tilpasningsbestræbelser på disse områder. 
Hovedmålene skal være at konsolidere institutionerne og modernisere forvaltningen af penge-
og budgetpolitikken, udvikle banksystemet, indføre løbende konvertibilitet og gennemføre en 
gradvis liberalisering af kapitalbevægelserne, afhængigt af udviklingsniveauet og den 
makroøkonomiske stabilitet i det enkelte land. Desuden bør EU fortsætte med at støtte det 
regionale samarbejde omkring den makroøkonomiske politik og pengepolitikken. 
Den Monetære Union og indførelsen af euroen vil åbne nye muligheder for AVS-landene, især 
dem, der har EU som deres vigtigste handelspartner. Disse landes pengepolitik vil blive mere 
troværdig og effektiv, hvis de vælger at basere deres valutapolitik på en stabil valuta, dog 
under skyldig hensyntagen til behovet for at bevare erhvervslivets konkurrenceevne. Desuden 
vil valget af samme eksterne referencevaluta kunne bidrage til mere stabile bilaterale 
vekselkurser mellem de pågældende lande. Det vil lette deres økonomiske og handelsmæssige 
samkvem og samtidig gøre det lettere at gennemføre regionale integrationsprojekter. 
Disse forskellige elementer kan danne grundlag for en gradvis intensivering af samarbejdet 
mellem EU og AVS-landene på det makroøkonomiske og monetære område. 
(h) Støtte fra EU til at lette gældsbyrden over for udlandet 
I betragtning af at udlandsgælden er et meget stort problem for ganske mange AVS-lande, kan 
EU vanskeligt forholde sig passiv til de internationale initiativer på dette felt. EU's finansielle 
bistand, som næsten udelukkende ydes i form at gavebistand, medvirker ikke til at øge gælden. 
EU kan imidlertid intervenere i sin egenskab af kreditor, men også som bistandsdonor via 
støtteordninger og -instrumenter, der tager sigte på at afhjælpe gældsproblemerne for de AVS-
lande, der er i færd med at gennemføre strukturtilpasnings- og reformprogrammer. 
2. Støtte til beskæftigelsen og til sociale og arbejdsmarkedsmæssige politiske tiltag 
i forbindelse med bekæmpelse af fattigdommen 
Der er mange gode grunde til, at EU ønsker at centrere samarbejdet med AVS-landene 
omkring bekæmpelse af fattigdommen: der er ikke blot tale om at give højeste prioritet til en 
problemstilling, som i ganske mange AVS-lande antager særdeles foruroligende dimensioner, 
og som har en negativ dominovirkning, som også kan mærkes i Europa i form af 
KAPITEL V 
migrationspres og andre problemer af sikkerhedsmæssig karakter, men det drejer sig også om 
i forholdet til omverdenen at konkretisere ét af de grundlæggende principper for EU - sociale 
fremskridt - sorr er klart markeret i traktaten og i protokollen om social- og 
arbejdsmarkedspolitikken*30* og indgår under forskellige former (beskæftigelse, almen og 
erhvervsfaglig uddannelse, ligestilling mellem mænd og kvinder m.m.) i EU-polkikkerne. 
Kampen mod fattigdommen er i forvejen højt prioriteret i den eksisterende samarbejdspolitik 
og er i de senere år blevet yderligere udbygget med nogle nye retningslinjer: 
I forbindelse med støtten til strukturtilpasninger i AVS-landene og anvendelsen af 
counterpart-midler er udgifter i den sociale sektor prioriteret meget højt. 
I 1993 blev der vedtaget en resolution om bekæmpelse af fattigdommen, hvori er 
fastsat nogle principper for, hvordan denne målsætning kan indarbejdes mere 
hensigtsmæssigt i EUs politik for udviklingssamarbejde. Der lægges især vægt på 
behovet for at integrere målsætningen om nedbringelse af fattigdommen i alle de 
interne politikker, der føres i udviklingslandene, og i alle samarbejdsforanstaltninger, 
samtidig med at der også skal være mulighed for at gennemføre projekter, der tager 
direkte sigte på de fattigste befolkningsgrupper. 
Den øgede vægt på kvindernes rolle er et afgørende aspekt i enhver strategi for 
bekæmpelse af fattigdommen. Den resolution, der blev vedtaget i november 1995 om 
dette emne, og som omhandler problemstillingen om kvindernes deltagelse i 
udviklingsprocessen i en noget bredere forstand, supplerer i vidt omfang resolutionen 
fra 1993 om fattigdom. 
EU's interventioner i den sociale sektor bidrager i høj grad til opfyldelsen af denne 
målsætning, især efter vedtagelsen af de nye resolutioner om sundhed og almen og 
erhvervsfaglig uddannelse, som opprioriterer de fattigste befolkningsgruppers adgang 
til basissundhedsydelser og grundundervisning. 
De seneste ændringer, der er vedtaget i relation til fødevarehjælpen, og især den 
øgede vægt på støtte til strategier for fødevaresikkerhed og problemet omkring 
adgang til fødevareprodukter (bl.a. via opretholdelse af lokale fødevareproduktioner 
og forbrugsformer) er et andet vigtigt led i kampen mod fattigdommen. 
Det ér i øvrigt på disse områder (sundhed, uddannelse, fødevaresikkerhed og 
kvindernes deltagelse i udviklingsprocessen), man i særlig grad satser på at forbedre 
samordningen mellem medlemslandene og Fællesskabet både på det praktiske plan 
og omkring formuleringen af politiske retningslinjer. 
Beskyttelse af miljøet er et andet vigtigt område i tilknytning til fattigdomsproblema-
tikken, og det gælder både i landdistrikterne (problemer med ødelæggelse af jorden 
og bæredygtig udnyttelse af naturressourcerne) og i bymiljøerne, hvor kloakerings-, 
affalds- og infrastrukturproblemer bliver stadigt mere akutte på grund af den ekstremt 
(30) Prokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken drejer sig om, hvordan fællesskabspagten fra 1989 
om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder kan iværksættes med 
udgangspunkt i den eksisterende fællesskabslovgivning og -politik. 
62 
KAPITEL V 
hurtige urbanisering i AVS-landene. Også på miljøkonferencen i Rio erkendte man 
den tætte sammenhæng mellem fattigdom og miljø. Miljøhensyn præger i stigende 
grad EU's samarbejdspolitik dels i form af kravet om systematiske 
konsekvensanalyser, dels i form af specifikke programmer. 
Endelig er der en række andre samarbejdsforanstaltninger, der kan medvirke til at 
nedbringe fattigdommen: det drejer sig om interventioner i sektoren for udvikling i 
landdistrikter, erhvervsuddannelse, m i kroprojekter og iværksætterstøtte og hjælp til 
udvikling af det private initiativ, som ofte er med til at skabe nye arbejdspladser, men 
også samfinansieringer via ikke-statslige organisationer og støtte til befolkningspolitik 
og forbrugerpolitik*31*. 
Disse målsætninger bør helt klart fastholdes og styrkes yderligere. Men EU og AVS-
partnerne bør finde frem til, hvordan og i hvilket omfang udviklingssamarbejdet kan 
udnyttes mere effektivt til at nedbringe fattigdommen. 
Det er helt sikkert nødvendigt at fastholde en bred strategi, som omfatter mange forskellige 
former for interventioner, idet man må tage hensyn til de meget forskelligartede 
fattigdomssituationer i AVS-landene. EU kan dog foreslå sine partnere en mere målrettet 
strategi på to felter: 
(a) Adgang til de produktive ressourcer, beskæftigelse og udvikling af de menneskelige 
ressourcer 
Den hastighed, hvormed det lykkes at oprette nye arbejdspladser, afhænger af en række 
parametre, som kan påvirkes direkte eller indirekte af en bred vifte af foranstaltninger eller 
generelle og sektororienterede politikker. EU kan støtte sådanne politikker i tre henseender: 
støtte til forbedring af de pågældende landes analysekapacitet og til formuleringen af 
en politik, der kan bidrage til at skabe flere produktive arbejdspladser; 
støtte til reformer, der skal skabe bedre adgang til de produktive ressourcer, og her 
tænkes især på almen og erhvervsfaglig uddannelse, adgang til långivning og adgang 
til fast ejendom og jord. Denne form for støtte vil i høj grad kunne virke som 
løftestang, fordi den hurtigt kan føre til en forbedring af levevilkårene gennem bedre 
adgang til indkomstskabende aktiviteter; 
støtte til en arbejdsmarkedspolitik, der har til formål at gøre arbejdskraften dygtigere, 
mere mobil og bedre motiveret. 
(b) Støtte til social- og arbejdsmarkedspolitik 
EU er i forvejen kraftigt involveret i samarbejdsforanstaltninger i den sociale sektor og 
forsøger at gøre sin bistand mere effektiv gennem en mere helhedsorienteret sektorstrategi, så 
Udviklingslandene berores i særlig grad af problemerne omkring overtagelse af usunde eller farlige 
produkter og produktionsmetoder, produktsikkerhed, brug af lægemidler m.m. 
63 
KAPITEL V 
man gradvis går væk fra den projektbaserede bistandsmodel. Denne tendens kan gøres mere 
markant på grundlag af følgende. 
en mere omfattende og løbende dialog om social- og arbejdsmarkedspolitikken med 
henblik på at opstille en overordnet strategi, foretage en prioritering og undersøge de 
til tider komplementære, men ofte også indbyrdes modstridende sammenhænge 
mellem økonomiske målsætninger og sociale og arbejdsmarkedsmæssige 
målsætninger; 
en finansiel bistand med særlig vægt på finansiering af de løbende udgifter i disse 
sektorer og i tæt sammenhæng med den makroøkonomiske dialog og 
strukturtilpasningsprocessen. 
De drøftelser, som er indledt i det internationale samfund omkring 20/20-begrebet(32), har vist 
det hensigtsmæssige i konkrete gensidige forpligtelser mellem modtagerlande og 
bistandsdonorer til fordel for den sociale udvikling. EU erkender, at dette princip om gensidige 
forpligtelser er yderst relevant, men foretrækker dog på baggrund af karakteren af de særlige 
EU-politikker en mere global og detaljeret strategi. 
I forbindelse med det fremtidige EU/AVS-partnerskab og under forudsætning af den større 
selektivitet i bistanden, der kan forventes som følge af evalueringen af god forvaltningspraksis, 
vil AVS-landenes egen indsats på det sociale område og med hensyn til at give bedre adgang 
til de produktive ressourcer og øge beskæftigelsen kunne indgå som led i kriterierne. 
3. Integrering af miljøhensyn i udviklingsprocessen 
En af de vigtigste konklusioner af såvel teoretiske som praktiske erfaringer med bæredygtig 
udvikling er, at der ikke kan gøres en effektiv indsats for miljøet, medmindre der også 
foretages ændringer i den sociale og økonomiske politik. Tværtimod må miljøhensynene 
indarbejdes i formuleringen, gennemførelsen og evalueringen af alle politikker, programmer 
og projekter. 
EU har vedtaget en lang række politiske erklæringer om forvaltningen af miljøet, men man 
mangler fortsat en klar strategi og den fornødne vilje til at føre dem ud i praksis. Ser man på 
resultaterne af miljøkonferencen i Rio, opereres der med fire prioriterede mål for 
udviklingssamarbejdet: 
* at imødekomme basale behov og bekæmpe fattigdommen. Der er ganske vist tale om 
en kompliceret årsagssammenhæng mellem fattigdom og forringelse af miljøet, men 
både fattigdom og forurening kan betragtes som resultatet af økonomiske og sociale 
kræfter, der forsøger at vælte de menneskelige og miljømæssige omkostninger over 
Begrebet "20/20" blev lanceret af UNDP i organisationens rapport fra 1994 om udviklingen af de 
menneskelige ressourcer; det er også omtalt i det handlingsprogram, der blev vedtaget på det sociale 
topmode i Kobenhavn i marts 1995. Det er baseret på gensidige forpligtelser mellem modtagerlande 
og bistandsdonorer til at overholde princippet om, at mindst 20% af landets egne budgetmidler og 
mindst 20% af den udenlandske bistand skal anvendes på de sociale basissektorer. 
64 
KAPITEL V 
på de nulevende og fremtidige generationer; 
* at udnytte markedskræfterne på en måde, som giver et realistisk billede af omkost­
ningerne og fordelene for miljøet. "Agenda 21" er baseret på erkendelsen af, at 
markederne gradvist bør indregne de sociale og miljømæssige omkostninger, så 
priserne kommer til at svare til "den økologiske virkelighed"; 
* at indarbejde miljømålsætningerne i formuleringen af en global politik og i 
forvaltningssystem erne, så miljøbeskyttelsen bliver en integreret del af 
udviklingsprocessen og ikke et isoleret mål. Det forudsætter en styrkelse af 
kapaciteten på miljøområdet og aktiv medvirken af alle berørte parter; 
* at gøre investeringsporteføljerne påvirkelige af miljøhensyn ved at vurdere miljø­
konsekvenserne under hele projektets varighed og sikre finansiering af højt 
prioriterede investeringer på området for miljøbeskyttelse og forureningsbekæmpelse. 
