Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Europa som en økonomisk enhed - en politisk udfordring« (98/C 284/13)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 29. januar 1998 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Europa som en økonomisk enhed - en politisk udfordring«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål, som udpegede Lars Nyberg som ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 9. juni 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 356. plenarforsamling af 1. og 2. juli 1998, mødet den 2. juli 1998, med 87 stemmer for, 1 imod og 3 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. Baggrund

1.1. På Det Europæiske Råds møde i Cannes i juni 1995 blev det vedtaget at udarbejde en rapport om Europa som en økonomisk enhed. Dette udmøntede sig først i en delrapport og derefter i en slutrapport til Det Europæiske Råds møde i december 1996. Til Det Europæiske Råds møde i december 1997 var en opfølgningsrapport blevet udarbejdet. Man besluttede, at der regelmæssigt skal udarbejdes sådanne rapporter.

1.2. Baggrunden for, at Cannes-topmødet besluttede, at der skulle udarbejdes en rapport, var en konstatering af, at Den Europæiske Union som en økonomisk enhed frembyder yderligere råderum og en værditilvækst, som kan skabe blivende arbejdspladser.

1.3. At ØSU nu udarbejder en initiativudtalelse skyldes følgende: Dels har EU-institutionerne hidtil ikke draget de økonomisk-politiske konsekvenser af de fakta, som disse rapporter har lagt frem. Dels har beskæftigelsesafsnittet i Amsterdam-traktaten samt de beskæftigelsespolitiske retningslinjer skabt et EU-instrument for arbejdsmarkedspolitik, uddannelsespolitik og anden strukturpolitik. Dette vil have en positiv virkning på beskæftigelsen, men det er ikke nok. Der er også brug for en økonomisk politik, som øger efterspørgslen i den europæiske økonomi til det maksimale niveau uden at accelerere inflationen. Vi vil i denne udtalelse ikke behandle de udfordringer, som vi står over for for så vidt angår udviklingen i verdensøkonomien, men koncentrere os om gevinsterne ved at samordne den økonomiske politik, så vi bedre kan udnytte det iboende efterspørgselspotentiale, der er i EU.

2. ØSU om en koordineret økonomisk politik

2.1. I ØSU's udtalelse fra april 1997 om Kommissionens økonomiske årsberetning blev de økonomiske sammenhænge formuleret på følgende måde:

»Et opsving skabes bedst via øgede investeringer drevet af en stigning i forbruget. De tekniske forudsætninger for at stimulere investeringerne, dvs. lave lange renter, er til stede i næsten samtlige medlemsstater ... En politik byggende på moderate lønoverenskomster ... bør flankeres af efterspørgselsstimulerende foranstaltninger. Efterspørgslen skal understøttes af en reallønsstigning, der ligger under stigningen i produktiviteten, samt af eksportfremmende foranstaltninger, forbedringer af innovationsevnen og en øgning af beskæftigelsen. Da efterspørgsel, beskæftigelsesniveau og investeringsudvikling hænger indbyrdes sammen, skal man sørge for ikke at starte en ond cirkel.« ()

2.2. I ØSU's to udtalelser forud for beskæftigelsestopmødet i november 1997 formuleres idéer, der kan tjene som udgangspunkt for denne udtalelse ().

»Med henblik på den fremtidige ØMU kræver en ideel kombination af politikker et optimalt samspil mellem arbejdsmarkedets parter, som er ansvarlige for en sund lønudvikling, budgetmyndighederne, som har forpligtet sig på stabilitets- og vækstpagten, og Den Europæiske Centralbank, som skal fastlægge den monetære politik. Den monetære politik bør således ikke kun fokusere på prisstabilitet (...), men skal også understøtte Fællesskabets generelle økonomiske målsætninger som fastsat i artikel 2, herunder "en bæredygtig og ikke-inflationær vækst, som respekterer miljøet ... et højt beskæftigelsesniveau og et højt socialt beskyttelsesniveau ...". Den Europæiske Centralbank må tage vækst- og stabilitetspagtens reviderede titel alvorligt og bør i sin indfaldsvinkel til den monetære politik ikke udelukkende fokusere på prisstabilitet.«

3. EU's interne efterspørgsel = 92 % af BNP

3.1. Rapporten til topmødet i Dublin om Europa som en økonomisk enhed består af tre dele: beskæftigelsesudviklingen i EU, økonomisk statistik for hele EU, som den normalt fremlægges for hvert enkelt land samt en diskussion af de forstærkende virkninger af en koordineret økonomisk og strukturel politik.

3.2. Beskæftigelsen i Europa

3.2.1. Rapporten beskriver udelukkende de vigtigste ændringer i beskæftigelsen. Samtidig med at beskæftigelsen i løbet af 20 år steg med 8 millioner arbejdspladser, voksede arbejdsløsheden, og beskæftigelsesgraden faldt på grund af en stigning på 28 millioner i antallet af personer i den erhvervsaktive alder.

3.2.2. Problemet er altså, at der ikke er blevet skabt tilstrækkeligt mange job pga. den lave efterspørgsel efter arbejdskraft. Rapporten konkluderer, at dette dels skyldes strukturelle faktorer, såsom opdelte vare- og tjenestemarkeder, utilstrækkelig konkurrence og for høje arbejdskraftomkostninger for visse typer arbejdskraft, dels overordnede økonomiske forhold - for få investeringer, en ustabil makroøkonomisk politik samt ustabile valutamarkeder.

3.2.3. Der er gået flest arbejdspladser tabt inden for fremstillingsindustrien. Landbrugssektoren karakteriseres ved en langsomt faldende tendens. For servicesektoren har der derimod været tale om en kontinuerlig stigning i antallet af beskæftigede, også i økonomisk dårlige år. Dette har ført til en betragtelig ændring i arbejdsstyrken til fordel for servicesektoren, som i løbet af de seneste 20 år har øget sin andel fra 50 til 65 % af arbejdsmarkedet. Samtidig er kvindernes beskæftigelsesfrekvens steget fra 43 til 50 %. Disse forandringer vil uden tvivl fortsætte.

3.2.4. Den lave beskæftigelsesfrekvens, ca. 60 % i EU, er ikke blot et problem, men åbner også muligheder for øget vækst. Ud over de 18 millioner arbejdsløse anslås der at være 9 millioner, som skulle kunne gå ind i arbejdsstyrken, hvis der fandtes arbejde. Modsat tidligere vil der i de kommende år ikke blive nogen større tilvækst i antallet af personer i den erhvervsaktive alder. I stedet vil der ske en forskydning over mod en lavere andel af unge arbejdstagere, der til gengæld har en uddannelse, som bedre modsvarer kravene på dagens arbejdsmarked. Til trods for de ældres erfaringer vil den stigende andel af ældre øge behovet for mere uddannelse til dem, som allerede indgår i arbejdsstyrken. Konklusionen bliver, at den nuværende og potentielle arbejdsstyrke forudsat en passende makroøkonomisk politik og arbejdsmarkedspolitik åbner muligheder for en stærk økonomisk vækst.

3.3. EU's BNP

3.3.1. Dette afsnit er det centrale og nyskabende i rapporten. Når man, som det sker i rapporten, jævnfører de forskellige medlemsstaters BNP-komponenter, tegner der sig et billede, hvor 92 % af EU's BNP består af forbrug og investeringer i EU, mens blot 8 % udgøres af efterspørgsel fra tredjelande. Til sammenligning kan det anføres, at udenrigshandelens andel af BNP er 8,3 % for USA og 8,6 % for Japan. Dette nye billede kuldkaster indtrykket af det enkelte lands store afhængighed af efterspørgslen på eksportmarkederne, herunder fra de øvrige EU-medlemslande. Figur 1 vedrørende EU's udenrigshandel, henholdsvis tilsammen og for de femten lande enkeltvis, er medtaget i rapporten for at illustrere denne forskel.

