Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer"

(KOM(2002) 119 endelig - 2002/0061 (COD))

(2003/C 61/14)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 22. marts 2002 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som udpegede Ernst Erik Ehnmark til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 4. september 2002.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 393. plenarforsamling af 18.-19. september 2002, mødet den 18. september, følgende udtalelse med 135 stemmer for, ingen imod og ingen hverken for eller imod.

1. Sammendrag af udtalelsen

1.1. Det Europæiske Råd i Lissabon i 2000 fastsatte meget ambitiøse mål for EU's udvikling med vidtrækkende økonomiske konsekvenser, men også vidtrækkende sociale og miljømæssige konsekvenser. Ifølge Lissabon-strategien er det overordnede mål for Unionens udvikling at blive den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden senest i år 2010. Dette mål er blevet bekræftet på senere topmøder.

1.2. Et af de vigtigste områder, hvor der kræves en indsats for at nå Lissabon-målet, er uddannelse og erhvervsuddannelse og mere overordnet udvikling af menneskelige ressourcer. Et andet vigtigt indsatsområde er udvikling af arbejdsmarkederne og deres funktion. Indsatsen for at fremme uddannelse og erhvervsuddannelse af høj kvalitet og sikre gensidig anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer på tværs af landegrænser berører begge disse områder. Kun på denne måde kan arbejdsmarkedet og uddannelsessystemerne fuldt ud bidrage til at nå Lissabon-målet.

1.3. Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU) bifalder det nye forslag fra Europa-Kommissionen, som konsoliderer og forenkler de retlige rammer for gensidig anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer. Det er et vidtrækkende forslag, som er fremsat på et godt tidspunkt. Selv om forslaget fokuserer på de lovregulerede erhverv, vil det i praksis omfatte både lovregulerede og ikke-lovregulerede erhverv samt erhverv, der kræver uddannelse af såvel kortere som længere varighed, navnlig fordi mange erhverv er lovregulerede i nogle medlemsstater og ikke-lovregulerede i andre. Derfor kan også mobiliteten inden for de ikke-regulerede erhverv blive positivt påvirket, selv om direktivforslaget ikke officielt drejer sig om dem. Det nye direktivforslag repræsenterer en betydelig forenkling af den nuværende lovgivning. EØSU støtter disse hensigter.

1.4. Et system til anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer skal være baseret på de relevante faglige sammenslutningers og arbejdsmarkedsparternes aktive støtte og deltagelse. Det er i nogen grad sikret i det nuværende system, men ikke i det foreslåede nye system. EØSU stiller ændringsforslag til direktivforslaget for at sikre denne inddragelse.

1.5. Gensidig anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer skal være baseret på en antagelse om, at kvalifikationerne er af sammenlignelig høj kvalitet. Det er vigtigt, at forbrugerne og borgerne i det hele taget kan have tillid til kvaliteten af de tjenesteydelser, der tilbydes af faguddannede migranter såvel som nationale faguddannede. EØSU mener, at direktivforslaget ikke i tilstrækkelig grad tager højde for problemerne i forbindelse med sikring af god forbrugerservice. Dette spørgsmål bør ikke alene behandles af de offentlige myndigheder, men også af de faglige sammenslutninger og arbejdsmarkedets parter. Medlemsstaterne bør sikre, at hovedvægten lægges på forbrugerbeskyttelse.

1.6. Det nye system til anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer skal være både enkelt og fleksibelt og skal kunne tilpasses ændringer på arbejdsmarkedet og i uddannelsessystemerne. Direktivforslaget gør det ikke klart, i hvilket omfang det kan blive nødvendigt at revidere direktivets bestemmelser som følge af ændringer i uddannelsespolitikken. EØSU beder desuden Kommissionen være opmærksom på behovet for koordination mellem uddannelsespolitik, arbejdsmarkedspolitik og indre markedspolitik.

1.7. Det nye system gør det muligt for de europæiske faglige sammenslutninger at foreslå fælles europæiske platforme for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer. EØSU finder det meget positivt, at direktivforslaget åbner denne mulighed. EØSU mener dog, at kriterierne for forslag om fælles platforme bør beskrives nærmere i direktivet. EØSU stiller forslag om en række sådanne kriterier.

1.8. Det nye direktivforslag stiller både de nationale myndigheder og de faglige sammenslutninger over for et stort antal informations- og kommunikationsmæssige udfordringer. EØSU finder det absolut nødvendigt, at borgerne får adgang til en tjeneste af høj kvalitet hvad angår anerkendelse af tjenesteudbydere.

1.9. EØSU repræsenterer det organiserede civilsamfund, herunder også arbejdsmarkedsparterne, de faguddannede og forbrugerne. EØSU vil være stærkt involveret i opfølgningen på direktivet som et led i arbejdet vedrørende det indre marked og udviklingen af uddannelsessystemerne.

2. Behovet for øget bevægelighed på arbejdsmarkederne: anerkendelse af eksamensbeviser på baggrund af Lissabon-strategien

2.1. Den geografiske mobilitet mellem EU-medlemsstaterne er stadig forholdsvis lav, idet kun 225000 mennesker - eller 0,1 % af EU's samlede befolkning - skiftede folkeregisteradresse fra et land til et andet i 2000. Mønsteret har dog ændret sig. Da Fællesskabets ordning for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer blev udtænkt for 40 år siden, fandt den geografiske mobilitet hovedsagelig sted blandt ufaglærte arbejdstagere. I dag er faglærte arbejdstagere den mest bevægelige gruppe på det indre arbejdsmarked.

2.2. Mobilitet i både geografisk og erhvervsmæssig henseende betragtes som et af de vigtigste tiltag til at øge beskæftigelsen og forbedre EU's overordnede konkurrenceevne. At fjerne hindringerne for mobilitet er blevet et centralt spørgsmål i politikken. I betragtning af de skiftende tendenser hvad angår mobilitet på arbejdsmarkedet er det vigtigt at gøre det lettere at flytte inden for EU frem for at flytte ud af EU.