Der er visse spørgsmål, som fortjener særlig opmærksomhed: 
For mange AVS-lande bliver kvantiteten og kvaliteten afvandressourcerne et kritisk 
problem både i byområder og landdistrikter. Sammenhængen mellem vand, 
befolkningspres og forringelse af jorden får stadigt større betydning. 
Rydningen af skove bliver et stort problem i mange lande og får konsekvenser både 
på lokalt og globalt plan, fordi det påvirker den biologiske mangfoldighed. 
De AVS-lande, som er ø-stater, er i særlig grad udsat for potentielle trusler i 
tilknytning til klimaændringer, især hyppigere forekomst af voldsomme uvejr. I de 
afrikanske lande syd for Sahara vil tørkeproblemerne eventuelt blive forværret. 
Der er behov for støtte til at udvikle AVS-landenes egen kapacitet med hensyn til at 
fomulere og gennemføre en miljøpolitik, bl.a. i forbindelse med opfyldelsen af de 
internationale konventioner, som allerede er ratificeret, men også opfyldelsen af 
fremtidige konventioner. 
B. DEN INSTITUTIONELLE DIMENSION 
Analysen i kapitel III af den samfundsøkonomiske og politiske udvikling i AVS-landene viser, 
at mange AVS-lande lider under et ineffektivt statsapparat og akutte forvaltningsproblemer. 
Disse problemer hæmmer udviklingen i mange lande, forsinker gennemførelsen af 
strukturtilpasningsprogrammerne eller gør det umuligt at gennemføre dem i fuldt omfang, og 
de er med til at forværre den ustabilitet og "tillidskrise", som præger investeringerne og sætter 
spørgsmålstegn ved udviklingsbistandens legitimitet. Analysen viste også, at det er nødvendigt 
at genopbygge eller styrke retsstaten for at skabe de nødvendige minimumsbetingelser for 
udvikling og for mindskelse af uligheder og fattigdom. Disse faktorers afgørende betydning 
har siden 1995 været formuleret eksplicit i den reviderede Lomé IV-konvention. 
EU har dog ikke hidtil haft nogen klar og bevidst politik for gennemførelsen af reformer af 
administrative systemer og retsvæsen, forbedring af kapaciteten i relation til analyser og 
65 
KAPITEL V 
formulering af udviklingspolitik og styrkelse af de institutioner, der udgår fra det civile 
samfund, og som eventuelt kan fungere som "modspillere". EU-støtten til institutionelle 
strukturer og offentlig forvaltning har hovedsagelig bestået i støtte til afholdelse af 
demokratiske valg, faglig bistand i tilknytning til samarbejdsprojekter og -programmer og 
finansiel bistand, som var øremærket til at afhjælpe eller kompensere for virkningerne af 
bestemte reformer. I de senere år har man dog fokuseret mere på hele den institutionelle 
struktur og ikke blot på det kontor eller den institution, der stod for gennemførelsen af et givet 
projekt. Strukturtilpasningsstøtten og støtten til sektorpolitikker har været med til at befordre 
denne udvikling, som har givet EU mulighed for at arbejde mere aktivt på at forbedre det 
såkaldte "policy environment" både i de enkelte sektorer og mere generelt. Tendensen vil blive 
endnu mere udtalt fremover, bl.a. som følge af konklusionerne af evalueringsundersøgelserne, 
som viser, at det er nødvendigt at tage langt mere systematisk hensyn til de institutionelle 
aspekter, hvis udviklingssamarbejdet skal gøres mere effektivt. 
Spørgsmålet er, om det er tilstrækkeligt med disse tilpasninger, som under alle omstændiger 
kunne indarbejdes i den eksisterende politiske ramme. Udviklingen af statsmagtens rolle i den 
nye internationale økonomiske og politiske kontekst i retning af en struktur, som har til 
opgave at tilvejebringe en række nødvendige forudsætninger og rammer for, at der kan opnås 
en bæredygtig og retfærdig udvikling, er en glimrende anledning til at tage dette aspekt af 
forbindelserne mellem EU og AVS op til fornyet vurdering: Bør EU yde en mere strategisk 
støtte til den nødvendige politiske og sociale omstillingsproces? 
Udviklingen af institutionerne i et givet land er i bund og grund en politisk proces; en reform 
vil ikke lykkes, medmindre den kan accepteres og absorberes lokalt, og den vil altid indebære 
nogle problemer, der skal overvindes, fordi den påvirker magistrukturerne og uundgåeligt vil 
møde modstand. Den institutionelle udvikling har således to indbyrdes komplementære 
aspekter: et politisk aspekt og et mere "teknisk" aspekt. 
Spørgsmålet er, om EU under disse omstændigheder ikke bør involvere sig mere aktivt 
i den institutionelle udvikling og i den dialog, der foregår med andre bistandsdonorer om 
disse spørgsmål. Hvordan kan dette lade sig gøre i praksis? 
1. Der er vægtige grunde til, at EU bør intensivere sin indsats på dette område og 
opprioritere det, så det bliver et strategisk led i forbindelserne med AVS-landene: 
AVS-landene er i dag nødsaget til at omdefinere deres opfattelse af statens funktioner 
og sætte statsmagten i stand til at udøve disse funktioner bedre, idet endemålet skal 
være at tjene almenvellets interesser. Den politiske dimension, som ligger til grund 
for EU's indsats på dette område, er helt "renset" for nationale interesser. EU kan 
ikke slå til lyd for én enkelt model: medlemslandene har selv udviklet meget 
forskelligartede samfundsmæssige og politiske organisationssystemer. 
EU tillægger respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettig­
heder og anvendelsen af demokratiske principper afgørende betydning. De vanskelig­
heder, man støder på i forbindelse med den eksisterende politik til støtte for 
demokratiseringsprocessen, og som er omhandlet i kapitel III, bør tilskynde til at 
følge en mindre formalistisk og mere konstruktiv fremgangsmåde. 
66 
KAPITEL V 
EU-bistandens effektivitet og virkning afhænger i vidt omfang af disse institutionelle 
aspekter. Størsteparten af EU's bistandsforanstaltninger på det økonomiske og det 
sociale område vil få langt større virkning med en mere beslutsom indsats til fordel 
for den institutionelle udvikling. Evalueringsundersøgelserne viser således, at 
effektiviteten og virkningerne af EU's bistandsprogrammer i mange tilfælde påvirkes 
negativt, hvis der ikke i tilstrækkelig grad tages hensyn til begrænsninger og 
problemer i relation til den institutionelle ramme. Desuden gælder det, at hvor EU 
yder støtte til økonomiske reformer, har EU af effektivitetshensyn også interesse i at 
. intervenere på de dertil knyttede institutionelle områder. Det forhold, at der findes en 
på forhånd fastlagt juridisk ramme, som fungerer effektivt, gennemsigtige 
beslutningsprocesser og en åben administrativ og budgetmæssig forvaltning samt 
offentlige tjenester af tilfredsstillende kvalitet, er nødvendige forudsætninger for, at 
strukturtilpasningspolitikkerne i AVS-landene kan lykkes. 
De partnerskabsforbindelser, som EU ønsker at etablere med AVS-landene, er et glimrende 
grundlag for også at tage fat på spørgsmålene om den institutionelle udvikling, fordi det giver 
de pågældende lande mulighed for selv at påtage sig det egentlige ansvar for reformerne, og 
fordi EU kan yde både faglig, finansiel og politisk støtte med udgangspunkt i gensidige 
forpligtelser på lidt længere sigt. 
Desuden har EU udviklet en særlig knowhow på grundlag af sine egne erfaringer med 
reformer i forbindelse med opbygningen af Unionen. 
2. Med hensyn til indholdet og de nærmere vilkår for en EU-indsats med henblik på at 
styrke institutionerne og kapaciteten i AVS-landene kan man overveje tre indbyrdes 
komplementære muligheder: 
EU kan atter overveje mulighederne for at mobilisere lokal og europæisk ekspertise 
og overføre knowhow mellem Europa og AVS. Med etableringen af et net, der skal 
varetage specialiserede analyseopgaver og faglige bistandsopgaver, kan der løbende 
ydes støtte over tilstrækkeligt lange perioder og indsamles konkrete erfaringer og 
knowhow. 
EU kan udvikle specifik kompetence i bestemte sektorer på grundlag af den 
merværdi, EU kan bibringe i forhold til andre multilaterale og bilaterale 
bistandsdonorer. Der kan peges på flere sektorer i tilknytning til EU's vigtigste 
interventionsområder: 
(a) en øget indsats for overholdelsen af menneskerettighederne, 
(b) støtte til regionale organisationer, 
(c) omstrukturering af de offentlige tjenester i samordning med de direkte 
berørte aktører, forbedring af kapaciteten med hensyn til analyse og 
formulering af en økonomisk og social politik og forberedelsen af reformer 
samt støtte til decentralisering af den offentlige forvaltning, 
(d) budgetforvaltning i forbindelse med strukturtilpasningsstøtten, 
67 
KAPITEL V 
(e) udvikling af den nødvendige kapacitet til at fa en markedsøkonomi til at 
fungere, og her tænkes på selskabsret, lovgivning omkring 
forbrugerbeskyttel se og forbrugersammenslutni nger, beskyttel se af investorer, 
miljøbeskyttelse, konkurrenceregler m.m., 
(f) et decentraliseret samarbejde, ikke som et alternativ til støtten til den 
offentlige sektor, men som et supplerende interventionsområde for at opnå 
et bedre samspil mellem den offentlige og den private sektor og bringe EU's 
indsats tættere på aktørerne i det civile samfund, 
(g) styrkelse af de parlamentariske institutioner for at opnå større åbenhed på det 
politiske område og bidrage til god forvaltningspraksis i relation til 
offentlige anliggender. 
endelig kan EU vælge en ny støttepraksis for at mindske bistandens negative 
indvirkning på udviklingen af den lokale kapacitet. 
Lomé-konventionen slår i forvejen fast, at det er vigtigt i stigende grad at udnytte den lokale 
ekspertise. Men der bør også overvejes andre og mere gennemgribende ændringer. I visse 
tilfælde kan man - i hvert fald i en overgangsperiode - næppe undgå, at bistanden i et vist 
omfang erstatter den lokale indsats, men et klart politisk signal om, at man senere vil skifte 
strategi og mindske bistandens negative indvirkning på udviklingen af den lokale institutionelle 
og administrative kapacitet, kan give anledning til en række varige ændringer (forenkling af 
procedurer, indskrænkning af udbuddet af bistandsinstrumenter, afskaffelse af den 
projektbaserede fremgangsmåde m.m.). Der er tale om en strategisk omlægning, idet 
udviklingen af den lokale kapacitet skal gøres til et af de vigtiste kriterier, når den praktiske 
udformning af bistandssamarbejdet skal fastlægges. I kapitel VI redegøres der nærmere for de 
forskellige muligheder i så henseende. 
C. HANDEL OG INVESTERINGER 
En adækvat integrering af AVS-gruppen i verdensøkonomien og især dens indplacering i det 
net af udenrigsøkonomiske forbindelser, som EU er ved at udvikle, og som vil være et af de 
vigtigste aspekter ved gruppens integrering i verdensøkonomien, bliver den store udfordring 
for de nye forbindelser mellem EU og AVS efter år 2000. Kan der ikke etableres en hensigts­
mæssig ramme, risikerer man en opløsning af AVS-gruppen, svækkelse af de eksisterende 
bånd mellem visse AVS-lande og -regioner og EU og en fortsat marginalisering af de fattigste 
AVS-lande. 
Handelsaftaler 
Der foreligger mange løsningsmodeller for de fremtidige handelsforbindelser mellem EU og 
AVS efter år 2000. I princippet skulle de give AVS-landene mulighed for at følge de 
integrationsstrategier, de selv foretrækker, men modellerne bør også vurderes ud fra de 
forskellige aspekter af partnerskabsprincippet, som udgør selve grundlaget for 
handelsforbindelserne mellem EU og AVS: 
68 
KAPITEL V 
i) en enkelt handelsaftale eller mange forskellige handelsaftaler 
ii) differentieret eller generel 
iii) gensidig eller ikke-gensidig 
iv) aftalebaseret (større sikkerhed på længere sigt, bilateral eller multilateral) eller 
unilateral (udelukkende afhængig af EU's politik). 
Eftersom partnerskabsprincippet har stor politisk værdi både for AVS-landene og for EU's 
medlemslande, bør de forskellige muligheder, der kan overvejes, vurderes ud fra deres konse­
kvenser for dette princip: Vil de underminere det eller tværtimod styrke det? Vil de forårsage 
en indskrænkning eller en udvidelse? Sådanne væsentlige politiske hensyn bør indgå i 
overvejelserne af de forskellige valgmuligheder; der må også tages hensyn til tekniske 
problemer, især i forbindelse med forhandlingerne af frihandelszoner (se det indrammede felt 
nr. 5 vedrørende en analyse af de handelsmæssige muligheder). 