Eksporten inklusive den interne EU-eksport udgør 23 % af BNP. Tallene for de enkelte lande er desværre beregnet på en anden måde end totaltallene. Eksportens andel af BNP øges ved, at tallene inkluderer den import, som indgår i eksporten. Hvis en vare først eksporteres for at blive bearbejdet i et andet land og dernæst tages hjem til færdigbearbejdning med henblik på endelig eksport, så optræder den to gange i statistikken ().

3.3.2. Rapporten konstaterer, at forbruget er den mest stabile del, når man ser på, hvad der fører til vækst.

3.3.3. Investeringskvoten er i løbet af godt 20 år faldet fra 24 til 19 %. Der kan i perioder skabes vækst ved hjælp af andre foranstaltninger, men en vedvarende høj vækst kan kun opnås, hvis investeringskvoten også øges. Én årsag til den faldende investeringskvote siges at være, at rentabiliteten er faldet. Den mere problematiske periode, 1980'erne og 1990'erne, hvor rentabiliteten atter er steget, men uden at investeringskvoten steg, kommenteres dog ikke.

3.3.4. EU's udenrigshandel har, om end den kun repræsenterer 8 % af BNP, haft en positiv indvirkning på beskæftigelse og vækst. Det gælder frem for alt i begyndelsen af 1990'erne, hvor eksportstigningen opvejede en nedgang i den indenlandske efterspørgsel. Den internationale konkurrence stiller imidlertid krav om løbende produktionsomstillinger, hvor man skal udnytte de komparative fordele og nye teknologiske innovationer.

3.4. Konkurrenceevnen

3.4.1. For EU som helhed er det produktivitetsstigningen, som er afgørende for konkurrenceevnen og dermed for højere reallønninger og større fortjenester. Et positivt syn på konkurrenceevnen forudsætter derfor, at der fokuseres på produktiviteten og investeringerne.

3.4.2. Ofte diskuteres i stedet de negative foranstaltninger i forbindelse med imødegåelse af forringet national konkurrenceevne - devaluering, lavere social tryghed, skattesænkninger af konkurrencehensyn eller øget statsstøtte. Sådanne foranstaltninger kan ganske vist skabe kortsigtede forbedringer, men kan på lang sigt ligefrem svække innovationsincitamentet og investeringslysten. Konkurrenceevnen bør derfor, ifølge rapporten, være et internt anliggende mellem virksomhederne og ikke mellem landene.

3.4.3. Den normale produktivitetsstigning på 2 % siges ifølge rapporten for den ene halvdels vedkommende at bestå af tekniske fremskridt og for den anden halvdel af substitution af arbejdskraft med kapital. Der nævnes forskellige tænkelige forklaringer på, hvorfor produktivitetsstigningen i løbet af de seneste 20 år har været lavere end tidligere. Den teknologiske udvikling er gået i stå og varemarkederne kan være blevet mættet. Der kan være tale om produktivitetsforbedringer i forbindelse med indførelsen af f.eks. computere, uden at dette er blevet registreret korrekt. Planlægningsperioden er blevet kortere, hvilket har ført til færre investeringer.

3.5. Arbejdsstyrkens vækstpotentiale

3.5.1. Udover 18 millioner arbejdsløse og de 9 millioner, som ville slutte sig til arbejdsstyrken, hvis der fandtes arbejde, kan arbejdsstyrken vokse yderligere, hvis kvindernes erhvervsfrekvens fortsat stiger. Selv hvis der fandtes et tilstrækkeligt antal arbejdspladser, ville alle dog ikke være direkte kvalificerede til disse job. Det største problem er det uddannelsesniveau og de specielle kundskaber, som kræves på dagens arbejdsmarked, men der er også behov for børnepasning, transport o.l.

3.5.2. Opkvalificiering af arbejdsstyrken fremføres som nøglen til langsigtet økonomisk vækst og højere produktivitet.

3.6. Økonomisk-politisk tilnærmelse

3.6.1. Medlemslandenes økonomiske politik er gradvist blevet mere ensartet. Dette skyldes frem for alt det indre marked, som har medført større markeder, mere konkurrence og højere produktivitet. Ikke blot strømmen af varer hen over grænserne, men også de direkte investeringer, er øget.

3.6.2. Forløbet hen imod ØMU'en har også ført til en mere ensartet politik, hvilket ifølge rapporten har haft lav inflationstakt, faldende budgetunderskud, høj produktivitetstilvækst, store gevinster, handelsoverskud, mådeholdne lønstigninger og mindsket risiko for ustabilitet og valutauro som resultat.

3.6.3. Mindre udtalt er tilnærmelsen mellem indkomstniveauer og væksten i »samhørighedslandene«, som nævnes i rapporten.

3.6.4. Den verdensomspændende deregulering af de finansielle markeder har forbedret kapitalens bevægelighed, hvilket kan føre til en bedre ressourceallokering. Men dette sætter mere restriktive grænser for, hvad virksomhederne og regeringerne kan gøre.

3.6.5. Man kan ligesom rapporten alt i alt konstatere, at alt dette har skabt nye makroøkonomiske betingelser for medlemslandenes økonomiske politik.

3.7. Rapportens konklusioner

3.7.1. Rapportens generelle konklusion er, at vi med en koordineret såvel makroøkonomisk som strukturel politik kan forstærke væksteffekten, uden at det fører til inflation.

3.7.2. Man ønsker at sætte fokus på samspillet mellem den makroøkonomiske politik og strukturpolitikken. Den første skal udstikke den overordnede ramme for økonomisk vækst, mens den anden skal forbedre markedernes effektivitet, såvel hvad angår varer og tjenester som arbejdsmarkedet.

3.7.3. I opfølgningen på rapporten i 1997 hedder det, at den interne efterspørgsel nu synes at være selvbærende, hvorfor den forventede vækst i 1997-1999 fører til både øget forbrug og flere investeringer. Det anføres, at den makroøkonomiske politik skal koordineres, hvis den gunstige situation skal fastholdes.

3.7.4. Betoningen af investeringer i menneskelige ressourcer og af en aktiv arbejdsmarkedspolitik er blevet suppleret med infrastrukturinvesteringer som faktorer, der anses for vigtige for konkurrenceevnen. De offentlige udgifter til arbejdsmarkedspolitikken skønnes at udgøre

1,5 % af BNP, hvoraf mindre end består af aktive foranstaltninger. De offentlige investeringer er i løbet af de sidste 20 år faldet fra 4 til 2,3 % af BNP.

4. Billedet af europæisk økonomi er ufuldstændigt

4.1. 18 millioner arbejdsløse og 57 millioner fattige

4.1.1. De henved 18 mio. arbejdsløse udgør mere end 10 % af arbejdsstyrken. Det er antallet af arbejdsløse og arbejdsløshedens indvirkning på navnlig de offentlige udgifter, som debatten primært har handlet om. Men hver arbejdsløs er også en »social« udgift. Ud over de økonomiske konsekvenser for de offentlige budgetter er disse virkninger uacceptable for dét sociale system, som vi ønsker i Europa.

4.1.2. Selv for de offentlige budgetter forstørres problemerne fra at være et problem med arbejdsløshedsunderstøttelse til at være et problem, som omfatter de arbejdsløses familier. Man kan gå ud fra, at det store flertal af de 57 millioner fattige, der anslås at være i EU, for øjeblikket kommer fra fattige familier, hvor et eller flere medlemmer er arbejdsløse. Andre sociale udgifter, udeblevne skatteindtægter, men også udgifter i forbindelse med bekæmpelse af kriminalitet m.v., bliver til offentlige udgifter, der hænger direkte sammen med arbejdsløsheden.