2.3. Lissabon-strategien identificerede utilstrækkelig mobilitet på arbejdsmarkedet som en væsentlig hindring for økonomisk og industriel vækst. Strategien understregede også behovet for at sikre høj kvalitet i de udbudte tjenester. Kvalitetsaspektet er også et af nøglespørgsmålene i den igangværende debat om udviklingen af uddannelsessystemerne.

2.4. Både inden for videregående uddannelse og erhvervsuddannelse arbejdes der på at opnå en vis konvergens hvad angår læseplaner og standarder. Selv om det er for tidligt at tale om harmonisering, er det indlysende, at der i uddannelsessystemerne er konstateret et behov for en vis konvergens i planlægningen. Konvergens inden for akademiske og erhvervs- og udannelsesmæssige kvalifikationer vil uden tvivl yderligere bidrage til større faglig mobilitet.

2.5. Lovgivningen om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer er et redskab i indsatsen for et åbent og fleksibelt indre marked. Fagene er ofte organiseret meget forskelligt i de forskellige medlemsstater. Hovedsigtet må være at opretholde den generelle regel, at etableringsretten bygger på nationale bestemmelser. Delvis adgang til erhverv eller grænseoverskridende levering af tjenesteydelser bør kun resultere i begrænset eller undtagelsesvis liberalisering. Dette kommer ikke klart til udtryk i direktivet. EØSU henstiller, at der i direktivet indføjes en formulering herom.

2.6. Det er i denne sammenhæng relevant at påpege, at det bliver ekstra vigtigt at holde øje med "eksamensbevisfabrikker" og andre leverandører af falske kvalifikationsbeviser og at træffe nødvendige foranstaltninger.

3. Generelle bemærkninger

3.1. EØSU hilser forslaget til et nyt direktiv om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer velkomment. Formålet er at skabe et mere koordineret, gennemsigtigt og fleksibelt system for gensidig anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer inden for lovregulerede erhverv baseret på den eksisterende generelle ordning og sektordirektiverne om anerkendelse. EØSU bemærker, at forslaget udgør den første omfattende modernisering af Fællesskabets ordning for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, siden ordningen blev udtænkt for 40 år siden.

3.2. Den overordnede konsolidering af systemerne for anerkendelse af kvalifikationer inden for de lovregulerede erhverv skal gøre systemerne lettere at forvalte og klarere, hurtigere og enklere at anvende med henblik på at fremme den frie bevægelighed for kvalificerede personer mellem medlemsstaterne. Dette er særlig vigtigt i betragtning af EU's udvidelse.

3.3. Ved at skabe et kohærent sæt af principper for gensidig anerkendelse har Kommissionen forsøgt at komme uden om mulige konfliktpunkter mellem de nationale systemer. Det er særlig tilfældet i lande, hvor der eksisterer offentlige organisationer eller faglige råd med ansvar for pensionsfonde og andre socialsikringsmidler. EØSU henstiller, at direktivforslaget i præamblen klart fastslår, at dets bestemmelser ikke indebærer nogen ændringer af de grundlæggende strukturer i de faglige sammenslutninger i medlemsstaterne. Direktivets formål er udelukkende at fremme og forenkle mobilitet, ikke at ændre strukturer i medlemsstaterne.

3.4. Oplysning vedrørende anerkendelse af eksamensbeviser og uddannelsesbeviser inden for lovregulerede erhverv og frivillige initiativer vedrørende ikke-lovregulerede erhverv skal forbedres på grundlag af eksisterende informations- og kommunikationsnetværk samt det igangværende arbejde med at forbedre eksamensbevisernes gennemsigtighed, således at borgerne kan have tillid til en mere omfattende informations- og rådgivningstjeneste, der tager specifikt hensyn til den enkeltes interesser og rettigheder. EØSU ville have bifaldet en grundig analyse af, hvordan man etablerer en god informationstjeneste for borgerne.

3.5. Direktivet erstatter 15 eksisterende direktiver om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, nemlig 12 direktiver omhandlende de syv erhverv læge(1), sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje(2), tandlæge(3), dyrlæge(4), jordemoder(5), farmaceut(6) og arkitekt(7), som hovedsagelig blev vedtaget i løbet af 1970'erne og 1980'erne, plus de tre direktiver om den generelle ordning(8). Alle er blevet opdateret med Slim-direktivet fra 1999 og Slim-direktivet fra 2001. Direktivet dækker således hele spektret fra erhverv, der kræver videregående uddannelse, til erhverv inden for håndværk og handel.

3.6. EØSU støtter Kommissionens initiativ. Det er vigtigt, at der arbejdes videre med at forenkle lovgivningen om anerkendelse af kvalifikationer. Især i betragtning af EU's udvidelse er det afgørende at etablere en ny ordning, der tilgodeser behovet for forenkling og for høj kvalitet i de udbudte tjenester.

3.7. I forslaget forpligtes tjenesteydere til at stille specificeret information til rådighed for deres klienter og for kontaktpunkterne i medlemsstaterne. Medlemsstaterne pålægges mere generelle forpligtelser til udveksling af information. EØSU havde gerne set mere specifikke forslag angående medlemsstaternes forpligtelse til at integrere de eksisterende nationale systemer.

4. Specifikke bemærkninger

EØSU gør opmærksom på, at det i direktivforslagets titel bør slås fast, at det kun handler om lovregulerende erhverv.

4.1. Afsnit I - Almindelige bestemmelser

4.1.1. Direktivforslagets anvendelsesområde

4.1.1.1. EØSU har noteret sig, at teksten ikke dækker tredjelandes statsborgere, som har uddannet sig i en EU-medlemsstat. EØSU finder, at sådanne tredjelandsstatsborgere med opholdstilladelse bør have samme ret til anerkendelse af kvalifikationer som statsborgere i EU(9).