Der kan foreslås AVS-landene følgende muligheder til overvejelse: 
(i) "Status quo". Den nuværende ikke-gensidige ordning, som er differentieret (for så 
vidt angår de øvrige mindst udviklede lande), aftalebaseret og fælles for alle, og som 
udelukkende tager sigte på vilkårene for markedsadgang, bibeholdes. Man kan 
eventuelt forestille sig en "forbedret status quo"-variant med bedre markedsadgang, 
mere lempelige regler og procedurer, aftaler om områderne i tilknytning til handelen 
' (standarder, miljø, konkurrencepolitik, intellektuel ejendomsret m.m.) og en aftale om 
tjenesteydelser. En anden variant består i udelukkende at begrænse denne mulighed 
til de mindst udviklede AVS-lande, mens gruppen af mere udviklede AVS-lande far 
tilbudt en af de følgende muligheder, afhængigt af deres egne ønsker eller kapacitet. 
Endelig kan der indføres et element af gensidighed i denne mul'ghed med et krav om, 
at samtlige AVS-!ande skal forelægge GATT en konsolideret toldtarif. 
(ii) "Integrering i GSP". Denne mulighed består i at fjerne handelsafsnittet fra Lomé-
konventionen, som dermed reduceres til en ren bistandsordning. De mindst udviklede 
AVS-lande bliver slået sammen med de mindst udviklede lande uden for AVS, mens 
de mere udviklede AVS-lande gradvist skal indgå i det almindelige system. For at 
undgå, at de mindst udviklede AVS-lande mister for mange præferencer, kan de 
generelle præferencer, der indrømmes de mindst udviklede lande, hæves op til 
niveauet for de horisontale præferencer i Lomé-konventionen. Eftersom disse 
indrømmelser er baseret på en ensidig EU-politik, skal de ikke forhandles med AVS-
landene, og der kan ikke forlanges noget til gengæld. Eller også kan 
præferenceaftalen mellem EU og de mindst udviklede lande integreres (og i sidste 
ende konsolideres i GATT) i en præferenceordning til fordel for de mindst udviklede 
lande. 
(iii) "Ensartet gensidighed". Man kan forlange, at samtlige AVS-lande efter en fælles 
overgangsperiode udvider gensidigheden (i overensstemmelse med WTO-reglerne) til 
at omfatte eksporten fra EU. En variant kan bestå i at fastsætte forskellige overgangs­
perioder for henholdsvis de mindst udviklede AVS-lande og de mere udviklede AVS-
lande. En forbedret variant kunne være at lade denne mulighed omfatte aftaler om 
områderne i tilknytning til handelen samt en aftale om tjenesteydelser. Denne 
løsningsmodel forudsætter også, at AVS-landene integreres fuldt og helt i WTO-
systemet. 
69 
Indrammet felt nr. 5 Analyse af de handelsmæssige alternativer 
En opretholdelse af "status quo", som har den fordel at være kendt i forvejen, vil bevare det 
nuværende handelssamarbejdes enestående og aftalemæssige karakter og dermed give 
sikkerhed på lang sigt (indtil et vist punkt, jf. nedenfor). Eftersom denne løsning også 
bibeholder differentieringen (i forhold til de andre mindst udviklede lande), vil den også 
fortsat være udtryk for, at handelsforbindelserne med AVS-landene stadig står øverst blandt 
EU's handelsprivilegier. Denne model har også den særlige fordel, at den med hensyn til en 
række basislandbrugsprodukter, som er følsomme på EU's marked, og som er af meget stor­
maske afgørende - betydning for flere AVS-lande, giver EU mulighed for at stille forslag om 
adgangsbetingelser, blot der fastsættes nøjagtige begrænsninger. Sådanne begrænsninger vil 
gøre det let for AVS-landene at planlægge og giver EU's landbrugsmarked mulighed for at 
absorbere de pågældende mængder. Denne løsningsmodel kan også give lidt respit med hensyn 
til den videre udvikling af den fælles landbrugspolitik i forbindelse med næste etape i WTO-
forhandlingerne og udvidelsen af EU. 
De negative aspekter ved denne model er følgende: 
Eftersom der er tale om differentiering, vil den altid forudsætte, at der opnås 
dispensation fra WTO-reglerne, som skal tages op til fornyet vurdering hvert år. Det 
indebærer naturligvis en alvorlig svækkelse af den sikkerhed ved præferencerne, som 
er et af de vigtigste aktiver ved Lomé-handelspakken. 
På grund af den mere begrænsede sikkerhed ved præferencerne giver denne løsning 
heller ikke mulighed for at tiltrække direkte udenlandske investeringer i større omfang 
eller for at kompensere for virkningerne for de europæiske investeringer af den 
omlægning af samhandelen, der kan blive resultatet af EU's andre regionale 
handelsaftaler. 
Denne løsning vil ikke skabe den nødvendige sikkerhed og troværdighed i relation 
til AVS-landenes handelsordninger (import og eksport) og lovgivning, så investerings-
risikoen kan reduceres, og AVS-landene dermed kan blive mere tiltrækkende for 
investorerne. 
Den vil ikke sætte ekstra skub i den igangværende regionale integrationsproces 
mellem AVS-landene. 
Den vil forhindre alle AVS-lande eller grupper af AVS-lande i at tiltræde regionale 
handelsaftaler, hvori deltager andre udviklede økonomier, fordi det vil være politisk 
og økonomisk uacceptabelt for EU at blive udsat for forskelsbehandling på AVS-
markederne i forhold til andre udviklede økonomier. 
Under alle omstændigheder bør denne løsningsmodel undersøges på grundlag af, hvordan den 
kan bidrage til at sikre AVS-landene øget deltagelse i verdenshandelen. Desuden må den 
suppleres med et krav om, at AVS-landene forelægger en konsolideret toldtarif for GATT, 
som måske kan blive nyttig, når der skal søges om dispensation fra artikel XXV.5. 
C «? c*. 
Den største fordel ved den anden løsningsmodel, som består i integrering i GSP er - ud fra 
et EU-synspunkt, at den indebærer en harmonisering af EU's ikke-gensidige 
præferencehandelspolitik, og at den er i fuld overensstemmelse med WTO-règlerne. Den vil 
skabe lige vilkår med hensyn til adgang til EU's marked for alle de mindst udviklede lande, 
som ikke er med i en regional handelsaftale med EU. Den vil også give visse AVS-lande eller 
grupper af AVS-lande mulighed for at gå ind i en regional udviklingsproces sammen med 
andre udviklede økonomier (landene i Vestindien inden for NAFTA eller FTAA, AVS-landene 
i Stillehavet inden for APEC). Med hensyn til ulemper indebærer denne løsningsmodel 
følgende risici: 
Den medfører en definitiv opsplitning af Lomé-systemet i flere henseender. Den 
behandler de forskellige typer AVS-lande forskelligt afhængigt af deres 
udviklingsniveau. Der vil ikke længere være sammenhæng mellem bistanden og 
handelspolitikken, som det er tilfældet i den nuværende Lomé-konvention. 
Den indebærer en kraftig indskrænkning af den præferencemargen, som i hvert fald 
de mindst udviklede AVS-lande har i dag i henhold til Lomé-aftalerne, eftersom 
præferencerne for landbrugsprodukter vil blive bragt på linje med GSP-niveauerne, 
og der kan ikke længere indrømmes fordele med hensyn til faste mængder for de 
produkter, som er omfattet af protokollerne om basisprodukter. Videreførelse af 
protokollen om sukker kan i forbindelse med denne løsningsmodel indebære visse 
ikke uvæsentlige problemer af juridisk karakter. 
Den vil give mindre sikkerhed med hensyn til vilkårene for markedsadgang, men den 
reducerede præferencesats, som altid vil kunne ændres ved en politisk beslutning fra 
EU's side eller blive omfattet af den gradvise integrationsmekanisme i GSP, vil ikke 
kunne diskuteres i WTO. De mest udviklede AVS-lande vil derfor fa vanskeligere 
ved at tiltrække direkte udenlandske investeringer med denne løsningsmodel. 
Samtidig giver modellen med multilaterale GATT-konsoliderede GSP for de mindst 
udviklede lande (både AVS-lande og ikke-AVS-lande) en større grad af sikkerhed. 
Denne model vil ikke kunne tiltrække flere direkte udenlandske investeringer og vil 
heller ikke kunne kompensere for virkningerne af en omlægning af samhandelen og 
investeringerne som følge af regionale aftaler, der indgås med EU, og som omfatter 
andre mindst udviklede lande. 
Den vil være neutral med hensyn til videreførelsen af den igangværende regionale 
Syd-Syd-integrationsproces. Den vil ikke indebære yderligere beskyttelse mod, at der 
i EU vedtages regler for områderne i tilknytning til handelen. 
Endelig vil denne løsningsmodel medføre en grundlæggende svækkelse af 
partnerskabsprincippet i Lomé-konventionen, som vil blive reduceret udelukkende til de 
politiske, institutionelle og bistandsmæssige aspekter. 
G°t k 
Den tredje mulighed, som består i "ensartet gensidighed" (i den i artikel XXIV i GATT 
fastsatte betydning), vil være i overensstemmelse med WTO-reglerne. Den indebærer en 
absolut styrkelse af partnerskabsprincippet, eftersom den vil gøre aftalen mellem de to parter 
mere jævnbyrdig og omdanne den til en tidsubestemt kontrakt (i hvert fald med hensyn til den 
del af konventionen, der vedrører handelen). 
Den vil bibeholde og endog forbedre sikkerheden ved og forudsigeligheden af 
præferencerne, og ved at åbne og "afgrænse" AVS-landenes importordning vil den 
gøre deres handelspolitik mere troværdig i både indenlandske og udenlandske 
investorers øjne. Man må derfor forvente, at den vil gøre AVS-landene mere 
attraktive med hensyn til direkte udenlandske investeringer, og at der vil komme en 
positiv reaktion også fra de indenlandske investorer. 
Den giver også mulighed for at skabe lige vilkår i forhold til andre mindst udviklede 
lande, der vil etablere frihandelszoner sammen med EU, og den vil give visse AVS-
lande mulighed for at tiltræde regionale handelsaftaler med andre udviklede 
økonomier og drage fordel af dynamikken i den regionale økonomi. 
Med hensyn til ulemperne går denne løsningsmodel med sine ensartede horisontale 
regler let og elegant uden om det eksisterende spørgsmål omkring de store indbyrdes 
forskelle mellem AVS-landene med hensyn til integrations- og udviklingsniveau og 
med hensyn til behov for og evne til at deltage i frihandelsforhandlinger med EU. 
Det største problem er uden tvivl, om denne løsningsmodel overhovedet er realistisk: Hvordan 
skal alle AVS-landene kunne blive enige om en enkelt "plan" og et enkelt "program" (som det 
kræves i henhold til artikel XXIV.5 (c)) for etableringen af en frihandelszone mellem EU og 
AVS, som tager hensyn til deres handelssystemer, deres forskellige behov med hensyn til 
industriel omstrukturering og til de skattepolitiske ændringer, der bliver nødvendige i 
forbindelse med afviklingen af tolden osv.? Man kan umuligt forestille sig, at samtlige AVS-
landes behov og forudsætninger kan indarbejdes i én og samme ramme. Desuden er der mange 
AVS-lande, som ikke er i besiddelse af den nødvendige menneskelige kompetence og 
administrative kapacitet til at kunne indlede fri handelsforhandlinger med EU. 
"Differentieret gensidighed" ville indebære alle fordelene ved den sidstnævnte løsningsmodel, 
samtidig med at den tager hensyn til forskellene i relation til integrations- og udviklingsniveau 
og til de forskellige grupper af AVS-landes behov, forudsætninger, kapacitet og ønsker. Der 
vil for hver enkelt AVS-region kunne fastlægges en "plan" og et "program" for indførelsen 
af frihandel med EU, som er tilpasset efter deres særlige behov og kapacitet. Denne 
løsningsmodel vil sætte kraftigt skub i den igangværende regionale integrationsproces i AVS-
landene. 
Den store ulempe ved denne løsningsmodel vil være, at EU/AVS-forbindelserne 
mister deres enestående karakter, og partnerskabsprincippet splittes og, men det vil 
samtidig blive styrket i forbindelse med den enkelte aftale. Eftersom denne 
løsningsmodel må baseres på den eksisterende regionale integrationsproces mellem 
AVS-landene (UEMOA, SADC, Caricom osv.), må de AVS-lande, som ikke deltager 
i - eller ikke ønsker at deltage i - en af disse organisationer, indlede individuelle 
forhandlinger om en frihandelszone med EU. Denne model vil også kunne integrere 
de frihandelszoner, som omfatter dels EU, dels AVS-lande og ikke-AVS-lande, som 
udgør "naturlige" regionale zoner' 
Denne model indebærer også, at protokollerne om basisprodukter og præference-
ordningen for landbrugsprodukter må ophøre. Forhandling af præferencer i 
forbindelse med disse særlige instrumenter vil formentlig give anledning til visse 
problemer. 