4.1.3. Tallet 57 millioner er udregnet på grundlag af antallet personer, som tjener mindre end halvdelen af gennemsnitsindkomsten i et land. Det betyder, at der ifølge denne definition er fattige i alle lande, men at fattigdomsniveauet varierer afhængigt af landenes indkomstniveau. Antallet i hvert land afhænger af indkomstfordelingen. Den mest almindelige årsag til fattigdom er arbejdsløshed. I figur 2 er der en beregning fra 1992 af fattigdommen i EU's forskellige lande ().

4.2. De fattige og efterspørgslen

4.2.1. Fattigdommens direkte indvirkning på økonomien er betydelig, men efterspørgselstabet har muligvis en endnu større indvirkning. Denne indlysende konsekvens af fattigdommen diskuteres næsten aldrig. Hvad betyder det for væksten og beskæftigelsen? Mere end 10 % af befolkningen i EU har et lavere indkomstniveau end, hvis alle var i arbejde. For at kunne afgøre, hvor meget efterspørgsel der går tabt på denne måde, er det nødvendigt at vide, hvor meget lavere deres indkomster er, end hvis de havde et arbejde. Et regneeksempel med 10 % fattige uden arbejde, der mister 20 % af deres potentielle indkomst, fører til et tab på 2 % af BNP.

4.2.1.1. Ifølge dette regneeksempel ville en forøgelse af efterspørgslen hos de fattige med omkring halvdelen ende i de offentlige kasser i form af bl.a. skat. På grundlag af et sådant eksempel kan man hævde, at 1 ud af de 3 procent, som de fleste lande har i budgetunderskud, skyldes dette indkomstfordelingsproblem.

4.2.2. Man kan gøre sig flere overvejelser om fattigdomsproblemet. Hvordan man bruger sin indkomst varierer afhængigt af indkomstens størrelse. En lav indkomst betyder mindre opsparing, mere efterspørgsel efter nødvendighedsvarer og større afhængighed af den offentlige sektor. Dette har igen en indvirkning på investeringer, produktion og den offentlige sektors størrelse.

4.2.3. Disse korte overvejelser gør det klart, at det atter er på tide at sætte indkomstfordelingen på dagsordenen. Inflationsbekæmpelse og sanering af statens finanser har været dominerende, men nu bør bekæmpelse af arbejdsløsheden via en aktiv arbejdsmarkedspolitik og kompetenceudvikling i højere grad kunne blive en prioritering i de europæiske diskussioner. For at finde langsigtede løsninger på problemerne må indkomstfordelingen dog også stå på dagsordenen.

4.3. Det store behov for uddannelse

4.3.1. Det moderne arbejdsmarked har brug for medarbejdere med mere uddannelse end tidligere. Kommissionen offentliggør regelmæssigt tal, som viser, at 10 % af al teknologi udskiftes med ny teknologi hvert år, mens den naturlige jobomsætning på arbejdsmarkedet er på ca. 2-3 % (via nyansættelse og pensionering). Hvorvidt disse tal er realistiske eller også ses som regneeksempler er ikke afgørende, eftersom de gør opmærksom på et problem, som i sidste ende er så stort, at det kræver politiske initiativer.

4.3.2. Nye medarbejdere må have en uddannelse, som efterspørges på arbejdsmarkedet. Kontakterne mellem uddannelsessektoren og arbejdsmarkedet må derfor forbedres. Den væsentligste indsats må imidlertid tage sigte på folk, der allerede er i arbejde, og arbejdsløse.

4.3.3. Alle synes nu til dags at være enige om, at arbejdsmarkedspolitikken skal være aktiv og i stor udstrækning skal bestå af uddannelse. Dette indgår i retningslinjerne fra beskæftigelsestopmødet. Det fremgår tydeligt, at det er de arbejdsløse, som bør få gavn af disse initiativer.

4.3.4. Men det samme gælder også for hovedparten af de resterende 90 % af arbejdsstyrken - de som er i arbejde - der også har behov for uddannelse. Der er allerede blevet taget vigtige initiativer med henblik på en sådan kompetenceudvikling under strukturfondenes mål nr. 4. Indsatsen er dog langt fra tilstrækkelig, især hvis man ser på Kommissionens vurderinger af behovet. Her kræves en stor indsats inden for beskæftigelsesretningslinjernes rammer.

4.4. Investeringernes omfang og mål

4.4.1. Der har været et tydeligt fald i investeringernes andel af BNP, nemlig fra 24 til 19 %. De private investeringer er faldet fra 20 til knap 17 %, og de offentlige fra 4 til knap 2,5 % af BNP. Faldet i private investeringer har derved haft dobbelt så stor indvirkning på væksten i BNP som de offentlige. På den anden side er de offentlige investeringer næsten blevet halveret. Faldet i offentlige investeringer kan til en vis grad skyldes privatisering.

4.4.2. Det er dog nødvendigt at finde ud af, hvilke typer investeringer der er faldet, og hvilke der er steget, både i den private og den offentlige sektor. Det er nødvendigt at vide, hvorfor disse forandringer har fundet sted, og hvilken virkning de har haft. Det rigtige er som oftest at reducere investeringerne i tilbagegangssektorer, og øge dem i fremtidssektorer. Kendetegnes udviklingen af sådanne forandringer?

4.4.3. Statistikken viser, at de offentlige investeringer har måttet bære en del af de udgiftsnedskæringer, der er foretaget for at opfylde konvergenskravet. Dette er meget beklageligt, da investeringerne jo er af afgørende betydning for vækst og beskæftigelse. Vi opfordrer derfor Kommissionen til at foreslå medlemsstaterne at undersøge, hvordan man kan undgå denne negative effekt på investeringerne.

4.4.4. Medlemsstaterne bør se de offentlige investeringer i lyset af deres indvirkning på beskæftigelse og produktivitet. Vi har brug for de offentlige investeringer for at øge den generelle efterspørgsel og samtidig via investeringerne øge økonomiens kapacitet, så der ikke er grund til at frygte inflationsvirkninger.

4.4.5. Selv om de offentlige investeringer (f.eks. i infrastruktur) har stor betydning for konkurrenceevnen, må de ledsages af øgede private investeringer, så investeringskvoten atter kan udgøre en rimelig andel af BNP.

4.4.6. Der er endnu større problemer med at fremskaffe pålidelige statistikker om investeringer i uddannelse, både inden for det offentlige uddannelsessystem og på virksomhederne. Først når man kender udviklingen i disse investeringer og behovet for at investere i forskellige typer kundskaber, er det muligt at fastslå, hvor meget mere der er behov for at gøre.

4.4.7. Da kan vi også vurdere, om faldet i traditionelle investeringer nu også bør give anledning til bekymring. Det kan jo være, at investeringer i menneskelige ressourcer erstatter investeringer i fast kapital. I så fald ville faldet i investeringer i fast kapital være acceptabelt. Men uden tilstrækkelige statistiske data og analyser er det for tidligt at drage sådanne konklusioner.

4.4.8. Et andet aspekt er, at tjenesteydelsernes øgede andel fører til en lavere andel faste investeringer og en større andel immaterielle investeringer, hvilket heller ikke fremgår af statistikken.

4.4.9. Hvad, der taler for, at vi trods disse overvejelser ikke skal acceptere færre investeringer i fast kapital, er, at der fortsat er et klart behov for sådanne investeringer. De transeuropæiske net er ét eksempel. Sanering af boliger ved at indlægge rindende vand, afløb osv. samt sygdomsbehandling og sundhedspleje for de ældre er andre eksempler. Da produktiviteten er steget hurtigere end den økonomiske vækst, har det været vanskeligt at skabe tilstrækkeligt mange job. Det understreger også behovet for en højere investeringskvote.