4.1.1.2. Hvad angår statsborgere i EU-medlemsstater anbefaler EØSU med henblik på at sikre tjenesteydelser af høj kvalitet, at værtsmedlemsstaten får mulighed for at kræve en egnethedstest aflagt af en ansøger, der er indehaver af et uddannelsesbevis erhvervet i et tredjeland og har tre års faglig erfaring attesteret af den medlemsstat, der har anerkendt uddannelsesbeviset i henhold til artikel 2, stk. 2.

4.1.2. Anerkendelsens virkninger

4.1.2.1. EØSU bifalder den klare og ligefremme formulering i stk. 1 og 2.

4.1.2.2. Men EØSU er betænkeligt ved anvendelsen af artikel 4, stk. 3, der siger, at hvis det erhverv, som ansøgeren er kvalificeret til i hjemlandet, udgør en selvstændig virksomhed inden for et erhverv, der i værtsmedlemsstaten omfatter et bredere spektrum af former for virksomhed, og hvis der ikke kan kompenseres for denne forskel ved en udligningsforanstaltning, har ansøgeren kun adgang til at udøve denne virksomhed i værtsmedlemsstaten. I dette tilfælde frygter udvalget, at der hos forbrugerne opstår forvirring med hensyn til den faguddannede persons kompetence, hvis tjenesteydelser de søger. Udvalget finder, at den pågældende faguddannede person må være forpligtet til at forsyne forbrugerne med klar og præcis information om sit aktivitetsfelts nøjagtige omfang.

EØSU har allerede ovenfor bemærket (jf. 2.5), at det i direktivet klart bør fastslås, at delvis adgang til et fag bør være en undtagelse og ikke den generelle regel.

4.1.2.3. I denne forbindelse har EØSU bemærket, at nogle nationale faglige sammenslutninger frygter, at ordlyden i artikel 4, stk. 3 - og andetsteds - kan fortolkes som et signal om mere ensartede strukturer i de nationale faglige sammenslutninger. Udvalget anbefaler, at der i direktivets præambel indføjes en bemærkning om, at direktivets formål er at fremme og forenkle mobilitet, men ikke på nogen måde at blande sig i de nationale faglige sammenslutningers struktur.

4.2. Afsnit II - Fri udveksling af tjenesteydelser

4.2.1. Artikel 5. Princippet om fri udveksling af tjenesteydelser

4.2.1.1. EØSU understreger, at hensigten med fri udveksling af tjenesteydelser bør være udveksling af tjenesteydelser af høj kvalitet for Europas borgere samt beskyttelse af sikkerhed og sundhed for Europas forbrugere i forbindelse med både offentlige og private tjenester. Forbrugeren skal informeres korrekt på sit modersmål om tjenesteyderen og de betingelser, der gælder for den pågældende tjenesteydelse.

4.2.1.2. En tjenestemodtager kan generelt ikke vide, i hvilken stat en tjenesteyder har nedsat sig. Han skal derfor kunne stole på, at den tilbudte tjenesteydelse er i overensstemmelse med forbrugerbeskyttelsesniveauet i det land, hvor tjenesteydelsen tilbydes. Udvalget er derfor af den opfattelse, at de særlige erhvervsretlige bestemmelser i værtsmedlemsstaten også skal være bindende for tjenesteydere fra andre medlemsstater.

4.2.1.3. Direktivforslaget omfatter en mere lempelig ordning for udveksling af grænseoverskridende tjenesteydelser end ordningen for etablering, men med en beskyttelsesklausul. Tjenesteyderes mobilitet inden for medlemsstaterne lettes, idet de får mulighed for at arbejde midlertidigt i op til 16 uger i værtsmedlemsstaten med den titel, de har i hjemlandet. EØSU understreger, at dette ikke bør fortolkes, som om der er forskelle i tjenesteydelsernes kvalitet. Det bør i stedet betragtes som en løsning på et administrativt spørgsmål. I denne sammenhæng henviser EØSU til artikel 7 om tjenesteyderens forpligtelse til forud at underrette kontaktpunktet i etableringsmedlemsstaten. Denne forpligtelse gælder også for midlertidig udveksling af tjenesteydelser.

4.2.1.4. I artikel 7 i direktivforslaget anføres det, at når tjenesteydelsen udføres af en tjenesteyder, der begiver sig til et andet land, underretter denne forud kontaktpunktet i etableringsmedlemsstaten herom. Denne bestemmelse vil utvivlsomt skabe visse informations- og administrationsproblemer, men fungerer som kvalitetskontrol.

4.2.1.5. Artikel 9 i direktivet forpligter medlemsstaterne til at kontrollere, at tjenesteyderne opfylder deres informationspligter. For at kunne løse denne opgave skal myndighederne i værtsmedlemsstaten informeres om udvekslingen af tjenesteydelsen. Den ret, som myndighederne i værtsmedlemsstaten har i henhold til artikel 8, til at indhente oplysninger fra myndighederne i etableringsmedlemsstaten har ingen virkning, hvis myndighederne i værtsmedlemsstaten ikke informeres om udvekslingen af tjenesteydelsen. Udvalget mener derfor, at kontaktpunktet i værtsmedlemsstaten også skal orienteres om den planlagte udveksling af en tjenesteydelse.

4.2.1.6. EØSU finder, at der i artikel 8 bør fastsættes en tidsfrist for de kompetente myndigheders svar.

4.2.1.7. Ud over den information, der kræves i direktivforslagets artikel 9, bør det også sikres, at tjenesteyderen forsyner tjenestemodtageren med information om en eventuel forsikring, han eller hun har tegnet mod de finansielle risici, der kan være forbundet med den pågældendes faglige ansvar.

Forbrugerne bør også informeres om længden af den faguddannede persons ophold i landet, da de har brug for at vide, om de kan forvente opfølgning af deres behandling, sag eller tilfælde. Forbrugerne skal også informeres om deres muligheder for erstatning, hvis der opstår problemer.