Også her er det et stort spørgsmål, om modellen kan realiseres i praksis, idet man 
næppe kan forvente, at alle AVS-landene eller alle de regionale AVS-
integrationsgrupperinger opfylder forudsætningerne (politiske, handelsmæssige, 
administrative eller andre) eller er i stand til eller interesseret i at indlede 
forhandlinger om frihandelszoner med EU. Hvis de forhandlede aftaler ikke i fuldt 
omfang opfylder betingelserne i artikel XXIV, må der desuden anmodes om 
dispensation (artikel XXIV. 10). Hvis man skal gennemgå alt for mange aftaler af 
denne art, kan det blive et stort problem for EU at forvalte de dertil hørende 
dispensationer inden for WTO. I forbindelse med denne sidstnævnte løsningsmodel 
må man derfor - i overensstemmelse med Kommissionens og Rådets konklusioner fra 
juni 1995 om frihandelszonerne - sikre sig, at aftalerne ikke strider mod de relevante 
WTO-bestemmelser, og tage højde for deres konsekvenser for EU's fælles politikker 
og EU's vigtigste handelspartnere. 
C <? ^L 
KAPITEL V 
(iv) "Differentieret gensidighed". Man kan forestille sig gensidighed efter et variabelt 
mønster (i overensstemmelse med WTO-ieglerne) dels med EU, dels med ensartede 
regionale grupper af AVS-lande eller individuelle AVS-lande efter samme model som 
de regionale Nord-Syd-handelsaftaler. En forbedret variant af denne mulighed kunne 
også omfatte aftaler om områderne i tilknytning til handelen, en aftale om 
tjenesteydelser og fuld integrering i WTO-systemet. En anden variant kunne bestå i 
regionale handelsaftaler med EU som den ene part og en regional integrationszone 
bestående af både AVS-lande og ikke-AVS-lande som den anden part. 
Endelig kan man overveje to yderligere muligheder som består af en kombination af de fire 
ovennævnte modeller: 
(v) "Differentiering inden for en fælles ramme". Denne mulighed omfatter punkterne (i) 
til (iv) som de enkelte elementer i en fælles "menu" for EU og AVS-landene, hvorfra 
der kan vælges afhængigt af de enkelte AVS-landes udviklingsniveau, egne behov og 
vilje til at uddybe forbindelserne samt de politiske forudsætninger og den grad af 
gensidighed, som AVS-landene ville være indstillet på at indrømme EU. Denne 
mulighed vil bibeholde de nuværende forbindelsers aftalemæssige karakter for 
samtlige AVS-landes vedkommende, men den kan kræve omfattende ændringer for 
så vidt angår en række horisontale præferencer i den nuværende ordning 
(protokollerne om basisprodukter og landbrugspræferencerne), bl.a. med hensyn til 
hvilke kriterier et land skal opfylde for at blive omfattet af præferencerne. 
Denne mulighed vil indebære en sæt handelsaftaler fordelt i fire "skuffer": 
a) frihandelszoner mellem de enkelte regioner efter modellen i punkt (iv), 
b) bilaterale frihandelszoner som i punkt (iv), men med helt fritstillede AVS-
lande, som ikke deltager i nogen regional integrationsproces, og som er 
tilstrækkeligt store og veludviklede (f.eks. Nigeria og Zaire), og hvor de 
politiske forudsætninger i øvrigt er gunstige, 
c) ikke-gensidige præferencer, der bibeholdes for de minst udviklede AVS-
lande (fastsættes unilateralt eller multilateralt) og de AVS-lande, hvor 
indkomsten pr. indbygger er lavere end et internationalt vedtaget niveau, og 
som ikke deltager i nogen regional integrationsproces som i punkt a) 
ovenfor, 
d) gradvis integrering i GSP på grundlag af horisontale ikke-gensidige 
præferencer for de AVS-lande, som ikke er interesseret i mulighederne i 
punkt a) eller b), men hvis udviklingsniveau er for højt til, at de kan indgå 
i mulighed c). De AVS-lande, der integreres gradvist, kan eventuelt 
opretholde præferencerne i forbindelse med protokollerne om basisprodukter, 
men kun i en overgangsperiode (der kan i dette tilfælde eventuelt anmodes 
om dispensation). 
I denne kontekst ville AVS-landene efter aftale med EU kunne vælge den handels­
mæssige løsning, som er bedst egnet til den valgte integrationsstrategi og til deres 
behov og kapacitet. Man vil dog næppe kunne undgå problemer med hensyn til 
70 
KAPITEL V 
virkningerne af en omlægning af handelen og investeringerne mellem de forskellige 
' grupper af AVS-lande, eftersom præferenceordningen og tiltrækningen af direkte 
udenlandske investeringer vil variere for de enkelte grupper afhængigt af den valgte 
løsning. 
Denne rammemodel ville bibeholde den nuværende Lomé-konventions karakter af fælles 
aftale.' men ville give mulighed for at udvide partnerskabsprincippet med begreber som 
gensidighed, differentiering og gradvis integration som yderligere grundlæggende træk. Disse 
begreber vil blive dynamiske interne elementer, der kan hjælpe de forskellige AVS-lande til 
at bevæge sig fra et givet stadium i forbindelserne med EU op til højere stadier, afhængigt af 
deres individuelle forudsætninger og ønsker. Med hensyn til overensstemmelsen med WTO 
må en sådan fælles ramme højst sandsynligt ledsages af en anmodning om dispensation fra 
artikel XXIV. 10 (dvs. dispensation fra minimumskravene om overensstemmelse for 
frihandelszonerne). 
(vi) "Differentiering, der resulterer i flere forskellige aftaler". Med denne ordning vil alter­
nativerne (i) til (iv) helt naturligt resultere i flere forskellige handelsaftaler, eventuelt 
side om side med en fælles bistandspakke. Denne løsning vil ganske vist betyde, at 
Lomé-konventionens enestående karakter af "samlet aftale" går tabt. Det 
aftalemæssige aspekt og sikkerheden og naturligvis også partnerskabsprincippets vægt 
og omfang vil variere i de enkelte aftaler, og det nuværende præferenceniveau vil 
formentlig blive udhulet for visse grupper af AVS-lande, mens det for andre grupper 
vil blive forøget, afhængigt af hvilket alternativ der vælges. 
Med en sådan differentieret ramme bliver det forholdsvis vanskeligt at opretholde de 
eksisterende fordele i forbindelse med protokollerne om basisprodukter og den 
horisontale ordning for landbrugspræferencer. Spørgsmålene om forskelsbehandling 
og omlægning af samhandelen og investeringerne mellem grupper af AVS-lande vil 
blive endnu mere akut, end hvis man vælger den ovenfor omtalte fælles ramme. 
De fordele og ulemper, der er forbundet med de enkelte alternativer, vil komme til 
at gøre sig gældende for alle grupper af AVS-lande. Med hensyn til overholdelsen 
af WTO-reglerne bør der anmodes om dispensation fra artikel XXV.5 for den ikke-
præferentielle ordning for de mindst udviklede AVS-lande, hvilket ikke skulle være 
vanskeligt at opnå. 
Uanset hvilket alternativ der vælges, er EU allerede i gang med at harmonisere de oprindelses­
regler, der gælder i forbindelse med præferenceordningerne03*. 
Beskyttelse af og tilskyndelse til investeringer 
I forbindelse med Lomé IV-konventionen har AVS-landene forpligtet sig til at give private 
investorer en rimelig og retfærdig behandling, tilvejebringe og bevare et forudsigeligt og 
(33) En hamionisering af oprindelsesreglerne blev besluttet af stats- og regeringscheferne på Det Europæiske 
Råd i Essen i 1994 ud fra den betragtning, at forskellige regler ville være en hindring for 
handelsforbindelserne mellem EU og tredjelande, mens et sæt ensartede oprindelsesregler ville kunne 
bidrage til at fremme og udbygge det handelsmæssige samkvem. 
71 
KAPITEL V 
sikkert investeringsklima, forbedre erhvervsklimaet og skabe en juridisk, administrativ og 
finansiel ramme, som kan fremme etableringen og udviklingen af en dynamisk privat sektor 
(artikel 258, litra c)-g)). Landene har hver for sig bestræbt sig på at opfylde disse 
målsætninger, men har ikke altid opnået det ønskede resultat i form af et opsving i 
investeringerne i den private sektor. Investorerne holder sig fortsat tilbage. Handelsklimaet og 
den politiske og institutionelle kontekst indgyder ikke altid den fornødne tillid. 
AVS-landene vil på nationalt plan fortsætte deres bestræbelser på at styrke tilliden. Indsatsen 
kan dog forbedres i relation til åbenhed og forudsigelighed, hvis de forskellige foranstaltninger 
opfattes som led i en fælles veldefineret og internationalt accepteret ramme af rettigheder og 
forpligtelser. I 1992 forelagde EU en række principper for AVS-landene med henblik på 
beskyttelse af investeringer; de omfattede bl.a. national behandling, princippet om den mest 
begunstigede nation, retfærdig og rimelig behandling, fuldstændig beskyttelse efter loven, 
kompensation i tilfælde af ekspropriation samt ret til at overføre afkast og kapital. Forslagene 
konkretiserede målsætningerne i Lomé IV. De blev dog ikke drøftet i videre omfang og ej 
heller fulgt. Siden 1992 har der foregået detaljerede drøftelser i OECD om forslaget til en 
multilateral aftale om investeringer, som fastlægger en mere ambitiøs og mere omfattende 
ramme for beskyttelsen af investorer. 
Spørgsmålet om normer for beskyttelsen af investorer har nu været til overvejelse i WTO, 
hvor der formentlig snart vil blive indledt forhandlinger om principper, der kan accepteres af 
et større antal lande. Hvis disse forhandlinger munder ud i en aftale om gennemsigtige og 
brugbare principper, vil. investorerne og kapitalmarkederne sandsynligvis blive tiltrukket af de 
reducerede risici og begynde at investere i de lande, der går ind på at overholde principperne. 
De AVS-lande, som er interesseret i hurtigt at skabe øget tillid hos investorerne, kan eventuelt 
vedtage og anvende en internationalt anerkendt norm for beskyttelse af investorer, som kan 
have fuld retsvirkning. EU vil naturligvis være åben over for enhver anmodning om hjælp til 
at indføre en sådan norm i de lande, der har valgt at anvende den. Jo flere AVS-lande, der 
ønsker at overholde en sådan norm, jo flere internationale investorer vil få tillid til AVS-
landene som gruppe. 
De AVS-lande, der ønsker at opnå investorernes tillid gennem en mere troværdig beskyttelse 
af investeringerne, kan vælge mellem flere løsninger: 
(a) Fortsættelse af den nuværende strategi, som går ud på at indgå bilaterale aftaler om 
beskyttelse af investeringer med EU-landene og andre udenlandske investorers hjem­
lande. Aftalerne dækker de grundlæggende elementer med hensyn til kompensation 
i tilfælde af ekspropriation, men er i øvrigt af begrænset rækkevidde og giver kun 
ringe beskyttelse mod diskriminatoriske og vilkårlige beslutninger, som 
myndighederne i værtslandene måtte træffe. Det er i realiteten ikke lykkedes med 
disse aftaler at tiltrække nye investeringer, især ikke i Afrika. 
(b) Indgåelse af regionale aftaler om beskyttelse af investeringer. Et eksempel til efter­
følgelse kan f.eks. være UEMOA, hvis medlemmer vil indføre en fælles 
investeringskodeks, fælles handels- og selskabsret og fælles normer for beskyttelse 
af investeringer. Via de regionale aftaler skulle det være forholdsvis let at kontrollere, 
at reglerne og forpligtelserne overholdes, og investorer, der føler deres rettigheder 
krænket, skulle have forholdsvis let klageadgang via retssystemet. De regionale 
72 -
KAPITEL V 
aftaler, der giver de bedste resultater, kan eventuelt udvides til at omfatte andre 
interesserede AVS-lande og dermed skabe en anerkendt AVS-praksis. 
(c) Overtagelse af en internationalt anerkendt norm for beskyttelse af investorer, 
eventuelt baseret på de principper, der måtte blive besluttet i WTO. Fordelen for 
AVS-landene ved at overtage internationale normer for beskyttelsen af investeringer 
er, at de er bedre kendt af investorerne og dermed forstærker den tillidsskabende 
virkning. 
Eftersom der ikke på nuværende tidspunkt findes nogen anerkendt model på internationalt 
plan, ville den mest fordelagtige løsning for AVS-landene i mellemtiden nok bestå i (med 
støtte fra EU) at deltage i de regionale aftaler, som opfylder de ovenfor beskrevne 
grundprincipper. Det vil være både i EU- og AVS-landenes interesse på længere sigt samtidig 
at arbejde på vedtagelsen af en aftale om en mere omfattende international norm. 