4.4.10. Alt i alt er der et stort behov for ny statistik på investeringsområdet. Det er Kommissionens opgave at tage initiativ hertil. Men selv uden sådan statistik kan man konstatere, at de politiske initiativer har et meget klart mål. Der er dels behov for at øge de faste investeringer fra de nuværende 19 % af BNP, dels bør der iværksættes en offensiv uddannelsesindsats. Det er også nødvendigt at sikre en hurtigere overførsel af innovationer til praktisk produktion via investeringerne.

5. Udvikling af en mere koordineret økonomisk politik

5.1. ØMU'en

5.1.1. Hvad man har opnået gennem ØMU-forberedelserne er udgangspunktet for det videre arbejde. Opfyldelsen af konvergenskriterierne har krævet ofre i form af bl.a. arbejdsløshed. Virkningerne forværredes af den konjunkturmæssigt forkerte politik, som blev ført under lavkonjunkturen i begyndelsen af 1990'erne.

5.1.2. Når man har opnået konvergens, bliver situationen en anden - der opstår ikke nye negative sidevirkninger inden for EU, samtidig med, at de positive virkninger er et produkt af det, man allerede har opnået. Det positive er bl.a. den lavere rente, at virksomhederne ikke behøver at bruge lige så mange kræfter på i deres planlægning at tage højde for valutakurssvingninger, ligesom generelle økonomiske stød kan imødegås mere effektivt. Disse følger af stabiliteten har alle en gunstig indvirkning på vækst og beskæftigelse. De reale faktorer øver dermed større indflydelse på investeringsbeslutningerne nu, end hvad tilfældet var, da der var høj inflation og ustabile valutakurser. Valuta- og finansmarkedernes magt over politikken er blevet noget mindre.

5.1.3. ØSU har i en lang række udtalelser redegjort for sin holdning til ØMU'ens forskellige aspekter. Vi skal her blot minde om sammenhængen mellem offentlige investeringer og beregningen af budgetbalancen samt behovet for yderligere økonomisk samordning i kølvandet på ØMU'en.

5.2. Mere ambitiøse mål for beskæftigelsen

5.2.1. Beskæftigelsen har i flere år stået øverst på Det Europæiske Råds dagsorden. Hvis de gode hensigter skal omsættes til praksis, er det vigtigt, at de får indflydelse på Rådets arbejde. En første proces blev indledt efter Det Europæiske Råds møde i Essen med det punktprogram, der blev fremlagt for medlemslandene. Det er imidlertid først med forslaget til ny traktat i Amsterdam og det ekstraordinære topmøde om beskæftigelsen, at der er blevet taget afgørende initiativer.

5.2.2. Det principielt vigtige med de nye regler i Amsterdam-traktaten, der allerede finder anvendelse, er, at det fortsat er medlemsstaterne, som gennemfører de foranstaltninger, der skal nedbringe arbejdsløsheden og øge beskæftigelsen, mens det er Rådet, som skal udstikke retningslinjerne for disse foranstaltninger. Rådet skal desuden overvåge, hvad medlemsstaterne gør, samt rette henstillinger, hvis noget kan gøres bedre. EU har således fået en ny rolle hvad angår udformning og overvågning af beskæftigelsespolitikken.

5.2.3. EU's beskæftigelsespolitik har i mange år som instrument også anvendt strukturfondene. Via de forskellige mål kanaliseres der penge ud til medlemsstaterne for at forbedre beskæftigelsessituationen. Metoden har ikke været så effektiv, som man forventede hvad angår jobskabelse. Man har derfor besluttet, at det nu er på tide at prioritere jobskabelsen. Strukturfondene adskiller sig principielt fra beskæftigelsesafsnittet i Amsterdam-traktaten ved, at de går direkte ind og yder støtte til de nationale beskæftigelsesforanstaltninger. At de på denne måde også direkte påvirker de beskæftigelsesskabende foranstaltninger, har gjort EU's politik mere ambitiøs.

5.2.4. I de næste afsnit vil vi diskutere, hvis og hvordan de ambitiøse mål for beskæftigelsen kan hæves yderligere ved fortsat at styrke samordningen af den økonomiske politik. Vi mener, at den praktiske gennemførelse af yderligere samordning hovedsagelig skal ske i medlemsstaterne. At man via EU-institutionerne gennem strukturfondene overfører EU-midler til medlemsstaterne er dog en god metode, og finansieringen af nationale projekter via EIB og EIF bør øges. En yderligere direkte indblanding i den praktiske gennemførelse via EU er dog næppe den bedste metode. Vi mener i stedet, at den metode, som anvendes i Amsterdam-traktatens afsnit om beskæftigelse - diskussioner om politikkens mål og om overvågningen af den politik, som siden hen gennemføres i medlemsstaterne - er den mest farbare vej. Men vi mener altså ikke, at man i Amsterdam-traktaten er oppe på den maksimale udnyttelse af en sådan metode.

6. Muligheder for øget produktion og beskæftigelse i Europa

6.1. Kan produktion og beskæftigelse øges i EU? Hvad er muligt inden for den nuværende produktionskapacitet? Hvordan kan man øge denne? Vi sætter fokus på, hvordan arbejdsmarkedet er opbygget og kapaciteten udnyttes.

6.2. Kapacitetsudnyttelsen

6.2.1. I figur 3 vises udviklingen i kapacitetsudnyttelsen i industrien i (Vest)Tyskland efter 1970. I den periode lå den i gennemsnit på godt 84 % og er nu på 87 %. Det svarer til niveauet i 1960'erne. 1960'erne var kendetegnet ved fuld beskæftigelse og et relativt højt efterspørgsels- og produktionsniveau, mens dagens (Vest)Tyskland har høj arbejdsløshed og en relativt lav efterspørgsel og produktion.

6.2.2. Beskæftigelsesudviklingen i Tyskland og Europa i 1990'erne hænger altså ikke blot sammen med uudnyttet produktionskapacitet, men snarere med for lav efterspørgsel. Den europæiske produktion og beskæftigelse kan derfor ikke øges udelukkende gennem bedre kapacitetsudnyttelse. Det er ikke det samme som at sige, at det ikke er muligt overhovedet at øge produktionen gennem en bedre udnyttelse af produktionskapaciteten.

6.2.3. Også i forbindelse med samfundsøkonomien kan man tale om kapacitetsudnyttelse, hvis man ser på opsparingsoverskuddet i den private sektor og på arbejdsløsheden. Der er i EU et stort opsparingsoverskud. Det er beregnet til 5 % af EU's BNP, svarende til ca. 350 mia. ecu (16 % af Tysklands BNP). Bortset fra den usikkerhed om fremtiden, som ligger bag ønsket om at spare op, har de store offentlige budgetunderskud gjort et højt privat opsparingsniveau nødvendigt.

6.2.4. Når underskuddene bliver mindre, bliver det i stedet nødvendigt at »aktivere« dette opsparingsoverskud for at øge produktionen og beskæftigelsen i Europa. Hvis man har held til at øge investeringerne, får dette en positiv indvirkning på produktionskapaciteten og dermed på den potentielle vækst. Dette bør dog ske under overholdelse af visse spilleregler, hvoraf hensynet til prisstabiliteten er den vigtigste. Det sætter fokus på arbejdsmarkedets funktionsmåde og dermed på arbejdsmarkedspolitikken.