4.2.1.8. For at undgå uklarheder og problemer finder udvalget, at det bør afklares, om perioden på 16 uger beregnes på grundlag af kalenderdage eller arbejdsdage. Udvalget går ind for at vælge kalenderdage, da nogle faguddannede også arbejder i weekenderne.

4.3. Afsnit III - Etableringsfrihed

4.3.1. Kapitel I. Generel ordning for anerkendelse af uddannelsesbeviser

4.3.1.1. Dette afsnit overtager i alt væsentligt principperne i direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF. Den generelle ordning er baseret på princippet om gensidig anerkendelse, ifølge hvilket enhver kvalificeret faguddannet, der udøver et erhverv i en medlemsstat, er berettiget til at få sit eksamensbevis anerkendt, hvorved det opfylder kravet for det samme erhverv i anden medlemsstat. Det betyder, at den pågældende ikke skal erhverve de samme kvalifikationer en gang til. Eftersom der ikke er tale om koordinering af minimumskravet til uddannelse, indebærer det generelle system ikke almindeligvis automatisk anerkendelse. Værtsmedlemsstaten kan pålægge udligningsforanstaltninger, hvis der er betydelige forskelle mellem migrantens uddannelse og den uddannelse, der kræves i værtsmedlemsstaten. Princippet fastholdes i direktivforslaget.

4.3.1.2. Imidlertid er en subsidiær anvendelse af den generelle ordning på personer i sektorregulerede erhverv ikke forenelig med harmoniseringen af minimumskrav for uddannelse. Desuden mister den sektorregulerede ordning betydning, hvis den generelle ordning automatisk anvendes i tilfælde af manglende opfyldelse af de minimumskrav for uddannelse, der er fastsat i ordningen.

4.3.1.3. Som endeligt resultat ville det skabe to klasser inden for et erhverv: de personer, hvis uddannelse er i overensstemmelse med minimumskravene i sektordirektivet, og de personer, hvis uddannelse ikke opfylder disse bestemmelser. For forbrugeren er denne forskel imidlertid ikke til at se, og han har ikke nogen mulighed for at skelne mellem den kvalificerede og den mindre kvalificerede tjenesteyder.

4.3.1.4. EØSU mener, at medlemsstaternes nuværende praksis med at bedømme ansøgernes viden og kvalifikationer individuelt og på grundlag af EF-Domstolens retspraksis at iværksætte rimelige og forholdsmæssige udligningsforanstaltninger, er hensigtsmæssig og forbrugervenlig. Den bør derfor bibeholdes.

4.3.2. Artikel 11 - Kvalifikationsniveauer

4.3.2.1. Der anføres fem faglige kvalifikationsniveauer. Niveau I-III svarer til de tre kvalifikationsniveauer i direktiv 92/51/EØF. Fra direktiv 89/48/EØF stammer niveau IV og V. Anerkendelse i henhold til direktivforslaget opnås kun, hvis det krævede niveau i værtsmedlemsstaten ikke er højere end niveauet umiddelbart over det niveau, der attesteres ved ansøgerens bevis. Det nuværende system giver mulighed for overgangsmekanismer mellem de generelle direktiver 92/51 og 89/48.

4.3.2.2. Det er et skridt i den rigtige retning, at direktivforslaget tager højde for de forskellige videregående uddannelsesniveauer. EØSU bemærker imidlertid, at kvalifikationsniveauerne ikke svarer til EU's generelle uddannelsespolitikker og tendensen i den såkaldte Bologna-proces for videregående uddannelse.

4.3.2.3. EØSU stiller følgende ændringsforslag til artikel 11:

- Niveau 5 svarer til en videregående uddannelse af mindst fire års og mindre end fem års varighed.

- Niveau 6 svarer til videregående uddannelse af mindst fem års varighed.

4.3.3. Artikel 13 - Betingelser for anerkendelse

4.3.3.1. Indholdet er hovedsagelig taget fra artikel 3 i direktiv 89/48 og 92/51.

4.3.3.2. EØSU bemærker, at hvis en migrant har et bevis for lovreguleret uddannelse fra en medlemsstat, hvor det pågældende erhverv ikke er lovreguleret, behøver migranten ikke at fremlægge bevis for to års erhvervserfaring.

4.3.4. Artikel 14 - Udligningsforanstaltninger

4.3.4.1. Statistikken viser, at over 80 % af ansøgningerne imødekommes uden udligningsforanstaltninger. Der skal dog være mulighed for udligningsforanstaltninger, f.eks. en egnethedsprøve eller prøvetid, hvis der er væsentlige forskelle mellem ansøgerens uddannelse og erhvervsuddannelse og kravene i værtsmedlemsstaten. EØSU understreger, at værtsmedlemsstaten bør have ret til at skønne, hvilken af de to udligningsforanstaltninger der skal pålægges en ansøger, under iagttagelse af proportionalitetsprincippet.

4.3.4.2. EØSU bemærker, at direktivforslaget forudsætter væsentlige forskelle hvad angår varighed og indhold af den uddannelse, der kræves af værtsmedlemsstaten, og understreger, at de relevante myndigheder bør koncentrere sig om ansøgerens aktuelle kompetence frem for ansøgerens indledende uddannelse. Der er behov for fælles metoder til at tage højde for erhvervserfaring og kompetence erhvervet gennem efter- og videreuddannelse.

4.3.4.3. I artikel 14 vil Kommissionen afskaffe medlemsstaternes mulighed for at kræve erhvervserfaring i stedet for en udligningsforanstaltning i tilfælde af væsentlige forskelle med hensyn til varigheden - ikke indholdet - af uddannelsen. Hovedordene her er tydeligvis "varigheden, ikke indholdet". Det betyder, at det ikke bliver muligt for en ansøger at kompensere for kortere uddannelse ved hjælp af en betydelig faglig erfaring. EØSU havde gerne set en analyse af de mulige konsekvenser af dette forslag.