KAPITEL VI 
KAPITEL VI ALTERNATIVE MULIGHEDER FOR GENNEMFØRELSEN AF DET 
FINANSIELLE OG FAGLIGE SAMARBEJDE 
Der er tre ting, der giver anledning til en gennemgribende revision af vilkårene for den 
praktiske gennemførelse af det finansielle og faglige samarbejde: for det første udviklingen 
i retningen af et partnerskab baseret på gensidige rettigheder og forpligtelser og en klarere og 
mere entydig deling af ansvaret mellem de enkelte partnere, for det andet behovet for at 
tilpasse EUs udviklingssamarbejde til det faktum, at nogle AVS-lande er nået op på et 
væsentligt højere udviklingsniveau end andre, og for det tredje nødvendigheden af at forene 
de positive erfaringer fra det hidtidige samarbejde i relation til bistandens forudsigelighed med 
kravet om, at bistanden skal være mere effektiv og relevant. 
Disse mål kræver et helt nyt teoretisk grundlag for bistandsinstrumenterne, nye kriterier for 
ydelsen af bistand, støtteforanstaltninger af en helt anden karakter og en ny model for forvalt­
ningen af ressourcerne. Kommissionen anbefaler desuden, som den også har gjort det tidligere, 
at EUF opføres på budgettet(34), hvilket Europa-Parlamentet også længe har krævet; formålet 
er at opnå en rationalisering, øget sammenhæng og større gennemsigtighed i EU's aktiviteter 
over for tredjelande. 
A. EN SAMLET RAMMEBEVILLING ELLER ET "SKUFFESYSTEM"? 
Et af hovedpunkterne i kritikken mod det udviklingssamarbejde, der gennemføres pågrundlag 
af Lomé-konventionen, drejer sig om det store antal forskellige instrumenter, der gradvist er 
blevet indført og tilpasset ved de successive forhandlinger. Samarbejdet med AVS-landene 
lider i dag under, at der findes alt for mange instrumenter, hvis anvendelsesmuligheder er 
fastlagt på forhånd, og som det bliver stadigt vanskeligere at koordinere indbyrdes. 
Udarbejdelsen af strategi dokumenter for hvert enkelt land begrænser uden tvivl risikoen for 
manglende sammenhæng. Men det forhold, at man på samme tid anvender et stort antal instru­
menter med hvert sit formål og ofte efter forskellige procedurer og forvaltningsregler, må 
nødvendigvis gøre EU's samarbejdspolitik over for et givet land mindre gennemsigtig. På trods 
af en stor informationsindsats fra EU's side gør det faktum, at systemet er så kompliceret, det 
ofte vanskeligt for bl.a. aktører fra det civile samfund at få adgang til de forskellige finansielle 
og faglige bistandsinstrumenter. 
De mange specifikke budgetposter, der indgår i EUF-instrumenterne, indebærer desuden en 
meget usmidig gennemførelse af de politiske retningslinjer. Med det nuværende system er det 
således vanskeligt at omlægge eller tilpasse samarbejdspolitikken inden for et rimeligt tidsrum. 
Det forekommer ellers stadigt mere nødvendigt i en økonomisk og politisk kontekst, som kan 
ændre sig meget hurtigt, så man kan reagere på nye idéer og forslag i tilknytning til politiske 
initiativer og tage hensyn til den offentlige opinion både i Europa og i AVS-landene eller 
følge konklusionerne af evalueringsundersøgelserne op for at gøre udviklingssamarbejdet mere 
effektivt og virkningsfuldt. 
(34) Se bl.a. Kommissionens "Rapport on^ muligheder og betingelser lbr at opføre Den Europæiske 
Udviklingsfond på budgettet" (SEK(94) 640 endelig udg). 
74 
KAPITEL VI 
Under disse omstændigheder er det et spørgsmål, om det er berettiget at bibeholde en 
bred vifte af specifikke instrumenter, eller om man i stedet skal ændre modellen radikalt 
og fastsætte nogle samlede rammebevillinger, som giver mulighed for at gennemføre sam­
arbejdet mere smidigt og imødekomme stadigt mere forskelligartede og ændrede behov. 
Der er tre muligheder: 
(1) Opretholdelse af det nuværende "skuffesystem". 
Denne mulighed indebærer imidlertid de ovenfor omtalte ulemper og er ikke 
befordrende for en videreudvikling af forholdet mellem bistandsdonor og modtagere 
i retning af større selvstændighed og ansvarsbevidsthed. 
(2) Samling af alle samarbejdsforanstaltninger inden for én samlet rammebevilling. 
Det vil give størst mulig fleksibilitet med hensyn til tilrettelæggelsen og 
videreudviklingen af den finansielle støtte. 
(3) Fastsættelse af to eller tre forskellige rammebevillinger, som hver for sig omfatter alle 
aktiviteter af samme karakter. 
en første rammebevilling skulle være beregnet til finansiering af alle 
langsigtede former for støtte til den offentlige sektor. Afhængigt af behovene 
og på grundlag af en vurdering af, hvilken interventionsform der er mest 
hensigtsmæssig, skal denne samlede vejledende rammebevilling kunne 
anvendes til at støtte sektorpolitikker og institutionelle reformer, direkte 
støtte til statsbudgettet eller finansiering af mere enkeltstående 
foranstaltninger, 
en anden rammebevilling skulle omfatte ressourcer til afhjælpning af krise­
situationer, som per definition er uforudsigelige, og alle meget kortsigtede 
foranstaltninger, 
endelig kan der blive behov for en tredje rammebevilling til støtteforanstalt­
ninger direkte til fordel for ikke-statslige aktører, den private sektor, 
foreninger og sammenslutninger, forbrugersammenslutninger, ikke-statslige 
organisationer m.fl. Sådanne foranstaltninger forudsætter rent faktisk meget 
forskelligartede forvaltningsbestemmelser, men EU's kriterier for at yde 
bistand skal dog under alle omstændigheder være opfyldt. 
Den klare sondring mellem kort- og langsigtede foranstaltninger vil være med til at gøre EU-
indsatsen mere synlig, idet man undgår den sammenblanding, der kan opstå i forbindelse med 
bistandsinstrumenter som Stabex og fødevarehjælp, som begge omfatter et "kriseelement" og 
et element af støtte til langsigtede mål. 
Alt i alt vil en sådan ændring være med til at gøre EU's politik for udviklingssamarbejde mere 
fleksibel, mere sammenhængende og mere gennemsigtig. Muligheden for at differentiere og 
tilpasse samarbejdspolitikken over for et givet land eller en gruppe af lande hænger dog også 
sammen med programmeringsmekanismerne; de er nærmere behandlet i afsnit B i det 
følgende. 
75 
KAPITEL VI 
B. SKAL BISTANDEN YDES "EFTER BEHOV" ELLER "EFTER FORTJENESTE"? 
De programmerbare bistandsmidler bevilges i dag ud fra en vurdering af hvert enkelt lands 
relative behov på grundlag af indikatorer for befolkningens levevilkår, landets størrelse og en 
række geografiske parametre (indlandsstat eller ø-stat). Den ikke-programmérbare del af 
bistanden er derimod baseret på specifikke kriterier (støtte til strukturtilpasningsprogrammer, 
-kompensation for faldende eksportindtægter m.m.). 
Den automatiske måde, hvorpå de programmerbare midler tildeles, er allerede blevet mærkbart 
begrænset i forbindelse med midtvejsrevisionen af Lomé IV. Man har nu indført et system 
med tildeling i to rater - første rate udgør 70% af de programmerbare midler - som giver 
mulighed for at revidere bevillingen af ressourcer på grundlag af en vurdering af, hvordan 
modtagerlandene har opfyldt deres forpligtelser (bl.a. sektorpolitikker), og den generelle 
sammenhæng i den pågældende regerings udviklingspolitik og under hensyn til eventuelle 
eksterne forhold, som ikke var forudset i starten. 
Det nye bevillingssystem med rater indfører således et nyt kvalitativt kriterium i tildelingen 
af ressourcer, som fremover gør det muligt at tilpasse bistandsbeløbene til de enkelte lande 
afhængigt af den pågældende regerings egen indsats både med hensyn til sektorpolitikkerne 
og med hensyn til den generelle politik. Denne udvikling afspejler kravet om øget effektivitet 
fra EU's side; den er også i overensstemmelse med en ny opfattelse af partnerskabet baseret 
på gensidige forpligtelser og på tanken om, at den udenlandske bistand først og fremmest har 
til formål at støtte de interne reformbestræbelser. 
På baggrund heraf burde EU således føle sig tilskyndet til at fortsætte ad samme vej. Det 
hensigtsmæssige i en programmering over flere år, der dels betyder, at udviklingslandene på 
forhånd ved, hvor store udenlandske finansielle ressourcer de kan regne med, dels forudsætter 
tilstedeværelsen af et mindstemål af strategisk styring og planlægning, tilskynder imidlertid 
til at bibeholde systemet med flerårig programmering. Man kan overveje flere alternative 
muligheder for at forene kravet om fleksibilitet og forudsigelighed, effektivitet og 
ansvarlighed. 
Der er to spørgsmål, der skal besvares: Hvilke kriterier skal lægges til grund for 
fordelingen af de programmerbare ressourcer mellem de forskellige AVS-lande? Og 
hvordan kan programmeringen ændres, så samarbejdspolitikken kan gøres mere smidig? 
Den voksende udviklingsmæssige afstand mellem de forskellige AVS-lande, mellem de 
fattigste lande og de lande, der har flere midler til rådighed til udviklingsformål, mellem de 
lande, som fortsat er hærget af omfattende samfundspolitiske uroligheder, og de lande, som 
er i færd med at gennemføre reformer, og som har opnået økonomiske og sociale fremskridt, 
gør dette spørgsmål stadigt mere relevant. 
En kombination af ansporende kriterier og udviklingsindikatorer 
Den afgørende betydning, der tillægges gennemførelsen af interne politikker, og den 
stadigt mere udbredte opfattelse i EU, at udviklingssamarbejdet skal bruges til at 
motivere og anspore modtagerlandene, peger i retning af, at behovskriteriet, som er 
et palliativt kriterium, bør suppleres med et kriterium om god forvaltningspraksis ud 
76 
KAPITEL VI 
fra en vurdering af, hvordan staten og de lokale myndigheder varetager deres 
opgaver. Til de samfundsøkonomiske indikatorer og fattigdomsniveauerne kan der 
således føjes præstationskriterier for både den politiske og den økonomiske 
forvaltning. Denne mulighed forudsætter, at der fastlægges kriterier for god 
forvaltningspraksis, som kan accepteres af partnerne. Som det er tilfældet med 
konditionaliteten, som er omhandlet i afsnit C i det følgende, synes en generel 
politisk vurdering at være at foretrække frem for meget specifikke kriterier, og 
hensynet til historiske, politiske og institutionelle forudsætninger må ikke adskilles 
fra de mere samfundsøkonomiske kriterier. Under alle omstændigheder skal parterne 
på forhånd være enige om disse kriterier, så man undgår enhver form for vilkårlig 
vurdering. 
Denne løsningsmodel kan ikke undgå at gøre bistanden mere selektiv. Den giver EU 
mulighed for at koncentrere sin indsats på de fattigste lande og de lande, hvor 
bistanden kan forventes at fa de største virkninger. 
En glidende programmering 
Indførelsen af ansporende kriterier for bistanden vil ændre den aftalemæssige karakter 
af forbindelserne mellem EU og AVS. Det vil i hvert fald ikke give mening at 
operere med præstationskriterier, samtidig med at man opretholder et system med 
tildelinger, der fastsættes for fem år ad gangen: de forvaltningsmæssige forhold i et 
land kan udvikle sig meget hurtigt både i positiv og negativ retning. Denne 
løsningsmodel vil også være < bedre i overensstemmelse med en anden 
finansieringsmekanisme end EUF, hvor medlemslandene på forhånd fastsætter 
størrelsen af deres bidrag. Det vil uden tvivl være mere hensigtsmæssigt at operere 
med budgetregler, som ud over at give mulighed for en flerårig programmering af 
udgifterne også indebærer langt større fleksibilitet. 
Man kan dog fortsat sikre en vis forudsigelighed i de finansielle strømme gennem 
vedtagelse af en ordning med en glidende programmering over tre, fire eller fem år 
med jævnlige revisioner, f.eks. en gang om året. Denne model er bl.a. anvendt i 
forbindelse med Euro-Middelhavspartnerskabet. Den giver mulighed for at forene 
ønskerne om forudsigelighed og fleksibilitet, idet der mellem bistandsdonor og 
modtagerland indgås en "kontrakt", som definerer effektivitetskravene nærmere. 
C. BISTANDENS KARAKTER 
Den kritiske gennemgang af erfaringerne med udviklingssamarbejdet både før og nu, som er 
emnet for kapitel II, og som hovedsagelig er baseret på resultaterne af nyere 
evalueringsundersøgelser, mundede ud i en række praktiske konklusioner. Det fremgår af disse, 
at det er meget vigtigt at udbygge sektorstrategien og støtten til reformer og forbedring af den 
institutionelle ramme og den lokale kapacitet med hensyn til formulering af økonomiske og 
sociale politikker som led i en langsigtet strategi og kun opretholde den projektbaserede støtte 
til meget specifikke foranstaltninger i direkte tilknytning til reformprocessen. 