6.3. Det europæiske arbejdsmarked

6.3.1. Pengepolitikkens vigtigste mål er prisstabilitet. En beskæftigelsesstigning i Europa, der resulterer i øget løn- og inflationspres, følges derfor op af en pengepolitisk stramning, der stopper beskæftigelsesstigningen. Det europæiske arbejdsmarkeds funktionsmåde bliver derfor afgørende for, at en beskæftigelsesstigning ikke imødegås med en sådan politik.

6.3.2. Der er stor forskel på de langtidslediges andel af arbejdsløsheden. Andelen af unge arbejdsledige er også forskellig. For visse af landene er der store forskelle mellem de forskellige grupper på arbejdsmarkedet. Sådanne forskelle indebærer, at den optimale arbejdsmarkedspolitik er forskellig landene imellem. Generelt er en uddannelses- og kompetenceopbygningsindsats dog af stor betydning for alle europæiske lande. Den har både kortsigtede og langsigtede virkninger.

6.3.3. For det første kan man med uddannelse bedre tilgodese erhvervslivets behov og undgå flaskehalse, der ellers medfører øget løn- og inflationspres. Eftersom arbejdsløsheden ikke er jævnt fordelt på arbejdsmarkedet, kan forsøg på at øge beskæftigelsen blive bremset på grund af mangel på bestemte typer arbejdskraft. Samtidig kan der i grupper uden uddannelse være stor arbejdsløshed.

6.3.4. For det andet giver uddannelse den enkelte mere mod på at prøve nye jobs. Dette er vigtigt for det europæiske arbejdsmarked. Ligesom et velfungerende socialt system, der på én gang rummer tilstrækkelig tryghed og incitamenter til at arbejde, kan bedre uddannelse øge den frivillige mobilitet på arbejdsmarkedet.

6.3.5. For det tredje forbedres mulighederne for vækst. Højere uddannelsesniveauer øger produktiviteten - et lands langsigtede høje levestandard bestemmes af befolkningens uddannelsesniveau. Den øgede produktivitet, der følger uddannelsesindsatsen, muliggør også højere lønstigninger.

6.3.6. En vigtig faktor, når man diskuterer strukturproblemer på arbejdsmarkedet, er beskæftigelsesstigningens hastighed og fordeling. Den »naturlige« arbejdsløshed (NAIRU, »Non-accelerating Inflation Rate of Unemployment«) er ikke en konstant. Hvis arbejdsløsheden falder hurtigt, kan der opstå flaskehalse, som fører til et inflationspres allerede ved et relativt højt ledighedsniveau. Noget lignende sker ved et højt ledighedsniveau, hvis beskæftigelsesstigningen blot vedrører visse fag. Hvis stigningen derimod foregår afbalanceret mellem fagene, kan arbejdsmarkedsog uddannelsespolitikken følge med og tilfredsstille erhvervslivets efterspørgsel efter ny arbejdskraft. Da vil der ikke allerede opstå flaskehalse ved en høj arbejdsløshed. NAIRU kan altså påvirkes positivt, hvis politikken afpasses efter typen af forandringer på arbejdsmarkedet.

6.3.7. For at kunne påvirke NAIRU positivt må konjunkturpolitikken kombineres med strukturpolitiske tiltag. Strukturpolitik på arbejdsmarkedet har størst virkning i perioder med stigende beskæftigelse. Den skaber ikke job i sig selv, men kan sikre dem. Hvis man kan øge arbejdsmarkedets fleksibilitet via strukturpolitiske indgreb, kan man også undgå, at et konjunkturopsving forstyrres af flaskehalse.

6.3.8. Disse overvejelser er aktuelle for øjeblikket, hvor arbejdsløsheden begynder at falde i flere og flere europæiske lande. Dette fremgår af figur 4 (OECD-beregninger af arbejdsløsheden for perioden 1994-1998).

6.3.9. Som tidligere nævnt er der forskelle mellem medlemslandenes arbejdsmarkeder. Der er imidlertid også vigtige sammenhænge, bl.a. lønpåvirkningen landene imellem. Arbejderbevægelsens Erhvervsråd i Danmark (1997) har forsøgt at beregne den internationale lønpåvirkning. Resultaterne viser, at lønstigningerne hos handelspartnerne spiller en stor rolle for lønstrukturen. Dette betyder, at, udover den interne europæiske handels direkte virkninger, kan en økonomisk-politisk foranstaltning i et land påvirke de øvrige lande via løndannelsen. En politik, som er i stand til at undgå flaskehalse, påvirker da ikke blot den indenlandske lønudvikling, men også lønnen i de andre EU-lande. Derved mindskes behovet yderligere for et pengepolitisk indgreb.

6.4. Samspillet mellem vækst og inflation

6.4.1. Med beregninger på basis af en international økonomisk model, der er udviklet af Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, illustreres effekten på beskæftigelsen af en øget efterspørgsel. Det store spørgsmål er, hvilken betydning arbejdsmarkedets reaktion har på beskæftigelse og vækst ().

>TABELPOSITION>

6.4.2. Tabellen viser, at temmelig mange arbejdspladser - næsten 2 millioner - står og falder med arbejdsmarkedets reaktion. En strategi, hvor et finanspolitisk incitament kombineres med strukturpolitiske foranstaltninger, der forbedrer reaktionerne på arbejdsmarkedet, fører da til øget beskæftigelse. Dette bliver særligt virkningsfuldt i en periode, hvor beskæftigelsen stiger.

6.4.3. Der er ikke blot sammenhæng mellem en koordineret finanspolitik og strukturpolitik. Indvirkningen på vækst og beskæftigelse af en øget generel efterspørgsel i den private sektor bliver på samme måde et spørgsmål om reaktionerne på arbejdsmarkedet. Dette fremgår af tabel 2, hvor den initiale foranstaltning består i at reducere opsparingsoverskuddet i den private sektor. Også virkningen af denne stigning i efterspørgslen afhænger altså af, om arbejdsmarkedet kan følge med forandringerne.

>TABELPOSITION>

6.4.4. Situationen på arbejdsmarkedet er af central betydning for indvirkningen på budgetsaldoen. Forskellene i tabel 2 for de offentlige budgetter afspejler både beskæftigelses- og rentevirkninger. Jo større beskæftigelsesvirkning, desto mere omfattende bliver besparelserne på overførsler og desto mere øges skatteindtægterne. Jo lavere inflationseffekten fra ændringer i lønningerne er, desto mindre påvirkes renten, hvilket også reducerer de offentlige renteudgifter. Strukturpolitik i en periode med stigende vækst og beskæftigelse får altså også positive virkninger selv på budgetsaldoen.

6.4.5. I praksis er strukturpolitik og konjunkturpolitik på denne måde hinandens forudsætninger. Et konjunkturopsving kan kun fastholdes, hvis det følges op af strukturpolitik. Skal en strukturpolitik have en mærkbar, positiv virkning, forudsætter det på samme måde øget produktion og beskæftigelse.

7. Politiske muligheder

7.1. På beskæftigelsestopmødet erklærede stats- og regeringscheferne, at beskæftigelsespolitikken skal bygge på tre elementer: mobilisering af alle Fællesskabets politikområder, koordination af medlemsstaternes beskæftigelsespolitik og en samordnet makroøkonomisk politik ().

7.2. Som et eksempel på den politiske debat skal vi referere en del af, hvad Franco Modigliani, nobelpristager i økonomi, og den italienske politiker Giorgio La Malfa har sagt.

- EU må hurtigt imødegå arbejdsløsheden gennem massive investeringer. Ellers er ØMU'ens fremtid truet.

- Den manglende fleksibilitet på arbejdsmarkedet er en forklaring på problemerne, men ikke den eneste og formodentlig ikke den vigtigste. De lande, som har de laveste arbejdsløshedstal, ligger i mange tilfælde under gennemsnittet for inflationen.