4.3.4.4. I direktivforslaget anføres det, at hvis en medlemsstat finder, at den ikke kan eller ikke vil give en ansøger valget mellem prøvetid og egnethedsprøve, skal medlemsstaten forud herfor underrette den anden medlemsstat og Kommissionen herom og give en tilstrækkelig begrundelse for afslaget. EØSU kan godt se meningen med en sådan bestemmelse, da den vil gøre det sværere at indføre nye hindringer for mobilitet. Bestemmelsen afspejler behovet for at opbygge et meget effektivt netværk af nationale kontaktpunkter med henblik på direktivets gennemførelse.

4.3.4.5. Den adfærdskodeks, der er godkendt af koordinationsgruppen for den generelle ordning for anerkendelse af uddannelsesbeviser, bør respekteres.

4.3.4.6. Den stigende mobilitet og bestræbelserne for at fremme den stimulerer allerede forøget sammenligning og konvergens mellem kvalifikationer og uddannelser. Dette gør det endnu vigtigere at sikre, at betingelserne for tidsbegrænset og lejlighedsvis grænseoverskridende levering af tjenesteydelser er klare og enkle.

4.3.5. Artikel 15 - Fælles platforme

4.3.5.1. EØSU er stærk tilhænger af, at direktivforslaget vil indføre fælles europæiske platforme, som skal foreslås af de relevante europæiske faglige sammenslutninger, forelægges medlemsstaterne til udtalelse og vedtages af Kommissionen. Ifølge direktivforslaget forstås ved fælles platform et sæt kriterier for erhvervsmæssige kvalifikationer, der attesterer et kompetenceniveau, som er tilstrækkeligt med henblik på udøvelse af et bestemt erhverv, og på grundlag af hvilke de pågældende sammenslutninger godskriver de i medlemsstaterne opnåede kvalifikationer. Hvis der på grundlag af eksisterende eller fremtidige fælles platforme fastsættes kvalifikationskriterier ved en beslutning på fællesskabsplan (udvalget vedrørende anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer), vil medlemsstaterne ikke længere pålægge udligningsforanstaltninger. Denne sammenkædning af fælles platforme og udligningsforanstaltninger er højst interessant og fortjener støtte.

4.3.5.2. EØSU finder, at en sådan aktiv inddragelse af europæiske faglige sammenslutninger kan bidrage til at gøre anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer enklere, mere automatisk, forudsigelig og gennemsigtig. Metoden skal dog give tilstrækkelige garantier hvad angår ansøgerens kvalifikationsniveau.

4.3.5.3. Derfor kræver EØSU klare kriterier for europæiske faglige sammenslutninger, som kan ansøge om fælles platforme. En sådan europæisk faglig sammenslutning skal:

- så vidt muligt dække alle medlemsstater;

- fremme og opretholde en høj standard inden for det pågældende erhvervsområde ved at sørge for dels opadrettet konvergens med hensyn til den grundlæggende uddannelse, dels krav om vedvarende uddannelse;

- fremme regelmæssig ekstern evaluering af medlemmernes tjenesteydelsers standard i medlemsstaterne;

- give en attest for et vist niveau af erhvervsmæssige kvalifikationer, hvis dette ikke hører under medlemsstatens beføjelser;

- sikre, at medlemmerne af dens sammenslutninger overholder de regler for faglig adfærd, som den europæiske sammenslutning foreskriver, og

- være repræsentativ for sine respektive erhvervsgrupper på nationalt niveau (inden for medlemsstaten).

4.3.5.4. Kommissionen bør oprette et europæisk register for fælles platforme. Registeret bør indgå i "One-Stop Mobility"-webstedet med links til de organisationer, der udformer platformene.

4.3.5.5. Nogle europæiske faglige sammenslutninger, heriblandt the European Federation of Psychologist's Association (EFPA), the European Council of Geodetic Surveyors (CLGE) og the European Communities Confederation of Clinical Chemistry (EC4), har erklæret deres støtte til direktivforslaget og samtidig meddelt, at de vil fremlægge et forslag til en fælles platform i overensstemmelse med artikel 15. EØSU bifalder disse første muligheder for at afprøve direktivforslagets procedurer.

4.3.6. Kapitel II - Anerkendelse af erhvervserfaring

4.3.6.1. Det nuværende systems princip bibeholdes. Direktivforslaget giver mulighed for automatisk anerkendelse af kvalifikationer på grundlag af ansøgerens dokumenterede erhvervserfaring inden for det pågældende håndværk eller den pågældende industrielle eller kommercielle aktivitet. Udvalget finder, at distinktionen mellem "år som selvstændig eller som virksomhedsleder" og "år som arbejdstager" bør overvejes nøje.

4.3.7. Kapitel III - Anerkendelse på grundlag af koordinering af mindstekrav til uddannelse

4.3.7.1. Uddannelsen til erhverv (læge på grunduddannelsesniveau og speciallæge, sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæge, dyrlæge, farmaceut og arkitekt), som er omfattet af de gældende sektordirektiver, er til en vis grad harmoniseret på EU-plan. Derfor er nationale uddannelsesbeviser principielt automatisk blevet anerkendt. I denne afdeling bibeholdes princippet om automatisk anerkendelse af uddannelsesbeviser. Dog kan det nye direktivs anvendelsesområde sætte ny fokus på eksisterende mere generelle forskelle såsom antallet af år, der kræves for et bestemt erhverv.

Udvalget understreger, at det fortsat skal tilstræbes at sikre høj kvalitet i uddannelse og erhvervsuddannelse og patient-/klientservice.