Målet om at opnå en bedre fordeling af ansvaret og tilskynde AVS-landenes regeringer til at 
iværksætte bæredygtige udviklingspolitikker, skabe mere stabile forhold og fastlægge deres 
egen udviklingsstrategi gør det mere relevant at yde EU-bistanden som global støtte til de 
77 
KAPITEL VI 
pågældende landes budgetter i stedet for at finansiere en række individuelle projekter. En 
sådan model kan formentlig kun realiseres, hvis der samtidig indføres præstationskriterier i 
relation til den økonomiske og sociale politik, som skal være afgørende for fastsættelsen af 
de finansielle rammebevillinger, og modellen kan kun bruges på de lande, der kan påvise, at 
de besidder tilstrækkelig kapacitet med hensyn til forvaltningen af ressourcerne. 
Desuden peger evalueringsundersøgelserne på, at man muligvis bør opgive eller tilpasse visse 
bistandsinstrumenter (Stabex- og Sysmin-ordningen). Det er ikke selve 
kompensationsprincippet, der drages i tvivl, idet det forekommer berettiget at yde en særlig 
støtte til at fastholde kursen i den makroøkonomiske styring og mindske eksportørernes risici 
i visse sektorer, især landbrugssektoren. De pågældende instrumenter anvendes desuden i 
stigende grad til at støtte økonomiske og institutionelle reformer i de berørte sektorer. 
Ordningernes automatiske karakter gør dem dog mindre hensigtsmæssige i så henseende. 
Endelig har den seneste udvikling i verdensøkonomien medført et øget udbud af midler til 
investering i rentable anbringelser i udviklingslandene, og samtidig kan stadigt flere 
udviklingslande tilbyde investorerne gode investeringsmuligheder. De mere velstående blandt 
udviklingslandene får tilbudt finansiering og faglig og teknisk støtte fra udlandet på noget nær 
almindelige markedsvilkår. Det forekommer rimeligt, at EU efter Lomé-konventionens udløb 
ønsker at koncentrere sin støtte til at bistå de fattigste lande og de lande, som har vanskeligere 
ved at tiltrække direkte udenlandske investeringer og investeringer i værdipapirer. EU kan 
derfor eventuelt overveje at udvikle et bistandsinstrument, som har til formål at give AVS-
landene lettere adgang til kapitalmarkederne. 
Der er således en række spørgsmål om karakteren af EU's bistand, der skal besvares: 
Bør støtten til makroøkonomiske reformer og sektorpolitikker intensiveres? 
Bør den projektbaserede støtte gradvist erstattes af direkte støtte til statsbudgettet? 
Bør EU bibeholde de eksisterende ordninger med kompensation for eksportindtægter? 
Hvilken form for konditionalitet bør EU operere med? 
Bør EU overveje nye interventionsformer for at skaffe AVS-landene lettere adgang til 
privat kapital - det være sig direkte investeringer, finansiering af projekter eller statslån? 
Mere direkte støtte til statsbudgettet 
EU kan overveje at ændre vilkårene for støtten for i højere grad at kunne yde direkte støtte 
til AVS-landenes offentlige budgetter. Et sådant instrument ville være et udmærket supplement 
til strukturtilpasningsfaciliteten, som fortsat er vigtig for at kunne forbedre 
programmeringsprocessen og budgetforvaltningen i partnerlandene. 
I denne sammenhæng kunne man overveje en rationalisering af de forskellige instrumenter for 
makroøkonomisk støtte i form af direkte støtte til budgettet som led i en hensigtsmæssig 
makroøkonomisk kontekst. Der er to gode grunde til at foreslå en sådan model: 
det ville bekræfte princippet om et seriøst og modent partnerskab baseret på et tillids­
forhold, hvor de nationale myndigheder selv har ansvaret for forvaltningen af de 
ressourcer, der skal anvendes til udviklingsformål, 
i modsætning til den projektbaserede støtte vil budgetstøtten ikke gribe forstyrrende 
78 
KAPITEL VI 
ind i udgiftsal lokeringen. 
Svagheder i budgetforvaltningen og manglende åbenhed i beslutningerne om midlernes 
anvendelse er de vigtigste argumenter imod direkte budgetstøtte. Der må derfor fastsættes en 
række minimumskrav i så henseende. Derved bliver udviklingen i retning af mere direkte 
støtte til budgettet en proces, der markerer en etape i styrkelsen af den lokale kapacitet, som 
kan bidrage mærkbart til at gøre udviklingssamarbejdet mere effektivt. 
Mindre støtte til strukturtilpasning og mere støtte til sektorpolitikker 
Det er allerede tidligere blevet understreget, at de reformer, som AVS-landene iværksætter, 
og som støttes af EU, er led i en-længerevarende proces, og det gælder især det institutionelle 
aspekt. Desuden får selve strukturtilpasningsbegrebet overalt karakter af en mere fast 
foranstaltning, selv om udviklingen går hurtigt og kræver, at de økonomiske politikker og 
sociale systemer løbende revideres og tilpasses. Der kan dog sondres imellem forskellige 
stadier, og her tænkes især på overgangen fra den første fase i strukturreformerne, som drejer 
sig om den måde, hvorpå økonomien og den offentlige sektor fungerer generelt, til en senere 
fase, som er centreret omkring mere specifikke sektoraspekter. 
Efterhånden som der gøres fremskridt med reformernes gennemførelse, bør EU således kunne 
reagere hensigtsmæssigt på ændringer i prioriteringen af udviklingsmål og -opgaver ved at 
omlægge sin bistand til støtte til sektortilpasning og institutionel tilpasning. 
De instrumenter, som EU benytter til at støtte reformbestræbelserne, vil således kunne tilpasses 
afhængigt af den specifikke fase i strukturtilpasningsprocessen. I forbindelse med den 
generelle konditionalitet skal en direkte støtte til budgettet udtrykkeligt kunne omlægges til 
støtte til reformer i bestemte sektorer. 
Bibeholdelse af muligheden for at kompensere for mistede eksportindtægter 
Med hensyn til kompensationsordningerne i tilfælde af voldsomme fald i eksportindtægterne 
kan EU overveje at afhjælpe problemerne i en bestemt sektor gennem bevilling af yderligere 
ressourcer som supplement til den samlede bevillingsramme til det pågældende land. 
Afhængigt af problemets karakter - om det er et struktur- eller et konjunkturproblem - kan 
disse ekstra ressourcer eventuelt indgå i sektorstøtten eller i den makroøkonomiske støtte. 
Ændring af konditionaliteten 
Spørgsmålet om konditionalitet er et andet vigtigt aspekt i enhver debat om karakteren af EU's 
bistand. Konditionaliteten er direkte eller indirekte til stede i ethvert samarbejdsprogram. Den 
indebærer en vis grad af selektivitet i bistanden og har først og fremmest til formål at 
tilskynde modtagerlandet til at tilpasse sin politik eller gennemføre bestemte reformer. 
Konditionaliteten kan være baseret på de forventede resultater eller de midler, der skal 
anvendes til at opfylde en bestemt målsætning. Eftersom mange reformer er af forsøgsmæssig 
karakter, og det gælder især på det institutionelle område, synes en model byggende på en 
præcis vurdering af de samlede virkninger af en given regerings politik at være langt at 
foretrække frem for blot at føje en række specifikke krav oven på hinanden. 
79 
KAPITEL VI 
I forbindelse med særprogrammet for Afrika har Kommissionen foreslået de øvrige bistands­
donorer en ny model for konditionaliteten i relation til strukturtilpasningsstøtte. Denne model 
er baseret på følgende generelle kriterier: 
målet skal være at gøre det lettere for modtagerlandene at absorbere og acceptere 
reformerne, 
der skal opereres med realistiske betingelser, som tager højde for den politiske og 
administrative kontekst, 
der skal foretages en helhedsvurdering af modtagerlandets egen indsats på grundlag 
af målsætningerne om bæredygtig udvikling, så man ikke begrænser sig til en 
enkeltstående bedømmelse af nogle specifikke indikatorer. Vurderingen skal 
gennemføres i tæt kontakt med de øvrige bistandsdonorer. 
Med en sådan helhedsorienteret og samordnet model kan man også slippe for midlertidige 
afbrydelser i udbetalingerne af bistanden. Hvis disse principper overholdes, kan man undgå 
ulemperne ved den eksisterende praksis og skabe en udvikling i forholdet mellem donor og 
modtager i retning af et regulært partnerskab, der indebærer gensidige forpligtelser med 
henblik på langsigtede mål. 
Lettere adgang til kapital til investeringsformål 
På nuværende tidspunkt benytter EU en hel række forskellige instrumenter til at hjælpe AVS-
landene med at skaffe den nødvendige kapital til at foretage investeringer med: gavebistand 
fra EUF, risikovillig kapital, der ligeledes finansieres af EUF, og visse former for lån fra EIB 
af Bankens egne midler. 
Skal der fremskaffes flere finansielle midler på lempelige vilkår til investeringsformål og især 
investeringer i infrastruktur, kunne en første løsning bestå i at give lettere adgang til lån fra 
EIB. Ï forbindelse med forslaget om at lade EUF opføre på budgettet kunne lån fra EIB til 
AVS-landene blive underkastet samme regler som dem, der gælder for lån til andre tredjelande 
(især med hensyn til indbetalinger til garantifonden for aktioner i forhold til tredjelande). 
En anden løsning, der bør overvejes, kunne være at tilpasse de eksisterende instrumenter for 
at give bedre adgang til private finansieringskilder. F.eks. er delvise garantier (eventuelt 
formidlet via EIB) et instrument, som tidligere blev anvendt med en vis succes af flere 
multilaterale organisationer til at mobilisere langfristet kapital til helt eller delvist at dække 
den politiske og/eller handelsmæssige risiko. 
Brugen af disse løsningsmodeller i EU's udviklingssamarbejde efter Lomé-konventionens udløb 
kræver en grundig drøftelse og yderligere konsultationer. Størsteparten af de mest udviklede 
AVS-lande har allerede opnået gode resultater med hensyn til den nationale betalingsevne, og 
de kan næppe se de store fordele i udenlandske garantier for deres nationale lån. På den anden 
side vil de muligvis finde idéen med garantier for f.eks. store infrastrukturprojekter, der 
finansieres af den private sektor, særdeles tiltrækkende på grund af de mange kontraktmæssige 
risici, der fortsat afholder markedet fra at finansiere sådanne projekter, og på grund af 
infrastrukturens store betydning til støtte for den økonomiske ekspansion. 
EIB's formidling af garantier eller lån, der finansieres af markedet, kan indebære fordele både 
for de betalingsdygtige - eller næsten betalingsdygtige - lande og for de fattigere AVS-lande. 
80 
KAPITEL VI 
De førstnævnte vil fa adgang til mere omfattende udenlandsk finansiering, og deres 
kreditværdighed vil efterhånden blive forbedret, hvilket fremover vil give dem adgang til mere 
omfattende og mere fordelagtig finansiering. De mindre udviklede lande kan forvente at fa 
fordel af de flere EUF-midler, som bliver til rådighed, efterhånden som de mest udviklede 
landes behov for offentlig finansiering mindskes. 
D. FÆLLES FORVALTNING, ENSDOIG FORVALTNING FRA EU's SEDE ELLER 
SELVSTÆNDIG FORVALTNING FRA MODTAGERLANDENES SIDE? 
Den ordning med fælles forvaltning, der anvendes i Lomé-konventionen, og som både omfatter 
beslutningen om at iværksætte en samarbejdsforanstaltning og tilsynet med udgifterne, har vist 
sig ikke altid at være lige hensigtsmæssig. På det praktiske plan er de mange forretningsgange 
frem og tilbage mellem den nationale anvisningsberettigede og den ledende 
anvisningsberettigede (Fællesskabet) meget tidkrævende og er således med til at gøre 
samarbejdet mindre effektivt. Desuden gør denne ordning det ikke ligefrem lettere at 
gennemføre samfinansieringer med andre bistandsdonorer. w 
Ud fra et funktionelt synspunkt virker denne ordning med fælles forvaltning ikke befordrende 
på modtagerlandenes evne til at absorbere og tilegne sig udviklingsprogrammerne og de 
reformer, -der støttes af EU. Der er imidlertid bred enighed om, at dette netop er en meget 
afgørende forudsætning for bistandens effektivitet, hvilket også fremgår af alle de 
evalueringsundersøgelser, som EU har ladet foretage. Den gradvise forskydning væk fra en 
bistand, som tidligere var mere centreret omkring infrastrukturerne, og over til støtte til 
samfundsøkonomiske politikker og institutionelle reformer gør det kun endnu mere 
nødvendigt, at modtagerlandet selv kan absorbere reformerne. 
Princippet om fælles forvaltning af ressourcerne bør derfor tages op til fornyet 
vurdering. Spørgsmålet er, hvilke alternative muligheder der både opfylder kravet om 
en pålidelig forvaltningsordning for EU-bistandsressourcerne og kravet om, at 
modtagerlandene påtager sig en større del af ansvaret, hvilket i sig selv er en 
forudsætning for et mere effektivt samarbejde. 