- Sæt et mål for beskæftigelsen, som søges nået gennem en gradvis, men væsentlig øgning af investeringerne. De finansieres på lang sigt gennem et reduceret behov for arbejdsløshedsunderstøttelse.

- Overenskomster mellem arbejdsgivere, arbejdstagere og regeringerne for at undgå inflationære virkninger, når beskæftigelsen stiger.

- Denne politik må gennemføres i fællesskab, eftersom en forøgelse af investeringerne i ét land får en stor del af sin virkning i andre lande.

7.3. En for alle og alle for én

7.3.1. For at illustrere forskellene mellem en isoleret efterspørgselsstimulerende politik i et land og en fælles politik har vi foretaget en række økonometriske beregninger. I 1981 indledte Frankrig en politik, der havde til formål at fremme beskæftigelsen gennem en stimulering af det private forbrug og af de private og offentlige investeringer. De vigtigste midler var en forhøjelse af minimumslønnen og af de sociale overførsler. Skattesystemet blev ændret for at fremme investeringerne. Målet var at reducere arbejdsløsheden efter den anden oliekrise. Valutakurspolitikken førte til, at francen faldt kraftigt.

>TABELPOSITION>

7.3.2. Væksten i EU var i disse år 0,2, 0,8 og 1,6 procent. Til trods for en årlig stigning i den offentlige beskæftigelse i Frankrig faldt den private beskæftigelse, så udviklingen totalt set blev negativ. Arbejdsløsheden steg endnu kraftigere, fordi udbuddet af arbejdskraft steg.

7.3.3. I mangel af en tilsvarende politik i andre lande førte den nye franske politik til en forringelse af betalingsbalancen. Den positive udvikling i forbrugertilliden blev afgørende for udviklingen.

7.3.4. For at vise forskellen mellem en isoleret politikændring og en fælles politikændring i samtlige EU-lande (9 lande i det aktuelle tilfælde) er der foretaget en simulation ved hjælp af Arbejderbevægelsens Erhvervsråds økonomiske model, hvor ændringen er en investeringsstigning på 0,5 % af BNP i samtlige lande. Den franske politikændring indeholder visse yderligere komponenter.

>TABELPOSITION>

7.3.5. Ved en fælles ekspansion bliver væksten højere og forringelsen af betalingsbalancen og budgetsaldoen mindre. En finanspolitisk lempelse påvirker først og fremmest ved, at den voksende efterspørgsel medfører øget produktion og dermed højere indkomster. Hvis forbrugertilliden også påvirkes, forstærkes denne virkning. Det var hvad, der skete i Frankrig i 1982. Med en isoleret fransk lempelse i vores model forøgede forbrugernes øgede tillid derfor stigningen i BNP med yderligere 0,7 %, forværrede betalingsbalancen med yderligere 0,2 % og forbedrede budgetsaldoen med 0,4 %. I virkeligheden blev disse positive virkninger neutraliseret af bl.a. øgede overførsler på grund af den voksende arbejdsløshed og højere rente.

7.3.6. Vi har i modellen også set på den efterfølgende franske devaluerings indvirkning på beskæftigelsen i andre lande. Faldet i francens værdi førte ifølge denne beregning på kort sigt til 82 000 flere beskæftigede i Frankrig. I Tyskland faldt beskæftigelsen med 34 000, i Italien med 18 000, i Storbritannien med 12 000 og i de øvrige EU-lande med 12 000. Det indebærer, at næsten hele gevinsten for beskæftigelsen i Frankrig opvejedes af tab i andre lande, og at den fordeltes uretfærdigt, eftersom den følger handelsmønstrene.

7.3.7. Alt i alt koster det noget på betalingsbalancen at stimulere økonomien alene. Hvis der sker en fælles ekspansion, forstærkes virkningen på økonomien, mens virkningen på betalingsbalancen stort set neutraliseres. Det franske eksempel viser også, at en finanspolitisk lempelse kan bryde en negativ spiral - den voksende forbrugertillid. Det viser også, at en politik, der kan beskrives som dumdristig for ét land, kan være effektiv, hvis den er fælles.

7.3.8. Den effekt, man havde i og med valutakursændringer, vil forsvinde, når ØMU'en er indført. Effekten via øget produktion i ét land på grund af ekspansionen i andre lande er alt, der er tilbage. Vi har derfor foretaget en yderligere undersøgelse, denne gang med udgangspunkt i den aktuelle økonomiske situation og det nuværende antal EU-lande. Vi har her taget udgangspunkt i en ekspansion på 1 % af BNP. Man kan sige, at nedenstående tabel tydeligt viser, at det betaler sig at samarbejde. Virkningerne på BNP og beskæftigelsen bliver større, når flere lande deltager i ekspansionen, og de negative virkninger på det offentlige budget og betalingsbalancen bliver noget mindre. I betragtning af at en stor andel af efterspørgslen findes inden for EU, opnås de største effekter på beskæftigelsen ved at påvirke denne efterspørgsel.

>TABELPOSITION>

7.4. Den økonomiske politik har bygget på, at de enkelte lande konkurrerer med hinanden. Væksten må da komme fra eksportmarkederne, dvs. de andre landes efterspørgsel. De har optrådt som private virksomheder. Denne situation har delvist ændret sig på grund af det indre marked og ØMU'en. Men konkurrenceevne bliver fortsat ofte betragtet som noget defensivt i form af foranstaltninger rettet mod naboerne.

7.4.1. For virksomhederne ønsker vi en så fuldkommen og fair konkurrence som muligt, men disse stræber ofte selv efter at undgå konkurrence via karteller o.l. For medlemsstaterne ønsker vi et bredt samarbejde og ikke den konkurrence mellem dem, som opstår, hvis man forsøger at tage produktion og beskæftigelse fra hinanden. EU's konkurrencelovgivning er overordentlig vigtig, men der er brug for mere ensartede spilleregler landene imellem for at muliggøre en mere ren konkurrence mellem virksomhederne.

8. Økonomisk - og ikke kun monetær - konvergens

8.1. Vi har beskrevet, hvordan lønaftaler i et land indvirker på andre lande. At dette ikke blot er et teoretisk ræsonnement fremgår af figur 5. For landene i figuren, primært EU-lande, er forskellene i lønstigningstakten blevet successivt reduceret, så de fremviser meget små variationer i 1990'erne. Denne udvikling er sket uden nogen formelle tværnationale aftaler - men alternativet til lønstigninger på samme niveau som nabolandene hedder arbejdsløshed.

8.2. Det er ikke kun forskellene mellem landene, der er blevet afgørende udjævnet, men også lønstigningsniveauet. For hver periode er lønstigningerne blevet mindre. Dette indebærer, at vi ikke blot kan tale om en konvergens i forbindelse med inflation, men også i forbindelse med lønstigninger. Nedgangen i inflationstakten og pengelønstigningerne har til stadighed bevæget sig i samme retning. Hvorvidt de faldende lønstigninger har gjort det muligt at sænke inflationstakten, eller om den lavere inflation har ført til de lavere lønstigninger, må andre strides om. Det vigtige er at konstatere, at såvel inflation som lønstigninger nu synes at have lagt sig fast på et lavt niveau.

8.3. Dette er positivt for stabiliteten på vare- og arbejdsmarkederne. Visse relationer mellem forskellige økonomiske faktorer må også i denne situation opretholdes, hvis økonomierne skal fungere tilfredsstillende og arbejdsløsheden falde. Forholdet mellem inflation og lønstigninger er afgørende for efterspørgslens udvikling og for beskæftigelsen (forbruget udgør 60 % af BNP). For økonomier med vækst må der ske en reallønstigning, hvis væksten ikke blot skal blive tilfældig. For at motivere til øgede investeringer må det desuden, ud over at der skal være en efterspørgsel efter produkterne, være rentabelt at investere. Det tilsiger, at produktivitetsstigningen i den nuværende økonomiske situation og set over en længere periode skal være højere end reallønsstigningen.