5. Bemærkninger til specifikke erhverv

5.1. Direktivforslaget omfatter en vigtig ændring i antallet af speciallægeuddannelser, der medtages i bilaget til direktivet. Det gældende sektordirektiv omfatter 52 speciallægeuddannelser. I fremtiden vil der kun være anført 18 speciallægeuddannelser i bilaget, mens de resterende 34 betragtes som en del af den generelle ordning. Da der ser ud til at herske nogen tvivl om antallet af specialuddannelser, henstiller EØSU, at Kommissionen ajourfører det pågældende bilag.

5.2. En række lægefaglige sammenslutninger har understreget, at dette indebærer en opdeling af speciallægeuddannelserne i to grupper, hvor den ene har klare kvalitetsgarantier, mens den anden har mere generelle kvalitetsmærker. EØSU forstår, at der er behov for kun at medtage de speciallægeuddannelser, der er identificeret i alle medlemsstater, i bilaget. På den anden side er der ingen tvivl om, at denne opdeling af speciallægeuddannelserne kan have negative konsekvenser for de speciallægeuddannelser, der vil indgå i den generelle ordning. EØSU mener, at denne opdeling ikke er god, og henstiller, at alle de nuværende speciallægeuddannelser anføres i bilaget.

5.3. Farmaceuter har udtrykt ønske om at bevare undtagelsen i artikel 2, stk. 2, i direktiv 85/433/EØF, ifølge hvilken medlemsstaterne ikke er forpligtede til at tillægge eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som er udstedt til deres statsborgere af andre medlemsstater, virkning med henblik på oprettelse af nye, for offentligheden tilgængelige apoteker. Apoteker, der har bestået i mindre end tre år, betragtes i denne forbindelse også som nye. For at opretholde høje standarder i forbindelse med de farmaceutiske tjenesteydelser til den europæiske offentlighed og for at sikre en god geografisk fordeling af apotekerne henstiller udvalget, at denne undtagelse indføjes i artikel 41 i direktivforslaget.

5.4. Arkitekterne er tilbøjelige til at ønske at stå uden for det nye direktiv. Kvalitetsaspekterne betragtes som særlig vigtige i denne forbindelse. På den anden side understreger indledningen til direktivforslaget ret stærkt kvalitetsaspekterne ved arkitekterhvervet. I lyset af Kommissionens indsats for at tilgodese arkitekternes interesser i direktivforslaget henstiller EØSU, at arkitekterne medtages i det nye direktiv.

5.5. Et andet eksempel er veterinærerhvervet, som skal sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, forebygge og bekæmpe dyresygdomme og garantere dyrevelfærd. Det nye direktivs kvalitetsaspekter er derfor særligt vigtige.

6. Dokumentation og procedurer

6.1. Artikel 46

EØSU har bemærket, at formelle administrationskrav gennemføres på forskellig måde i medlemsstaterne. Den adfærdskodeks, der blev godkendt af koordinationsgruppen for den generelle ordning for anerkendelse af uddannelsesbeviser, har gjort det muligt på baggrund af Kommissionens og medlemsstaternes erfaringer at definere, hvilken praksis der er ønskelig eller acceptabel, og hvilken der er ikke er det. Adfærdskodeksen skal måske opdateres i overensstemmelse med det nye rammedirektiv.

6.2. Artikel 47

EØSU bemærker, at de kompetente myndigheder skal træffe en begrundet afgørelse senest tre måneder efter forelæggelsen af den fuldt dokumenterede ansøgning. For den generelle ordning betyder det en kortere tidsfrist end de nuværende fire måneder, hvilket er positivt ud fra ansøgerens synspunkt.

6.3. Artikel 48 - Benyttelse af titel

EØSU noterer sig, at hvor der i medfør af artikel 4, stk. 3, kun er delvis adgang til et erhverv i værtsmedlemsstaten, kan denne knytte en passende tilføjelse til titlen. Udvalget finder det vigtigt at sikre, at denne tilføjelse ikke af forbrugerne forstås som en angivelse af en specialisering, men tværtimod som en begrænsning af den pågældendes kompetenceområde.

6.4. Artikel 49 - Sprogkundskaber

EØSU er fast overbevist om, at et vist kendskab til værtsmedlemsstatens sprog er afgørende for udøvelse af et erhverv. Sprogkrav må ikke påvirke den grundlæggende frie bevægelighed for arbejdstagere, som er garanteret i traktaten. Sprogkrav skal være nødvendige og rimelige, og de skal altid ledsages af relevante foranstaltninger med henblik på supplerende sprogundervisning.

6.5. EØSU understreger sprogundervisningens betydning i forbindelse med mobilitet og støtter derfor forslaget i Kommissionens handlingsplan vedrørende kvalifikationer og mobilitet om, at medlemsstaterne bør sørge for tidlig indlæring af fremmedsprog i børnehaveklassen og underskolen og styrke indlæringen på de højere klassetrin og i erhvervsuddannelsesinstitutionerne.

6.6. I den forbindelse er det af stor betydning at tage fuldt hensyn til de europæiske arbejdsmarkeders behov. Hvor det er hensigtsmæssigt, bør arbejdsmarkedsparterne sørge for egnet sprogundervisning for arbejdstagerne som led i deres kompetenceudviklingsplaner. Bestræbelserne for at fremme mobilitetsbefordrende sprogundervisning skal naturligvis omfatte alle grupper på arbejdsmarkedet. Som opfølgning på Det Europæiske Sprogår vil Kommissionen fremsætte forslag til foranstaltninger med henblik på at fremme fremmedsprogsindlæringen. EØSU får til sin tid lejlighed til at kommentere disse planer.