Der bør vælges en differentieret og evolutiv løsningsmodel, der sikrer den nødvendige 
sammenhæng mellem god forvaltningspraksis i modtagerlandet og et større ansvar hos 
modtagerlandet for den administrative og finansielle forvaltning af bistanden. 
Dette nye forvaltningsprincip får som endemål gradvist at give modtagerlandene et større 
ansvar for forvaltningen af programmerne, kontrollen med og dokumentationen for udgifterne 
til disse programmer, og evalueringen af deres økonomiske og sociale virkninger. Direkte 
støtte til budgettet er den mest avancerede form i så henseende. 
I de lande, hvor de institutionelle og administrative forhold ikke umiddelbart giver mulighed 
for en sådan proces, bør en ensidig forvaltning fra EUs side systematisk ledsages af støtte til 
udviklingen og styrkelsen af den nødvendige lokale kapacitet med henblik på senere 
overtagelse af disse opgaver; man må sikre sig, at en sådan støtte ikke resulterer i, at der 
oprettes særlige enheder til formålet, men at man bygger på de eksisterende lokale strukturer. 
Også her er det nødvendigt at fastlægge nogle kriterier for, hvilken forvaltningsform der er 
KAPITEL VI 
mest hensigtsmæssig i det enkelte tilfælde, bl.a. afhængigt af kvaliteten af EU/AVS-dialogen, 
EU-midlernes karakter som supplement til en national indsats og eksistensen af 
koordieringsenheder eller -mekanismer for den udenlandske bistand. 
Dette spørgsmål bør, ligesom mange andre aspekter af forholdet mellem EU- og AVS-landene, 
som er oehandlet i denne grønbog, nødvendigvis håndteres på grundlag af en differentieret 
strategi, der giver mulighed for modeller, som er tilpasset forholdene i det enkelte land eller 
den enkelte gruppe af lande. Der bør tages hensyn til det valgte systems evolutive karakter, 
idet man overalt bør tilstræbe gradvist at gå over til en mere selvstændig forvaltning fra 
modtagerlandenes side, efterhånden som der i de pågældende AVS-lande kan registreres 
forvaltningsmæssige fremskridt. 
Det gælder generelt, at de ændringer, der kan foretages i de nærmere vilkår for forvaltningen 
af bistandsmidlerne, bør have som mål atter at lade samordningen og dialogen fokusere på 
iværksættelsen af udviklingssamarbejdet i dagligdagen, på substansspørgsmålene og på alt det, 
der er afgørende for samarbejdsprogrammernes virkninger og for, hvordan de kan bidrage til 
en bæredygtig udvikling i det pågældende land. Det er her, partnerne kan vise deres 
ansvarlighed over for henholdsvis de europæiske vælgere og vælgerne i AVS-landene. 
82 
OPFØLGNING 
OPFØLGNING PÅ GRØNBOGEN 
Grønbogen skal ses som et led i den høring, Kommissionen har iværksat om de fremtidige for­
bindelser mellem EU og AVS-landene, og i den debat, der er startet om dette emne mellem 
alle, som beskæftiger sig med udvikling. Grønbogen tager sigte på at fa offentligheden til at 
forstå, at det er nødvendigt for Europa at føre en effektiv samarbejdspolitik over for disse 
lande, og den behandler de vigtigste spørgsmål, som EU skal tage stilling til, før der indledes 
forhandlinger med AVS-landene. Denne redegørelse skal dog hverken opfattes som 
udtømmende eller som værende den eneste om emnet. Den trækker blot nogle linjer op og 
fremlægger forskellige løsningsmodeller. 
Med offentliggørelsen af denne grønbog opfordrer Kommissionen alle interesserede parter til 
at se nærmere på de løsningsmodeller og argumenter, der præsenteres, og fremkomme med 
deres reaktioner og forslag. Kommissionen vil fortsat bidrage til debatten gennem afholdelse 
af møder og seminarer. Den modtager også gerne skriftlige bidrag adresseret til 
Generaldirektoratet for Udvikling. 
I henhold til de institutionelle bestemmelser skal Kommissionen i løbet af andet halvår 1997 
fremlægge konkrete forslag om de fremtidige EU/AVS-forbindelser. 
83 
Grønbog om EU/A VS-forbindelserne 
BILAG 
Tabeller - Figurer 
Udenlandske ressourcetilførsler til allé AVS-lande 
Ressourcetilførsler fra EU til A VS-landene 
OECD-lande. Statslig udviklingsbistand (ODA) 1990-95 
ODAi%afBNIil995 
Den Europæiske Udviklingsfond: Bistandens fordeling på finansieringsinstrumenter 
EU's samhandel med udviklingslandene 1976-1994 
A VS-landenes eksport til USA, Japan og EU 
Udviklingslandes resultater og udsigter 
Økonomiske resultater i de lande, som er med i særprogrammet for Afrika (SPA) 
Vi 
Udenlandske ressourcetilførsler til alle ÂVS-lande 
Nettotilførsler fra alle kilder - mio. USD i løbende priser 
1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 
ODA 8306 8647 9579 11505 13353 14968 15941 18808 18275 19561 17639 
Andre off. 1972 2644 1583 2156 2988 2169 2370 3068 1604 1620 1126 
Private nettotilførsler 2983 -247 -259 1006 779 436 2059 -1057 339 1094 1439 
lait 13261 11044 10903 14667 17120 17573 20370 20819 20218 22275 20204 
Kilde: OECD-DAC 
•ODA 
•Andre off. 
• Private nettotilførsler 
lait 
År 
Ressourcetilførsler fra EU til AVS-landene 
Nettotilførsler - mio. USD i løbende priser 
1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 
ODA 1991 | 1992 | 1993 
EU-lande 2653 2812 2869 4289 5184 5906 5951 7387 6555 7081 6449 
EU-institutioner 591 700 657 854 915 1462 1458 1655 1713 2432 1671 
lait 3244 3512 3526 5143 6099 7368 7409 9042 8268 9513 8120 
Andre offentlige tilførsler 
EU-lande 752 1375 606 843 1863 1252 1290 1352 789 743 314 
EU-institutioner 56 23 43 51 40 23 45 44 188 -48 
lait 808 1398 649 894 1903 1250 1313 1397 833 931 266 
Private nettotilførsler 
•1275 \ Private nettotilffra EU 2522 \ 356 400 \ •143 -899 •729 1091 U6\ 599 \ 1619 
Tilførsler i alt 
EU-lande 5926 4543 3875 4989 6147 6428 8332 7463 7460 8423 8382 
EU-institutioner 647 723 700 906 955 1460 1481 1700 1757 2620 1623 
EU i alt 6573 5266 4575 5895 7102 7888 9813 9163 9217 11043 10005 
Kilde: OECD-DAC 
EU i alt (ODA) 
EU i alt (andre off. tiif.) 
Prlv. «If. fra EU 
Tiif. fra EU i alt 
903 
Ar 
£3 
Statslig udviklingsbistand (ODA) fra DAC-landene 1990-1995 
(Nettoudbetalinger i løbende priser og vekselkurser i mio. USD) 
LAND 
Austsnlien 
Østrig 
Belgien 
Canada 
Danmark 
Finland 
Frankrig 
Tyskland 
Irland 
Italien 
Japan 
Luxembourg 
Hederlandene 
New Zealand 
Norge 
Portugal 
Spanien 
Sverige 
Schweiz 
Det Forenede Kongerige 
USA 
DAC I ALT 
NB! 
EV-lande(l) 
- heraf EF(2) I alt ODA 
1990 
955 
394 
889 
2.470 
1.171 
846 
6.874 
6.320 
57 
3.395 
9.054 
25 
2.526 
95 
1.205 
148 
965 
1.998 
750 
2.630 
10.194 
52.961 I alt ODA 
1991 
1.050 
543 
831 
2.604 
1.200 
930 
7.386 
6.890 
72 
3.347 
10.945 
42 
2.517 
100 
1.178 
213 
1.262 
2.116 
863 
3.184 
9.407 
56.680 I alt ODA 
1992 
1.011 
531 
840 
2.515 
1.392 
644 
8.162 
6.963 
70 
4.122 
11.119 
38 
2.742 
97 
1.226 
302 
1.518 
2.453 
1.139 
3.153 
10.813 
60.850 I alt ODA 
1993 
953 
544 
810 
2.373 
1.340 
355 
7.915 
6.954 
81 
3.043 
11.259 
50 
2.525 
98 
1.014 
248 
1.304 
1.769 
793 
2.920 
10.123 
56.471 lait ODA 
1994 
1.091 
655 
726 
2.250 
1.446 
290 
8.466 
6.818 
109 
2.705 
13.239 
59 
2.517 
110 
1.137 
308 
1.305 
1.819 
982 
3.197 
9.927 
59.156 I ah ODA 
1995 
1.136 
747 
1.033 
2.113 
1.628 
387 
8.439 
7.481 
143 
1.521 
14.354 
-
3.321 
123 
1.247 
269 
1.309 
1.887 
1.084 
3.185 
7.303 
58.710 ODA MS i 
% af DAC i 
ah 
1,9% 
1,3% 
1,8% 
3,6% 
2,8% 
0,7% 
14,4% 
12,7% 
0,2% 
2,6% 
24,4% 
5,7% 
0,2% 
2,1% 
0,5% 
2,2% 
3,2% 
1,8% 
5,4% 
12,4% 
100,0% 
25.000 
3.028 26.944 
3.818 29.302 
4.461 27.190 
3.948 27.656 
4.825 31.411 
5.501 53,5% 
9,4% 
Kilde: OECD-DAC 
(1) Samtlige EU-lande ved udgangen af 1994 (ekskl. Østrig, Finland og Sverige), ekskl. Grxkenland, som endnu ikke er medlem af DAC. 
(2) Dvs. den del af ovennævnte EU-lahdes samlede ODA, der kanaliseres via Kommissionen (EUF og De Europciske Fællesskabers almindelige budget). 
n 
USA 
Japan 
EU-lande 
Andre DAC-lande 
IALT 
•heraf EF 1990 
10.194 
9.054 
25.000 
8.713 
52.961 
3.028 1991 
9.407 
10.945 
26.944 
9.384 
56.680 
3.818 1992 
10.813 
11.119 
29.302 
9.616 
60.850 
4.461 1993 
10.123 
11^59 
27.190 
7.899 
56.471 
3.948 1994 
9.927 
13.239 
27.656 
8.334 
59.156 
4.825 1995 
7.303 
14.354 
31.350 
5.703 
58.710 
5.501 ODA 
1995 i % af 
DAC i alt 
12% 
24% 
53% 
10% 
100% 
9% DAC-medlemmers ODA 
Mio. USD i løbende priser 
* EF-bistand er inkluderet i EU-landenes bistand; Grækenland er ikke medlem af DAC. 
35.000 
30.000 4-
25.000 
O 20.000 f w 
3 
15.000 4-
10.000 
5.000 4-•USA 
•Japan 
•EU-lande 
-H—Andre 
DAC-lande 
•heraf EF 
1990 1991 1992 Ar 1993 1994 1995 
Kilde: OECD-DAC 
V 
ODAl%afBNIil995 
(Kilde: OECD-DAQ 
Det Forenede Kongerige 
EU-lande 
DACI ALT 
0,00% 0,10% 0.20% 0.30% 0.40% 0,50% 0,60% 0,70% 0,80% 0,90% 1,00% 
Bistandens fordeling (hvert år) på finansieringsinstrumenter 
(Finansieringsafgørelser: alle EUF) 
Programmets bistand 
Stnikturtilpasning 
Risikovillig kapital 
Rentegodtgørelser 
Nødhjælp 
Flygtninge 
Sysmin 
Stabex 
I ALT 1993 
1014,39 2L 
378,00 
53,65 
21,51 
83,15 
29,30 
50,03 
1,17 
1631,20 1994 
1041,94 
222,35 
214,43 
53,85 
249,98 
25,61 
57,25 
615,12 
2480,53 1995 
828,58 
145,50 
256,82 
35,53 
33,68 
4,40 
84,49 
131,09 
1520,09 
Mio. ECU 
% finansieringsafgørelser pr. finansieringsinstrument i 1995 
Stabex 
Sysmin 9% 
6% 
Nødhjælp, flygtninge 
3% 
Rentegodtgørelser 
2% ^^^^^^^^^^^^^^^^^^^ 
Programmeret 
^^^^^^^^^^^^^^^^^^^^^ bistand 55% 
Risikovillig kapital 
17% 
Strukturtilpasning 
10% 
Den Europæiske Udviklingsfond er det vigtigste finansieringsinstrument i Lomé-konventionen 
og yder gavebistand til de 70 AVS-lande, der er med i konventionen. EUF-midlerne strammer 
fra ad hoc-bidrag fra EU-landene og er ikke opført på EU's budget. 