8.4. Trods konvergensen i lønstigningerne er der store forskelle mellem, hvordan løndannelsen finder sted. Der har i de senere år været en sammenhæng mellem en positiv beskæftigelsesudvikling og landsomfattende treparts- eller andre aftaler om lønninger m.v. Eksempler på dette er Irland, Holland, Danmark, Østrig, Norge og Finland, selv om der er forskellige aftalesystemer, og omfanget af disse varierer.

8.5. Vi vil også pege på, at der findes en konvergens for arbejdsret, miljø- og skattepolitik i form af minimumsniveauer.

8.6. Når metoden med minimumsregler anvendes, vedtages disse på EU-niveau. Dog fastsætter disse minimumsregler sjældent de niveauer, der kommer til at gælde i forskellige lande, eftersom det står det enkelte land frit at fastsætte et højere niveau. EU fastsætter reguleringens retning, men ikke hvor langt den skal gå.

8.7. For vejen til ØMU'en og for retningslinjerne for beskæftigelsen fastsætter EU retningen, men ikke hvilke foranstaltninger der skal gennemføres. ØMU'ens konvergenskriterier fastsætter, hvad landene skal nå, men ikke hvordan de skal nå derhen. Beskæftigelsesretningslinjerne angiver retningen for de »strukturelle« foranstaltninger i 19 punkter. Medlemslandene vælger de konkrete foranstaltninger, og det er først, hvis man på EU-niveau synes, at man ikke er nået tilstrækkelig langt, at man kan kritisere valget af foranstaltninger.

8.8. Den konvergens, som er blevet opnået ved hjælp af konvergenskriterierne vil nu blive fulgt op af en øget konvergens, også på de områder, nemlig arbejdsmarkedspolitik og kompetenceopbygning, som er indeholdt i beskæftigelsesretningslinjerne. Men der vil også fortsat være store forskelle mellem medlemslandene, hvad angår økonomisk niveau, økonomisk struktur, sociale regler, og sågar konjunktursituation kan variere. Derfor vil vigtige politikbeslutninger også fremover blive truffet i medlemslandene. Hvad enten man vælger foranstaltninger på den offentlige sektors udgifts- eller indtægtsside, målrettede eller generelle foranstaltninger, tiltag inden for den offentlige sektor eller stimulering af aktiviteten i den private sektor - så vil sådanne beslutninger også i en fremtidig, mere konvergent økonomi blive truffet i medlemsstaterne.

9. Konklusioner

9.1. For at opnå en væsentlig reduktion af arbejdsløsheden er det nødvendigt at øge væksten i økonomien - en vækst som bl.a skal være miljømæssigt bæredygtig. Samtidig fører en øget vækst til en reduktion af arbejdsløsheden. Men hvordan skal dette ske? I den politiske debat er øget efterspørgsel blevet stillet op som modsætning til en deregulering af arbejdsmarkedet. Det, som der er brug for, er snarere et samspil mellem øget efterspørgsel og strukturelle forandringer i form af en aktiv arbejdsmarkedspolitik og satsning på uddannelse og kompetenceopbygning. Politikken må ikke indrettes på en sådan måde, at den reducerer det økonomiske tryk, der fører til strukturændringer i økonomien. For at flytte produktion fra urentable brancher kræves et omkostningstryk og en mulighed for øget indtjening ved at overføre produktion til fremtidsbrancher.

9.2. Arbejdsmarkedspolitikken og en uddannelses- og kompetenceforbedrende indsats stiller den enkelte i en stærkere position på arbejdsmarkedet. Uden en efterspørgselsledet vækst skaber dette imidlertid ingen nye arbejdspladser. Der er større chance for, at det modsatte sker, idet en mere effektiv arbejdsstyrke producerer det allerede efterspurgte med færre personer. Der er tydelige vanskeligheder med at føre en efterspørgselsledet vækstpolitik på nationalt niveau. Men en sådan politik er det som følge af den økonomiske integration muligt at føre på EU-niveau. De balanceproblemer, der opstår, hvis et land ligesom Frankrig i 1982 fører en ekspansiv økonomisk politik, udjævnes, jo flere lande der slutter sig til. Hvis alle medlemslande slutter sig til, øges de positive virkninger, samtidig som de negative reduceres til et minimum.

9.3. Gennem massive, samordnede offentlige investeringer i alle EU's 15 medlemslande skulle beskæftigelsen ifølge visse beregninger kunne øges med ca. 5 millioner arbejdspladser. De problemer, som en efterspørgselsdrevet ekspansiv økonomisk politik medfører for de enkelte lande, hvad angår budget- og handelsbalance og kapitalflugt, kan altså løses ved at koordinere politikken på EU-niveau. Men et problem udestår, nemlig inflationen.

9.4. Det er i første række centralbankerne, der i og med deres uafhængige stilling, sætter tal på inflation og budgetbalance. Det globale finansmarked forstærker denne politik. En stram politik har på kort sigt, udover de væsentlig lavere lønstigninger og den lavere inflation, i praksis oftest også ført til mere arbejdsløshed. En mere lempelig økonomisk politik mindsker med samme ræsonnement arbejdsløsheden, men risikerer, hvis der ikke samtidig gøres andet, at presse inflationen op.

9.5. På den baggrund er det ikke muligt at gøre noget ved arbejdsløsheden uden samtidig at gøre noget ved inflationen. En efterspørgselsledet, bæredygtig vækstpolitik må altså kombineres med inflationsdæmpende foranstaltninger. Det er, hvad et realistisk og troværdigt ræsonnement tilsiger. Politikerne må præsentere alternativer, som både muliggør efterspørgselsledet vækst og inflationsbekæmpelse.

9.5.1. En indvending, som af og til høres, er, at inflationen ikke længere udgør noget større problem. Men det afgørende er, hvordan kontrollen med inflationen er kommet på plads. Det er sket ved hjælp af en politik med lav efterspørgsel og høj arbejdsløshed som bivirkning. Det er derfor, at centralbankerne, ved en i øvrigt uændret økonomisk situation, ikke vil tillade denne inflation og dermed en så kraftig beskæftigelsesstigning. En omvendt politik, hvor arbejdsløsheden halveres, skulle på samme måde få høj inflation som bivirkning.

9.5.2. Det bliver da nødvendigt at finde andre metoder til at holde inflationen nede. Det eneste alternativ, som ikke har menneskelige og sociale konsekvenser, som vi ikke accepterer inden for den europæiske sociale model, er at ændre ved forhandlings- og løndannelsessystemerne, så den nuværende lønstigningstakt fastholdes selv ved en halvering af arbejdsløsheden.

9.5.2.1. Parterne på arbejdsmarkedet spiller altså en nøglerolle i inflationsbekæmpelsen. Arbejdskraftomkostningerne er den vigtigste del af produktionsomkostningerne, hvis man medregner tidligere produktionsled. Lønstigninger, som i længere tid væsentligt overstiger produktivitetsstigningen, slår derfor altid igennem i form af højere priser.

9.5.2.2. Derfor bør medlemslandene konsekvent, ikke blot i de såkaldte »Overordnede retningslinjer for den økonomiske politik«, men også i deres årlige beskæftigelsesplaner, redegøre for, hvad regeringen, arbejdsmarkedets parter og erhvervslivet gør for at holde inflationen nede.

9.5.2.3. Det er i første række arbejdsmarkedsparternes fælles ansvar, at lønudviklingen på længere sigt holder sig inden for de rammer som lav inflation, produktivitetsstigning og tilstrækkelig efterspørgsel sætter. Metoden er reallønstigninger på lave nominelle niveauer, som øger købekraften og samtidig holder inflationen nede.

9.5.2.4. Der må udformes en lovgivning, som sætter samfundets aktører i stand til at varetage deres opgaver på lønfastsættelsesområdet, og som samtidig rummer tilstrækkelige garantier for, at den resulterende lønudviking er i almenhedens interesse ().

9.5.2.5. Konvergensprocessen har allerede ført til, at lønstigninger, inflation og budgetunderskud kraftigt harmoniseres medlemslandene imellem. Det i sig selv kræver, at arbejdsmarkedets parter i højere grad udveksler informationer omkring forhandlingerne. ØSU foreslår derfor, at parterne diskuterer, om man inden for den sociale dialogs rammer ud over de grupper, som findes for økonomi, arbejdsmarked og uddannelsesspørgsmål, kan oprette en gruppe, hvor man i fællesskab diskuterer løndannelse, men naturligvis uden at gribe ind i de nationale forhandlinger.

9.5.3. I de lande, hvor det ikke lykkes at nå frem til en stabil løndannelse, må man påregne ringere tryghed i ansættelsen, mindre arbejdsløshedsunderstøttelse, udebleven reduktion i arbejdsløsheden og med tiden lavere realløn. En forværret konkurrenceevne påvirker ubønhørligt arbejdskraftens rammevilkår. Hvis der ikke er mulighed for at devaluere, bliver man tvunget til direkte at tage hensyn udelukkende til reale faktorer.

9.6. Dette er imidlertid ikke nok. Det er også nødvendigt at gøre noget ved strukturproblemerne på arbejdsmarkedet. EU har et arbejdsmarked, der ikke kan følge med, idet kravene om faglige færdigheder og kompetence ikke tilgodeses af uddannelsessystemerne. Dette problem er den største hindring for en øget fleksibilitet på arbejdsmarkedet.

9.6.1. I en situation, hvor investeringerne vokser, og den økonomiske aktivitet tager til, bliver kløften mellem udbud og efterspørgsel efter uddannet arbejdskraft ikke blot en hindring for vækst, men fører også til øget inflation i tilfælde af flaskehalse.

9.6.2. Når den enkelte, på grund af øgede kundskaber og kvalifikationer, får en stærkere position på arbejdsmarkedet, fører dette til, at man vover at tage den risiko, som det er at afprøve nye job. De offentlige investeringer i uddannelse er formodentlig faldet i løbet af konvergensprocessen, hvorfor disse som et første skridt atter må op på de tidligere niveauer. På længere sigt bør de øges yderligere.

9.7. Den nye traktat giver os bedre mulighed for at udnytte fælles initiativer til at bekæmpe arbejdsløsheden. Men da er det ikke nok med kun den ene side - strukturpolitik med lave pengelønstigninger og lav inflation. Der kræves også en efterspørgselsledet, lempelig økonomisk politik. Dette kan udmærket forenes med ovenstående politik. Man kan med økonomernes ord sige, at NAIRU sænkes med en sådan politik, og da kan centralbankerne tillade et højere efterspørgselsniveau uden at slå bremserne i. Dette forudsætter, at man ikke længere ser den samlede udenrigshandel, på hidtil 23 %, som en politikrestriktion, men handler ud fra den væsentlig mindre binding på 8 %.

9.8. I dette har alle en vigtig rolle at spille, arbejdsmarkedets parter og andre interesseorganisationer, erhvervslivet, regeringerne og EU's institutioner. Derigennem burde trepartssamarbejdet inden for den sociale dialog kunne udvikles til et partnerskab for job, hvor lønmodtagerne og arbejdsgiverne og erhvervslivet påtager sig hver deres ansvar, og hvor regeringerne og EU forpligter sig til at udnytte disse forudsætninger til at føre en mere lempelig økonomisk politik med sigte på øget beskæftigelse.

Bruxelles, den 2. juli 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT C 206 af 7.7.1997.

() ØSU's udtalelse af 1.10.1997 om »Det europæiske Råd om beskæftigelse«, EFT C 355 af 21.11.1997 og ØSU's udtalelse af 30.10.1997 om »Kommissionens meddelelse om forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1998«, EFT C 19 af 21.1.1998.

() Oplysningerne i Europa som en økonomisk enhed omfatter kun varehandel. Beregninger i forbindelse med næste revision af rapporten tyder på, at eksporten ud af EU er 9 %. Medtages tjenesteydelserne, kommer eksportandelen ud af EU op på ca. 11 %. Da disse tal ikke grundlæggende ændrer ved analysen, har vi støttet os til de offentliggjorte tal.

() For en mere udførlig beskrivelse af, hvordan fattigdom kan beregnes, henvises til ØSU's udtalelse af 1.7.1998 »Omkostninger ved fattigdom og social udstødelse i Europa«, ordfører: Roger Burnel.

() I det normale eksempel forventes lønstigningerne at blive af samme størrelse som de historiske lønstigninger. I »fleksibilitetseksemplet« er der mere fleksibilitet på arbejdsmarkedet, f.eks. via en aktiv arbejdsmarkedspolitik og kompetenceopbygning. Dette fører til lavere lønstigninger end i andre situationer, hvor arbejdsløsheden falder. Behovet for et pengepolitisk indgreb bliver mindre, og det samme gælder forringelsen af den europæiske konkurrenceevne. Derfor bliver indvirkningen på væksten og beskæftigelsen større. I »flaskehals-eksemplet« kan arbejdsmarkedet ikke følge med, og der opstår flaskehalse, med et pengepolitisk indgreb og ringere konkurrenceevne til følge. Den ekstra lønstigning i dette eksempel skønnes at blive på en kvart procent pr. år.

() Der skal »... fortsat føres og udvikles en samordnet makroøkonomisk politik, der støtter sig på et effektivt indre marked, som skaber grundlaget for en vedvarende vækst, en ny dynamik og et klima af tillid, der er gunstigt for en relancering af beskæftigelsen (...) Med hensyn til de makroøkonomiske forhold er det afgørende for Unionen at fortsætte en vækstpolitik orienteret mod stabilitet, budgetkonsolidering, løntilbageholdenhed og strukturreformer.«.

() ØSU's udtalelse om »Beskæftigelsespolitikken og erhvervs- og fagorganisationernes rolle i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union«, ordfører: Thierry Dock (under udarbejdelse) og ØSU's udtalelse om »Beskæftigelse og Euroen«, ordfører: Michael Geuenich (under udarbejdelse).

STATISTISK BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

1. Europæisk udenrigshandel - Vareeksport i løbende priser - Udenrigshandelsstatistik

Medlemsstater

Handel med andre medlemsstater og med lande uden for EU i % af BNP

Europa som en Økonomisk enhed

Handel ud af EU

Eksportmarked 8 % af BNP

Indre marked 92 % af BNP

Kilde: Kommissionens tjenestegrene - Årstal for tallene er ikke opgivet.

2. Fattigdomsrater som andel af den gennemsnitlige disponible indkomst i medlemsstaterne og i EU under ét, 1992

(Der er ingen tal for Østrig)

Kilde: ECHP 1994 og Nordic SLCs.

3. Kapacitetsudnyttelsen i industrien i (Vest-)Tyskland (i %), 1960-97

Kilde: EcoWin

4. Ændring i arbejdsløshed (i %), 1994-1998

Kilde: OECD's Economic Outlook, n° 62.

5. Timelønnen i industrien

Gennemsnit 1976-1980

Gennemsnit 1981-1985

Gennemsnit 1986-1990

Gennemsnit 1991-1995

Kilde: OECD, Beskæftigelsesperspektiver, 1997.