7. Afsnit V - Administrativt samarbejde og gennemførelsesbeføjelser

7.1. Kompetente myndigheder og kontaktpunkter

7.1.1. Direktivforslaget understreger behovet for væsentligt forbedrede informations- og konsultationstjenester i medlemsstaterne. I takt med det indre markeds etablering er der opbygget forskellige former for kontaktpunkter og informationstjenester. Antallet af spørgsmål og kontakter fra virksomhederne og fra offentligheden har hidtil været ret begrænset. Når det nye direktiv er trådt i kraft, og den planlagte mere ambitiøse information om tjenesteudbyderne bliver mere kendt, kan det forventes, at informationsnettene om det indre marked vil modtage et helt anderledes antal henvendelser. På uddannelsesområdet, og specielt for den højere uddannelses vedkommende, eksisterer der allerede nogle veletablerede informationscentre, nemlig NARIC-centre (National Academic Recognition Information Centre), som er kontaktpunkter vedrørende lovregulerede erhverv, der kræver videregående uddannelse, NRCVG-centre (National Resource Centre for Vocational Guidance) og de nationale referencepunkter for erhvervsuddannelse.

7.1.2. EØSU må gøre opmærksom på, at det nye direktiv vil stille medlemsstaterne over for en ganske betydelig administrativ udfordring.

7.1.3. De foreslåede nye procedurer vil, især i starten, også kræve et betydeligt administrationsarbejde i Europa-Kommissionen. EØSU ville have sat pris på en oversigt over de samlede administrationsomkostninger vedrørende det nye direktiv.

7.1.4. EØSU antager, at de eksisterende initiativer, der forvaltes af Generaldirektoratet for Det Indre Marked, f.eks. Europa Direktes vejviserservice og Dialog med borgerne, knyttes til webstedet "One-Stop European Mobility Information Site" som foreslået i Kommissionens handlingsplan vedrørende mobilitet og konklusionerne fra topmødet i Barcelona.

7.1.5. Direkte links til de europæiske faglige sammenslutningers og arbejdsmarkedsparternes websteder bør give pålidelige oplysninger om specifikke erhverv. Det skal være nemt for ansøgerne at navigere til andre private websteder vedrørende anerkendelse af kvalifikationer; der findes en række sådanne websteder, som kan levere supplerende information.

7.1.6. EØSU støtter forslaget i handlingsplanen vedrørende kvalifikationer og mobilitet samt Barcelona-konklusionerne om, at Kommissionen og medlemsstaterne bør iværksætte en oplysningskampagne om mobilitet i 2003. Arbejdsmarkedets parter og andre interesserede parter opfordres til at iværksætte sektorrelaterede oplysningskampagner.

8. Artikel 54 - Udvalg vedrørende anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer

8.1. Der foreslås et enkelt udvalg, der skal administrere direktivet og opdateringen heraf. Alle udvalg, der er etableret under den nuværende ordning, bør nedlægges.

8.2. EØSU bemærker, at dette udvalg bør være meget vidtrækkende, lige fra læger til arkitekter plus hele spektret fra erhverv, der kræver videregående uddannelse, til håndværk og handel under den generelle ordning. EØSU er enig i, at komitologiprocedurerne er egnede til opdatering af tekniske krav, men tvivler på, at de er egnede til godkendelse af pålidelige garantier for kvaliteten af uddannelse og erhvervsuddannelse. Fællesskabets aktion/ordning inden for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer fokuserer på fri bevægelighed. De rådgivende udvalg har fokuseret på uddannelse. Den fremtidige ordning skal omfatte en mekanisme, som sikrer et tilsvarende bidrag fra det pågældende erhverv som i de rådgivende udvalg til opdatering af uddannelse og erhvervsuddannelse. Det vedrører ikke kun de erhverv, som følger princippet om automatisk anerkendelse, men også andre erhvervsgrupper. Erhvervene skal have mulighed for både at være proaktive, hvor de fremlægger forslag til ændringer, og reaktive, hvor de reagerer på en anmodning fra udvalget.

8.3. Efter EØSU's mening er det vigtigt, at enhver høringsmekanisme får en hensigtsmæssig retlig form, så det sikres, at høringen videreføres i fremtiden. Hovedsagen er at skabe sikkerhed for, at høringen foregår hensigtsmæssigt og i bindende form.

8.4. EØSU foreslår et nyt stk. 3 i artikel 54 med følgende formulering:

-

"Udvalget skal i passende form regelmæssigt høre faglige sammenslutninger, arbejdsmarkedsparter og andre relevante interessenter om spørgsmål vedrørende direktivets gennemførelse og udvikling. De relevante faglige sammenslutninger og arbejdsmarkedsparter kan også tage initiativ til sådanne høringer."

8.5. Da Fællesskabets ordning for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer blev udtænkt for 40 år siden, fandt den geografiske mobilitet hovedsagelig sted blandt ufaglærte arbejdstagere. I dag er faglærte arbejdstagere den mest bevægelige gruppe på det indre arbejdsmarked. Mobilitet betragtes som et redskab til at øge beskæftigelsen og forbedre EU's konkurrenceevne. Det er vigtigt at inddrage arbejdsmarkedets parter aktivt i anerkendelsesprocessen med henblik på et styrke forbindelserne til den virkelige arbejdsverden.

9. Konklusioner

9.1. Behov for en overordnet strategi

9.1.1. EØSU er klar over, at Generaldirektoratet for Det Indre Markeds formelle kompetence vedrørende anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer falder inden for EU's ordning for anerkendelse af lovregulerede erhverv. Samtidig er det klar over, at en stigende del af arbejdsmarkedet befinder sig uden for det lovregulerede område, hvor gennemsigtighed og gensidig tillid er vigtige elementer i anerkendelse af kvalifikationer og kompetence.

9.1.2. Derfor har EØSU valgt at betragte spørgsmålet om anerkendelse ud fra et overordnet perspektiv og støtter opfordringen fra Rådet (beskæftigelse og arbejdsmarkedspolitik) til Kommissionen af 3. juni 2002 om i tæt samarbejde med Rådet og medlemsstaterne at fremme samarbejdet inden for uddannelse og erhvervsuddannelse på grundlag af gennemsigtighed og kvalitetssikring for at udvikle en ramme for anerkendelse af uddannelsesbeviser (ECTS (meritoverførsel), "diploma supplement", "certificate supplement", fælles europæisk CV) på grundlag af resultaterne af Bologna-processen, samt at fremme tilsvarende tiltag inden for erhvervsuddannelse. I samarbejdet bør der sikres aktiv deltagelse fra arbejdsmarkedets parter, erhvervsuddannelsesinstitutionerne og andre relevante interessenter.

9.1.3. EØSU har med stor glæde bemærket, at tiltag vedrørende gensidig anerkendelse for nylig har fået høj prioritet på den europæiske politiske dagsorden. Synergierne mellem disse tiltag bør styrkes for at sikre en overordnet strategi.

9.1.4. Mange anerkendelsesinitiativer er hidtil blevet udviklet separat. Der oprettes fælles platforme i henhold til artikel 15 i det konsoliderede direktiv om anerkendelse, og platformene overvåges af Generaldirektoratet for Det Indre Marked. Generaldirektoratet for Uddannelse og Kultur vil overvåge fastsættelsen af frivillige minimumsstandarder inden for uddannelse og erhvervsuddannelse for at lette anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer for ikke-lovregulerede erhverv. Vil de ikke-regulerede erhvervsgrupper etablere deres egne fælles platforme? Det Europæiske Forum for Erhvervskvalifikationers Klarhed vil koordinere spørgsmålet om anerkendelse af uformel og ikke-formel læring. Sektorudvalgene, der er etableret i henhold til den europæiske sociale dialog, kan anvendes i forbindelse med sektorkvalifikationer.

9.1.5. En række brancher, f.eks. IKT, bilbranchen og luftfartsindustrien er i gang med at udvikle deres egne europæiske eller internationale fremgangsmåder hvad angår kvalifikationsstandarder. Nogle brancher vil indføre europæiske eksamensbeviser på frivillig basis. Anerkendelsesspørgsmålet behandles i en række Socrates- og Leonardo da Vinci-projekter. Tuning-projektet har til formål at opnå konvergens inden for visse fag inden for videregående uddannelse.

9.1.6. På baggrund af Bologna-processen, der sigter på et europæisk område for videregående uddannelse senest i år 2010, og en tilsvarende Brugge-proces for erhvervsuddannelse, vil der være tale om to parallelle konvergens- og harmoniseringsprocesser inden for uddannelse og erhvervsuddannelse i Europa. Arbejdsmarkedets parter vil være involveret i Brugge-processen, men har indtil videre været udelukket fra Bologna-processen. EØSU finder, at de parallelle instrumenter og tjenester for erhvervsuddannelse og videregående uddannelse bør koordineres, eftersom der ikke længere er klare grænser mellem de to områder, og arbejdsmarkedets parter bør integreres i tiltag på begge områder. De nationale referencepunkter for erhvervsuddannelseskvalifikationer skal integreres med den parallelle NARIC-tjeneste for videregående uddannelse.

9.1.7. EØSU understreger kraftigt, at der er behov for synergi og politisk kohærens mellem Generaldirektoratet for Det Indre Marked, som behandler spørgsmål om bevægelighed, Generaldirektoratet for Uddannelse og Kultur, som er ansvarligt for europæiske projekter vedrørende kvaliteten af uddannelse og erhvervsuddannelse og Generaldirektoratet for Beskæftigelse, som har en række udvalg, der beskæftiger sig med den sociale dialog.

9.1.8. Efter EØSU's opfattelse er det nødvendigt at få skabt en politisk ramme, der dækker hele anerkendelsesområdet. Det foreliggende direktivforslag er kun et skridt i denne retning. EØSU går stærkt ind for, at der oprettes et fælleseuropæisk forum eller en ekspertgruppe med det formål at udarbejde retningslinjer for koordination af anerkendelsen af lovregulerede og ikke-lovregulerede erhverv, der kræver højere uddannelse, af erhvervsuddannelserne og af uformel og ikke-formel læring. Sådan et fælleseuropæisk forum eller ekspertgruppe sammensat af Kommissionen og andre EU-institutioner, medlemsstaterne og andre relevante parter som uddannelsesinstitutionerne, arbejdsmarkedsparterne og de faglige sammenslutninger kan sætte nyt skub i bestræbelserne på at fremme og stimulere mobiliteten i EU. Med udsigt til udvidelsen er sådanne bestræbelser særlig vigtige, og det samme er behovet for god politisk koordination.

9.1.9. EØSU vil i fremtiden prioritere disse spørgsmål højt i arbejdet med uddannelses- og beskæftigelsespolitik.

Bruxelles, den 18. september 2002.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT L 165 af 7.7.1993, s. 1, senest ændret ved Slim-direktivet.

(2) EFT L 176 af 15.7.1977, s. 1 og s. 8, senest ændret ved Slim-direktivet.

(3) EFT L 233 af 24.8.1978, s. 1 og s. 10, senest ændret ved Slim-direktivet.

(4) EFT L 362 af 23.12.1978, s. 1 og s. 7, senest ændret ved Slim-direktivet.

(5) EFT L 33 af 11.2.1980, s. 1 og s. 8, senest ændret ved Slim-direktivet.

(6) EFT L 253 af 24.9.1985, s. 34 og s. 37, senest ændret ved Slim-direktivet.

(7) EFT L 223 af 21.8.1985, s. 15, senest ændret ved Slim-direktivet.

(8) EFT L 19 af 24.1.1989, s. 16, senest ændret ved Slim-direktivet. EFT L 209 af 24.7.1992, s. 25, senest ændret ved Slim-direktivet. EFT L 201 af 31.7.1999, s. 77.

(9) Jf. arbejdsgruppen på højt niveau vedrørende færdigheder og mobilitet (14. december 2001), Kommissionens aktionsplan vedrørende kvalifikationer og mobilitet (KOM(2002) 72) og Kommissionens forslag til Rådets direktiv om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere og udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed, KOM(2001) 386 endelig.