Der oprettes en ny EUF til at finansiere hver ny konvention, f.eks. 6. EUF til Lomé III og 
7. EUF til de første fem år af Lomé IV. 8. EUF er netop oprettet og skal finansiere 
samarbejdet i de sidste fem år af Lomé IV. Midlerne vil blive anvendt til at dække højt 
prioriterede behov i relation til opfyldelsen af målsætningerne om udvikling af menneskelige 
ressourcer, fødevaresikkerhed, infrastrukturudvikling, industriinvesteringer m.m. 
Kilde: Europa-Kommissionen - Infofinance 1995 
; o 
EU's samhandel med udviklingslandene 1976-1994 (Mia. ECU) 
Import i EU 
AVS 
Asien 
Latinamerika 
Middelhavslande 
AlleLDC 
Alle ikke-EU 1976 
10,5 
6,7 
8,3 
9,6 
70,7 
157,7 1980 
19,4 
16 
13,7 
16,4 
114,3 
269,9 1985 
26,8 
26 
25,8 
32,3 
128,9 
399,7 1990 
21,9 
50,9 
25,7 
29,8 
143,8 
461,5 1992 
18,0 
66,4 
24,8 
30,3 
145,6 
487,6 1994 
18,6 
83,9 
26,7 
30,8 
165,9 
543,2 
Eksport fra EU 
AVS 
Asien 
Latinamerika 
Middelhavslande 
AlleLDC 
Alle ikke-EU 
Hele verden 1976 
9,6 
7,5 
7,7 
.12,3 
50,9 
141,3 
292,9 1980 
15,7 
13,1 
12 
19,8 
83,4 
221,1 
475,1 1985 
17,4 
29,4 
13,5 
29,8 
121,7 
380,8 
811,8 1990 
16,6 
41 
15,6 
28,5 
134,2 
. 415,3 
1076,6 1992 
17,0 
47,1 
20,4 
28,6 
153,1 
436,1 
1137,8 1994 
14,9 
70,7 
28,4 
33,1 
193,3 
541,8 
1297,9 
Ir 
Andel af import fra ikke-
EU (%) 
AVS 
Asien 
Latinamerika 
Middelhavslande 
Alle LDC 
Alle ikke-EU 1976 
6,7 
4,2 
5,3 
6,1 
44,8 
100 1980 
7,2 
5,9 
5,1 
6,1 
42,4 
100 1985 
6,7 
6,5 
6,5 
8,1 
34,7 
100 1990 
4,7 
11 
5,6 
6,5 
31,2 
100 1992 
3,7 
13,6 
5,1 
6,2 
29,9 
100 1994 
3,4 
15,5 
4,9 
5,7 
30,5 
100 
Kilde: Eurostat-ODI, marts 1996. 
V 
AVS-landenes eksport til USA, Japan og EU 
Lande 
ANGOLA 
BENIN 
BOTSWANA 
BURKINA FASO 
BURUNDI 
CAMEROUN 
KAP VERDE 
CENT.AFRIKANSKE REP. 
COMORERNE 
CONGO 
CÔTE DTVOIRE 
DJIBOUTI 
ERITREA* 
ETIOPIEN 
GABON 
GAMBIA 
GHANA 
GUINEA 
GUINEA BISSAU 
ÆKVATORIALGUINEA 
KENYA 
LESOTHO 
LIBERIA 
MADAGASKAR 
MALAWI 
MALI 
MAURITIUS 
MAURETANIEN 
MOZAMBIQUE 
NAMIBIA** 
NIGER 
NIGERIA 
UGANDA 
RWANDA 
SAO TOME OG PRINCIPE 
SENEGAL 
SEYCHELLERNE 
SIERRA LEONE 
SOMALIA 
SUDAN 
SWAZILAND 
TANZANIA 
TCHAD 
TOGO 
ZAIRE 
ZAMBIA AVS-eksportimfo.USD 
CSÀ" 
gennem­
snit 
1990-92 
1453,92 
11,75 
0,00 
0,26 
6,03 
76,59 
0,02 
0,55 
6,75 
330,98 
149,52 
0,02 
8,09 
583,35 
1,08 
87,64 
97,28 
0,03 
0,10 
50,48 
0,00 
7,30 
34,85 
47,17 
1,16 
96,26 
7,46 
15,04 
2,74 
3661,32 
11,29 
4,26 
0,14 
8,07 
0,75 
38,72 
1,77 
9,29 
0,00 
9,33 
0,18 
3,40 
191,87 
37,94 Japan 
gennem­
snit 
1990-92 
20,89 
0,93 
5,96 
5,76 
2,26 
10,57 
0,39 
0,14 
0,37 
2,04 
26,05 
0,05 
47,71 
117,98 
47,77 
68,40 
3,23 
0,14 
0,01 
20,09 
0,08 
16,26 
33,61 
64,89 
4,63 
3,25 
132,41 
18,21 
0,16 
8,56 
4,56 
1,00 
0,02 
12,39 
0,45 
2,51 
0,23 
31,23 
5,77 
25,39 
9,05 
0,73 
78,18 
338,06 EU gennem 
snit 
1990-92 
1260,30 
54,23 
98,61 
53,95 
57,12 
1543,48 
6,69 
109,86 
18,62 
785,72 
1963,90 
4,76 
129,72 
1208,74 
120,96 
645,71 
379,61 
7,47 
40,91 
657,62 
23,93 
624,42 
209,36 
195,33 
92,79 
1004,63 
295,99 
92,25 
210,02 
5571,01 
147,76 
69,79 
3,89 
398,71 
55,40 
213,77 
28,47 
137,16 
150,69 
215,57 
65,08 
97,06 
1126,72 
363,55 OCDE 
gennem­
snit 
1990-92 
3466,14 
77,11 
199,19 
61,18 
73,99 
1708,58 
7,24 
113,43 
27,73 
1280,67 
2293,10 
536 
213,85 
2229,50 
173,41 
908,31 
582,40 
7,86 
41,13 
830,62 
27,52 
1151,92 
311,30 
355,34 
108,26 
1198,65 
444,78 
148,78 
237,18 
12280,55 
177,13 
87,51 
4,40 
433,56 
57,18 
280,75 
32,42 
195,49 
195,07 
272,63 
76,67 
145,28 
1558,71 
768,65 Verden 
gennem­
snit 
1990-92 
3873,30 
109,70 
345,00 
171,00 
119,00 
2075,00 
12,30 
133,70 
29,00 
1314,00 
3525,30 
59,00 
342,30 
2700,70 
198,70 
1228,30 
687,30 
30,30 
41,30 
1387,30 
68,30 
1178,70 
783,00 
413,00 
317,70 
1267,00 
552,70 
391,70 
263,00 
14190,00 
197,00 
122,00 
14,30 
717,70 
94,30 
292,00 
131,30 
444,00 
365,70 
465,00 
95,70 
289,00 
1767,00 
1300,70 USA 
i % af 
verden 
37,54 
10,71 
0,00 
0,15 
5,07 
3,69 
0,17 
0,41 
23,26 
25,19 
4,24 
0,03 
2,36 
21,60 
0,55 
7,13 
14,15 
0,11 
0,23 
3,64 
0,00 
0,62 
4,45 
11,42 
0,36 
7,60 
1,35 
3,84 
1,04 
25,80 
5,73 
3,49 
0,95 
1,12 
0,79 
13,26 
1,35 
2,09 
0,00 
2,01 
0,19 
1,18 
10,86 
2,92 EU 
i */• af 
verden 
32,54 
49,43 
28,58 
31,55 
48,00 
74,38 
54,37 
82,17 
64,22 
59,80 
55,71 
8,06 
37,90 
44,76 
60,88 
52,57 
55,23 
24,66 
99,05 
47,40 
35,03 
52,97 
26,74 
47,29 
29,21 
79,29 
53,55 
23,55 
79,85 
39,26 
75,00 
57,20 
27,20 
55,55 
58,75 
73,21 
21,68 
30,89 
41,21 
46,36 
68,00 
33,58 
63,76 
27,95 
Pays 
ZIMBABWE 
AFRIKA 
ANTIGUA 
BAHAMAS 
BARBADOS 
BELIZE 
DOMINICA 
GRENADA 
GUYANA 
HAITI 
JAMAICA 
DOMINIKANSKE REP. USA 
gennem­
snit 1990-
92 
69,43 
7124,18 
3,48 
365,13 
21,28 
36,74 
3,64 
5,51 
71,31 
135,94 
420,71 
1488,05 
SAINT CHRISTOP. & NEVIS*** 
SAINT VINCENT 
SAINT LUCIA 
SURINAM*** 
TRINIDAD & TOBAGO 
.VESTINDIEN 
FIJI 
KIRIBATI*** 
PAPUA NY GUINEA 
SALOMONØERNE 
VESTSAMOA 
TONGA 
TUVALU*** 
VANUATU 
STILLEHAVET 
AVSI ALT 4,12 
17,73 
610,04 
3183,68 
41,51 
35,75 
0,52 
0,00 
3,33 
2,40 
83,51 
10391,37 Japan 
gennem­
snit 1990-
92 
144,48 
1316,85 
0,32 
17,26 
0,86 
1,44 
1,99 
1,05 
16,27 
1,83 
16,36 
18,51 
7,17 
0,08 
25,26 
108,40 
34,91 
358,08 
45,41 
2,49 
10,78 
5,09 
456,76 
1882,01 EU gennem 
snit 1990-
92 
586,93 
21128,26 
10,42 
239,29 
44,03 
49,46 
48,21 
12,11 
151,42 
35,21 
328,09 
182,43 
71,47 
103,52 
218,52 
1494,18 
138,16 
272,64 
21,18 
1,19 
0,70 
15,04 
448,91 
23071,35 OCDE 
gennem­
snit 1990-
92 
912,16 
35762,69 
17,54 
988,17 
88,10 
111,17 
57,23 
22,69 
265,86 
301,46 
1249,83 
2328,53 
92,98 
131,28 
1250,64 
6905,48 
318,83 
798,22 
69,00 
18,24 
19,09 
25,08 
1248,46 
43916,63 Verden 
gennem­
snit 1990-
92 
1616,00 
45719,30 
26,70 
1038,00 
149,30 
131,70 
111,30 
38,70 
329,00 
311,70 
1496,30 
2418,30 
120,00 
147,00 
1903,00 
8221,00 
397,00 
1375,30 
93,30 
14,70 
20,30 
28,30 
1928,90 
55869,20 USA i % af 
verden 
4,30 
15,58 
13,03 
35,18 
14,26 
27,89 
3,27 
14,23 
21,67 
43,61 
28,12 
61,53 
3,44 
12,06 
32,t)6 
38,73 
10,46 
2,60 
0,56 
0,00 
16,41 
8,49 
4,33 
19,00 EU i % af 
verden 
36,32 
46,21 
39,04 
23,05 
29,49 
37,56 
43,31 
31,30 
46,02 
11,30 
21,93 
7,54 
59,56 
70,42 
11,48 
18,18 
34,80 
19,82 
22,70 
8,10 
3,43 
53,15 
23,27 
41,00 
Kilde: Eurostat-ODI, marts 1996 
* Eritrea blev AVS-land nr. 70 i oktober 1993 efter at have opnået uafhængighed. 
**Namibia blev AVS-land nr. 69 i december 1990 efter at have opnået uafhængighed. 
*** Ikke oplyst 
^ 
Udviklingslandenes resultater og udsigter 
Real vækst i BNP 
Udviklingslande * Prognoser 
1986-95 1991-94 1995 1996-97 1996-2005 
(anslået) 
4,2 5,0 4,9 5,1 5,4 
Østasien 
Sydasien 
Afrika syd for Sahara 
Latinamerika og Vestindien 
Mellemøsten og Nordafrika 8,1 
5,1 
1.8 
2,4 
1,1 9,4 
3,9 
0,7 
3,6 
2,4 9,2 
5,5 
3,8 
0,9 
2,5 8,2 
5,5 
3,7 
2,6 
3,2 7,9 
5,4 
3,8 
3,8 
2,9 
* Ekskl. Østeuropa og det tidligere USSR. 
Kilde: Verdensbanken: Global Economic Prospects. 
Økonomiske resultater i de lande, som er med i særprogrammet for Afrika (SPA) 
Årlig vækst (%) 
BNP 
Eksport 
Import vægtet gennemsnit 
middeltal SPA-1 
1988-90 
5,2 
3,8 
4,3 
2,5 SPA-2 
1991-93 
3,5 
1,6 
0,6 
-2,3 SPA-3 
1994-96 
5,1 
4,1 
6.8 
12,5 
Opsparing og investeringer i % af BNP 
Opsparing 
investeringer, 
heraf private investeringer 3,7 
19,3 2.2 
18,8 
9,2 5,9 
19,8 
10,6 
SPA-1 21 lande 
SPA-2 27 lande 
SPA-3 31 lande 
Kilde: Verdensbanken - SPA Phase Four, maj 1996. 
>J> 

ISSN 0254-1459 
KOM(96) 570 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 11 
Katalognummer : CB-CO-96-604-DA-C 
ISBN 92-78-11790-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg