Nr. C 180/42 De Europæiske Fællesskabers Tidende 8. 7. 87 
Udtalelse om den 11. årsberetning (1985) til Rådet fra Kommissionen — Den europæiske 
fond for Regionaludvikling 
(87/C 180/14) 
Kommissionen for De europæiske Fællesskaber besluttede den 6. november 1986 under 
henvisning til EØF-traktatens artikel 198 at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs 
udtalelse om det ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til Udvalgets sektion for regionaludvikling og fysisk 
planlægning, som på grundlag af ordføreren, Luigi Della Croces rapport vedtog sin udtalelse 
den 11. marts 1987. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 246. plenarforsamling, den 13. maj 1987, 
uden stemmer imod og med to stemmer hverken for eller imod, følgende udtalelse: 
1. Indledning 
1.1. Kommissionens 11. årsberetning til Rådet om 
Den europæiske fond for Regionaludvikling (EFRU) 
påkalder sig betydelig interesse. Den er indholdsmæs­
sigt mere omfattende og udtømmende end de forudgå­
ende beretninger, som i øvrigt var yderst værdifulde. 
Beretningen indeholder en lang række præcise op­
lysninger og giver en detaljeret fremstilling af EFRU's 
funktionsmåde. Den giver et fuldstændigt katalog over 
EF-interventioner på det regionale område og gør det 
muligt at foretage en grundig vurdering af EF's regional­
politik. På den anden side peger beretningen på en 
utilfredsstillende situation med hensyn til indsatsen på 
det regionalpolitiske område. 
Det økonomiske og sociale Udvalg bifalder alt i alt de 
analyser og bemærkninger, beretningen indeholder. 
1.2. Beretningen lider imidlertid under nogle mang­
ler, som bør påpeges. 
For det første gøres der ikke noget forsøg på at foretage 
en videnskabelig vurdering af de resultater, der er opnå­
et via EFRU-støttede programmer og projekter. Da 
der imidlertid ikke forefindes brugbare evaluerings- og 
analyseværktøjer, har det ikke været muligt at blotlæg­
ge dette spørgsmål i den 11. beretning. For det andet 
er beskrivelsen af regionalpolitikkens økonomiske kon­
tekst mangelfuld. Kommissionen henviser her til 
gennemgangen i den snart foreliggende tredje periodiske 
beretning om situationen i regionerne. Det havde imid­
lertid været nyttigt, om man til en bedømmelse af 
egnetheden af de kriterier for EFRU's forvaltning, som 
fremlægges i beretningen, og effektiviteten af de støttede 
aktioner havde kunnet søge støtte i nogle forudgående 
analyser og oplysninger. 
2. Generelle bemærkninger 
2.1. Til trods for de nyskabelser og justeringer, der 
er blevet introduceret i løbet af EFRU's 11-årige eksis­
tens, må det konstateres, at EF's regionalpolitik ikke 
har formået at leve op til sin fornemste målsætning — at 
tilnærme de ugunstigt stillede regioners indkomstniveau 
og levestandard til de økonomisk mere udviklede regio­
ners. 2.2. Det må desværre konstateres, at ulighederne 
mellem regionerne med hensyn til arbejdsløshedspro­
center er blevet endnu større. I den 11. beretning bemær­
kes det, at det er muligt, at forværringen i arbejdsløs­
hedssituationen ikke er blevet ledsaget af en mere ge­
nerel skærpelse af de regionale skævheder; der er dog 
ikke nogen konkrete holdepunkter for denne påstand. 
2.3. I denne forbindelse kan det være nyttigt at hen­
vise til Kommissionens økonomiske årsberetning 
1986/87, hvoraf det fremgår: 
1. at de absolutte uligheder er blevet skærpet betyde­
ligt, 
2. at udviklingen i arbejdsløshedens ulige fordeling 
målt ved standardafvigelsen tegner et langt mere 
ugunstigt billede for regionernes end for medlems­
staternes vedkommende, 
3. at indkomstmulighederne mellem regionerne ikke 
er blevet mærkbart mindre i nogen medlemsstat, 
samt 
4. at den gennemsnitlige ledighedsprocent i de 25 mest 
ugunstigt stillede regioner i 1976 var 8 % mod 2,4 % 
i de rigeste regioner, medens billedet i 1985 var 
21,1% mod 6,6%. 
På denne baggrund fastslår Kommissionen i den økono­
miske årsberetning, at der må udfoldes bestræbelser 
for, at de dårligere stillede regioner kan komme op på en 
vækstrate, der ligger over det europæiske gennemsnit. 
Dette kræver for det første en hensigtsmæssig til­
pasningspolitik i nationalt og regionalt regi. Herudover 
er det nødvendigt, at Fællesskabet — via strukturfonde­
ne og Den europæiske Investeringsbanks interventioner 
samt de finansielle instrumenter — kompletterer den 
indsats, som myndighederne i de dårligere stillede regio­
ner gør for at skabe grundlag for en varig vækst. 
2.4. I forlængelse af disse overvejelser skal det tilfø­
jes, at hvis etableringen af et indre marked inden 1992 
ikke også omfatter skabelsen af et egentligt socialt og 
økonomisk Europa (hvori regionalpolitikken skal være 
en af hovedhjørnestenene), vil de dårligst stillede regio­
ners økonomiske og sociale vilkår blive forringet, efter­
som deres konkurrenceevne vil blive afsvækket yderli­
gere. 
2.5. Den økonomiske situation i Europa har siden 
1985 været kendetegnet ved et gunstigt udviklingsfor-
8. 7. 87 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 180/43 
løb, som har baggrund i et betydeligt fald i inflations-
takten, en halvering af olieregningen, en sænkning af 
renteniveauet samt, til dels, i det betydelige fald i dolla­
ren. Hermed er forudsætningerne for afgørende at sætte 
skub i EF's og medlemsstaternes regionalpolitik til 
stede, men der er ikke noget, der tyder på, at denne 
gunstige situation udnyttes. 
2.6. I de sidste seks år har den procentdel af EF's 
budget, som afsættes til regionale formål, ligget uæn­
dret på godt og vel 6%. Da de samlede resultater af 
interventionerne ikke har været særligt positive, synes 
en udgiftsomlægning i regionalpolitikkens favør på­
krævet. 
2.7. De alvorlige ulighedsproblemer kan imidlertid 
ikke løses gennem selv en forbedret EF-regionalpolitik. 
EF-regionalpolitikken må derfor nøje koordineres med 
medlemsstaternes regionalpolitik. I så henseende må 
man beklage de nedskæringer, der er sket i medlemssta­
ternes regionalpolitik som led i de seneste års restriktive 
offentlige udgiftspolitik. 
2.8. Medlemsstaternes regionaludviklingsudgifter 
bør ikke blot være tilstrækkelige, men de bør også være 
af en sådan karakter, at fortidens fejl og manglende 
resultater afhjælpes. Ligesom Fællesskabet har fundet 
det påkrævet at ændre EFRU-forordningen og dermed 
også interventionskriterierne, er det meget sandsynligt, 
at lovgivningsgrundlaget for regionalpolitikken i de en­
kelte medlemsstater trænger til revision og ajourføring. 
Målsætningerne om skabelse af en ligevægt mellem 
regionerne og om en højere grad af samhørighed inden 
for Fællesskabet lader sig ikke realisere gennem regio­
nalpolitikken alene. Derfor må samtlige EF-politikker 
sættes ind på at skabe balance mellem regionerne. 
SÆRLIGE BEMÆRKNINGER 
3. Regionalpolitikkens økonomiske kontekst (se 11. 
beretning, kapitel 1, punkt 1.1) 
3.1. Beskrivelsen af den økonomiske kontekst er, 
som bemærket ovenfor, ikke særlig detaljeret, idet den 
begrænser sig til et par grundlæggende overvejelser, 
specielt omkring beskæftigelsessituationen, som ge­
nerelt skulle blive kendetegnet ved en mindre bedring i 
forhold til 1985, men således at afstanden mellem de 
regionale ledighedsniveauer på længere sigt skulle blive 
større. 
3.2. Ligesom i 2. periodiske beretning anføres det 
også her, at EF-udvidelsen har ført til en forøgelse af 
de regionale skævheder i Fællesskabet. I denne forbin­
delse er det ganske vist rigtigt, at andre svagt stillede 
regioner er blevet optaget i Fællesskabet, men forholdet 
er imidlertid det, at skævhederne er blevet accentueret 
mellem de regioner, som allerede fandtes i Fællesskabet inden udvidelsen. Med Spaniens og Portugals indtræden 
i EF er problemet blevet mere omfattende og kræver 
større opmærksomhed og flere ressourcer. 
4. Samordning af regionalpolitikken (punkt 2 til 6 i 
beretningen) 
4.1. Samordning af medlemsstaternes og Fællesskab­
ets regionalpolitik er en afgørende forudsætning for 
opnåelse af gode resultater. Det er således nødvendigt, 
at samtlige programmer er i samklang med de af EF 
opstillede målsætninger. De midler, Kommissionen fin­
der nødvendige til en sikring af en samordning, er 
præcise og velafgrænsede. 
Analysen af de regionale virkninger af Fællesskabets 
politik på de vigtigste områder er ganske interessant, 
men burde dog gennemføres med en præcis metodologi, 
som samtlige involverede instanser er bekendt med. 
4.2. De beretninger, medlemsstaterne skal tilsende 
Kommissionen i henhold til forordningens artikel 2, 
skulle i princippet være et nyttigt værktøj til vurdering 
af de regionaludviklingsprogrammer, der gennemføres. 
Imidlertid må Kommissionen til sin beklagelse konstate­
re, at medlemsstaterne i 1985 kun i ringe omfang opfyld­
te deres forpligtelser i så henseende. Måske er mere 
forpligtende bestemmelser og overtalelsesmidler på­
krævet. 
4.3. Til en evaluering af EFRU's effektivitet er det 
nødvendigt at gøre status over opnåede resultater. Kom­
missionen gør sig en række generelle, interessante over­
vejelser over de problemer, der unægteligt knytter sig 
til en seriøs vurdering, men opgiver imidlertid helt at 
evaluere resultaterne. 
Detaljerede undersøgelser er imidlertid nødvendige, i 
det mindste i visse støtteområder, da resultatevaluering 
er af afgørende betydning for en forbedring af regional­
politikken. 
4.4. Man er enig med Kommissionen, når denne 
påpeger, at politikken i visse sektorer (landbrug, indus­
tri osv.) også har en indvirkning på udviklingen i en 
region. Netop af denne grund er en integrering af Fæl­
lesskabets og medlemsstaternes økonomiske politik et 
ufravigeligt krav. 
5. Den nye forordning (kapitel 2 i beretningen) 
5.1. Kapitel 2 rummer en udførlig redegørelse for 
den nye EFRU-forordning og de principper, den bygger 
på. Der er tale om en udmærket fremstilling, men det 
må beklages, at det endnu ikke, to et halvt år efter 
vedtagelsen af den nye forordning, er lykkedes at tilveje­
bringe et tilstrækkeligt klart billede af effekten af dette 
nye lovgivningsinstrument. I øvrigt nøjes Kommissio­
nen med at redegøre for hovedpunkterne i den medde-
Nr. C 180/44 De Europæiske Fællesskabers Tidende 8. 7. 87 
lelse, der blev lagt frem på mødet i Luxembourg den 
21. april 1986. 
Selv om 11. beretning naturligt nok kun kan referere 
til 1985, er det alligevel vanskeligt at bedømme resulta­
terne af den nye forordning, når man kun kan basere 
sig på det ene år, hvori denne har været i anvendelse. 
5.2. Det nye system med beløbsintervaller, som der 
redegøres udmærket for i beretningen, er bedre egnet 
til at sikre medlemsstaterne en optimal anvendelse af 
EFRU's ressourcer. I forbindelse med indførelsen af det 
nye system kan der konstateres en væsentlig forøgelse 
i de ansøgte støttebeløb. Forøgelsen fordeler sig imidler­
tid langt fra jævnt på de forskellige medlemsstater. Det 
kunne være interessant at gå dybere ned i dette problem. 
Er der en årsagssammenhæng mellem ansøgningerne 
om øget støtte og den ny forodning, eller er der tale 
om et rent tilfælde? Har medlemsstaterne reageret for­
skelligt? 
5.3. Kommissionen har udviklet en krævende meto­
de til forudgående vurdering af støtteansøgningerne. 
Man finder metoden hensigtsmæssig. Den stiller imid­
lertid krav om yderligere kvalificeret personale. Kom­
missionen påpeger selv, at der ikke er tilstrækkeligt 
personale i Kommissionens tjenestegrene til at foretage 
vurderingerne. Det er beklageligt, at man endnu ikke 
har foretaget sig noget for at afhjælpe denne situation. 
Det økonomiske og sociale Udvalg skal atter en gang 
henvise til (se f.eks. udtalelse om 9. beretning, punkt 
5.3) de forslag, som allerede er forelagt Rådet. 
5.4. Arbejdsbyrden er vokset yderligere i forbindelse 
med behandlingen af ansøgninger fra Spanien og Portu­
gal. Det ville være ønskeligt, om Kommissionen frem­
lagde en meddelelse, der redegør for ansøgninger, der 
er indgivet og behandlet for disse to medlemsstaters 
vedkommende. 
6. EFRU's budgetmidler (punkt 15 til 30 i beretningen) 
6.1. Siden 1981 har de regionale budgetmidlers andel 
af det samlede EF-budget stort set været uændret. Det 
regionale budget udgør end ikke 0,1 % af Fællesskabets 
BNP. Tilføjes den oplysning, der figurerer andetsteds 
i beretningen, hvorefter de ti mest ugunstigt stillede 
regioner modtog en årlig gennemsnitsstøtte fra EFRU 
på 17 ECU pr. indbygger, og sammenholdes dette med 
en velstandsafstand til de ti rigeste regioner på over 
10 000 ECU (beregnet ud fra forskellen i BNP pr. ind­
bygger), vil det umiddelbart forstås, at der er tale om 
en utilstrækkelig støtteindsats. Med så ringe udgifter er 
det ikke muligt at opnå rimelige resultater. 
I sin kommentar til budgetmidlerne henviser Kommis­
sionen til EFRU-interventionernes multiplikatorvirk­
ning og gør opmærksom på, at fondens interventioner 
udgør en betydelig procentdel af de offentlige infra­
strukturudgifter, specielt i visse lande. 
Disse oplysninger er rigtige. Imidlertid er det Fæl­
lesskabets primære opgave at sætte ind over for de vedvarende og voksende uligheder. Der må derfor føres 
en mere resolut regionalpolitik med et passende budget. 
6.2. Kommissionen understreger, at den også for 
1986 har indgået en forpligtelse, hvorefter den forsikrer 
de mindst velstillede medlemsstater om, at de vil kunne 
modtage EFRU-støtte af mindst samme størrelsesorden 
som det for 1985 garanterede minimum. Man har endnu 
ikke kendskab til enkelthederne, men alt lader formode, 
at der ikke er sat noget i gang for at ændre tendensen i 
den af Det økonomiske og sociale Udvalg ønskede 
retning (se de tidligere udtalelser). 
63. Det er yderst påskønnelsesværdigt, at man næ­
sten er oppe på fuld udnyttelse af de disponible budget­
midler. Udnyttelsesgraden er oppe på 99,3 %, og højere 
havde man næppe kunnet nå. Når betalingerne i øvrigt 
er lavere end forpligtelserne, skyldes det, at projekterne 
gennemføres over flere år. Forholdet betalinger/forplig­
telser er i øvrigt blevet lidt bedre. 
6.4. Også i 1985 var der en ganske betydelig stigning 
(3 procentpoint) i den andel af midlerne, der blev an­
vendt til erhvervsinvesteringer. Dette må siges at være 
en positiv udvikling, og man kan kun støtte Kommissio­
nens bestræbelser for yderligere at øge den andel, der 
går til investeringer inden for industri, håndværk og 
servicevirksomhed. 
6.5. Med hensyn til ressourcernes fordeling på områ­
der er der sket en kraftig koncentration på de fire 
medlemsstater, hvori de vanskeligst stillede regioner er 
beliggende. Koncentrationen er taget lidt til i 1985 (82 % 
mod 79,6 %), herunder også på de prioriterede regioner. 
Koncentrationen af støtten er med til at give den bedst 
mulige udviklingseffekt og kan derfor godkendes. 
På den anden side bør det bemærkes, at en interven-
tionsindsats i samtlige EF-lande med regionale 
skævheder vil indebære, at samtlige europæiske borgere 
vil sætte større pris på EFRU's målsætninger, som bør 
fremtræde som økonomiske og ikke solidariske. En 
forudsætning for, at der kan sættes mere energisk skub 
i regionalpolitikken, er, at den rette psykologiske gro­
bund er til stede, og her spiller eksempler på interventio­
ner, der kan opvise klart positive resultater, en stor 
rolle. 
6.6. Kommissionen tillægger det stor vægt, at der er 
komplementaritet mellem EFRU-støtten og den natio­
nale finansielle indsats. 
Problemstillingen omkring komplementariteten hører 
til en af de mere ømfindtlige i forholdet mellem Fæl­
lesskabet og de enkelte medlemsstater. Offentligheden, 
de økonomiske aktører og repræsentanterne for ar­
bejdsmarkedets parter stiller sig uafladeligt det spørgs­
mål, om de programmer, der gennemføres med EF-
støtte, ikke lige så godt kunne have været iværksat 
8. 7. 87 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 180/45 
med støtte udelukkende fra de nationale og regionale 
myndigheder. Spørgsmålet er ikke uden relevans, men 
samtidig vanskeligt at besvare. 
Uanset hvor vanskeligt det er at vurdere, om EF's 
finansielle intervention rent faktisk »lægges oveni« den 
nationale finansielle indsats, bør der søges fundet frem 
til en egnet måde, hvorpå man kan forpligte de forskelli­
ge landes regeringer til at sikre, at EF-støtten faktisk 
har karakter af et supplement. 
Det er udmærket, at Kommissionen har indkredset 
problemet, men Det økonomiske og sociale Udvalg vil 
samtidig opfordre den til at finde veje til at løse det. 
6.7. Med hensyn til den »individuelle« komplemen­
taritet oplyser Kommissionen, at medlemsstaterne for 
projekter inden for industri-, håndværks- og service­
virksomhed afviser at sikre en sådan komplementaritet 
i fondsforordningens artikel 36's forstand; deres be­
grundelse er, at dette vil føre til ressourcespild og kon­
kurrenceproblemer. 
Medlemsstaternes argumentation virker lidet overbevi­
sende. 
Resultaterne er under alle omstændigheder ikke opmun­
trende, eftersom de private investeringer fortsat er alt 
for utilstrækkelige. Det viser, at de underudviklede 
regioners produktionssektor ikke er konkurrencedygtig 
i forhold til de udviklede regioners. 
6.8. Man er helt enig med Kommissionen i, at 
ordningen med samfinansiering af programmer er med 
til at styrke komplementariteten. 
6.9. Man er også enig i Kommissionens synspunkter, 
for så vidt angår nødvendigheden af en reklameindsats 
omkring interventionerne. Hvad der er endnu vigtigere 
i denne sammenhæng, er den aktive medvirken af ar­
bejdsmarkedets parter i udarbejdelsen og gennemførel­
sen af programmerne. 
7. Udnyttelse af regionernes egne udviklingsmulighed­
er (punkt 39 og 40 i beretningen) 
7.1. En udnyttelse af regionernes egne udviklingsmu­
ligheder er en fornuftig indfaldsvinkel. Man deler derfor 
Kommissionens synspunkt om, at der skal finansieres 
foranstaltninger til fordel for små og mellemstore virk­
somheder inden for industri, håndværk, turisme og 
servicefag. Det er imidlertid nødvendigt, at der sker en 
forudgående udarbejdelse af programmer og projekter, 
således at de små og mellemstore virksomheder har en 
referenceramme at holde sig til. 
7.2. Det er beklageligt, at der ikke er indgivet an­
søgninger, der specifikt vedrører regionernes egne ud­
viklingsmuligheder. Når Kommissionen er opmærksom 
på de vanskeligheder, der knytter sig til udnyttelsen af 
de instrumenter, som er stillet til de nationale myn­
digheders disposition, burde den gøre, hvad der står i 
dens magt for at gøre de små og mellemstore virk­
somheder direkte interesseret, bl.a. via deres organisa­
tioner og brancheforeninger. 8. EFRU og beskæftigelsen (punkt 41 til 44 i be­
retningen) 
8.1. Målsætningen om at skabe nye arbejdspladser 
gennem EFRU's interventioner bør tildeles høj prioritet. 
Kommissionens oplysninger vedrørende de opnåede be-
skæftigelsesresultater er ret beroligende; imidlertid må 
det være tilladt at nære en vis tvivl om, hvorvidt progno­
serne for beskæftigelsesvirkningen nu også har holdt 
stik. Der efterlyses en nøje resultatevaluering ex post. 
Dog vil det være hensigtsmæssigt, at Kommissionen i 
sin vurdering af ansøgningerne fortsat lægger særlig 
vægt på prognoserne for beskæftigelsesskabelsen. Der 
bør gives prioritet til de programmer, som direkte eller 
indirekte skaber det størst mulige antal arbejdspladser 
via investeringer. 
9. Infrastrukturstøtte (punkt 45, 46 og 47) 
9.1. Infrastrukturstøtten fra fonden imødekommer 
så afgjort et behov, specielt i visse regioner, da manglen­
de infrastruktur er en af hovedårsagerne til underudvi­
kling. På den anden side findes der også områder, som 
er i tilbagegang, selv om de er tilstrækkeligt forsynet 
med infrastruktur. Der er derfor behov for en detaljeret 
analyse af problemet for at finde frem til, ad hvilken 
vej der kan skabes optimal ligevægt mellem støtte til 
infrastruktur og støtte til investeringer i produktion. 
Man kan fuldt tilslutte sig Kommissionens prioritering, 
hvorefter der skal gives forrang til investeringer, der 
har direkte tilknytning til erhvervsaktiviteter, herunder 
frem for alt støtte til erhvervsuddannelses-, forsknings-
og teknologiudviklingsinfrastruktur. 
9.2. Nødvendigheden af, at en større andel af udgif­
terne kanaliseres over i erhvervsinvesteringer, må imid­
lertid ikke tabes af syne. Udgifterne hertil bør sættes 
gradvis i vejret i takt med, at de grundlæggende infra­
strukturer kommer på plads. 
10. Den integrerede metode (punkt 50 til 55) 
10.1. Den integrerede metode påkalder sig betydelig 
interesse, da der kan opnås yderst positive resultater 
gennem den synergieffekt, der fremkommer gennem en 
samtidig, målrettet anvendelse af de forskellige finansie­
ringsinstrumenter, som indgår i et organisk hele af 
programmer. Det økonomiske og sociale Udvalg skal 
her henvise til specielt en nylig fremsat udtalelse om 
integrerede aktioner. 
10.2. De hidtidige erfaringer viser imidlertid, at den 
integrerede metode ikke føres ud i livet med den nødven­
dige beslutsomhed. For de integrerede foranstaltningers 
Nr. C 180/46 De Europæiske Fællesskabers Tidende 8. 7. 87 
vedkommende er det blevet ved pilotprojekterne i Na­
poli og Belfast. De integrerede middelhavsprogrammer 
gennemføres således ikke med den forventede hur­
tighed. 
10.3. Integreringen af de forskellige instrumenter og 
de forskellige instanser gennemføres ganske vist ikke 
uhindret, men hertil er at sige, at den integrerede meto­
des juridiske grundlag endnu ikke er fuldstændigt, at 
procedurerne generelt er mangelfulde eller upræcise, 
samt at Kommissionens tjenestegrene ikke er udstyret 
optimalt med henblik på at kunne sikre den nødvendige 
samordning. 
10.4. Den omstændighed, at der på én gang findes 
integrerede foranstaltninger, programmer, metoder og 
aktioner, kan virke forvirrende, specielt for potentielle 
ansøgere i medlemsstaterne; det samme gælder disse 
integrerede interventionsmetoders relation til de natio­
nale programmer af EF-interesse. Kommissionen bør 
forenkle og klarlægge de pågældende definitioner og 
sondringer. 
11. Forholdet til de nationale, regionale og lokale myn­
digheder (punkt 57 og 58) 
11.1. Man deler fuldt ud Kommissionens synspunkt, 
hvorefter der bør ske en udbygning af dialogen med 
medlemsstaterne og de lokale og regionale myndighed­
er. Specielt sidstnævnte bør inddrages i EF-aktiviteter-
ne, eftersom de er de eneste, der kan skabe offentlig 
opmærksomhed omkring projekterne og sikre, at er­
hvervslivet og arbejdsmarkedets parter involveres på en 
hensigtsmæssig måde. 
11.2. Man er enig med Kommissionen i, at dialogen 
især har til formål at føre frem til en fælles fastlæggelse 
af, hvilke områder der skal prioriteres, at fremme sam­
finansieringen af programmer, at styrke gennemsig­
tigheden i og kendskabet til finansieringsformerne samt 
sikre et fælles ansvar for, at de nødvendige midler står 
til rådighed. 
12. EFRU's interventioner i 1985 (kapitel 3 i be­
retningen) 
Hele kapitel 3, som indeholder en detaljeret redegørelse 
for de interventioner, EFRU gennemførte i 1985, er 
yderst interessant. Kommissionen fortjener ros for de 
fyldestgørende oplysninger og den klare fremstilling, 
den giver af de kriterier og den metode, der ligger bag 
de trufne valg. 
12.1. Vurdering af ansøgningerne om støtte (punkt 65) 
De vurderingskriterier, som er opregnet, er fuldt accep­
table. Imidlertid forekommer den orden, de er opstillet 
i, lidt ulogisk, også selv om den følger af den måde, 
forordningen anvendes på. Integreret anvendelse af EF-
instrumenter optræder således som punkt 7 (næstsidste punkt) før det sidste punkt, der vedrører investeringer 
i et grænseområde, et ø-område eller et perifert belig­
gende område. Disse to punkter fortjener en mere frem­
skudt plads. 
12.2. (punkt 69) 
Det præciseres på dette sted i beretningen, at der i de 
elleve år, EFRU har eksisteret, ikke har været et eneste 
tilfælde, hvor EFRU-udvalget har afgivet en negativ 
udtalelse. Selv om dette på den ene side vidner om, at 
generaldirektoratet for regionalpolitik har foretaget en 
omhyggelig behandling af ansøgningerne, kan det dog 
også vække formodning om, at der gås for restriktivt 
og selektivt til værks. 
12.3. Omorganiseringen af generaldirektoratet for 
regionalpolitik, dvs. GD XVI, er sket på baggrund af 
vedtagelsen af den nye forordning. Denne omlægning 
lod sig næppe udsætte. Samtidig burde den organisato­
riske struktur imidlertid i højere grad have været tilpas­
set de nye opgaver. Hvis man virkelig går ind for, at 
der skal ske positive ændringer inden for regionalpoli­
tikken, er det nødvendigt, at der etableres nogle effekti­
ve tjenestegrene og operative procedurer. 
13. Finansiering af programmer (punkt 72 til 88 i 
beretningen) 
13.1. Den gradvise overgang til finansiering af pro­
grammer i stedet for projekter er yderst hensigtsmæssig, 
fordi det betyder, at støtteindsatsen bliver mere fuld­
stændig og helhedspræget. Det skal imidlertid bemær­
kes, at selv om referencerammen kun er det første år 
for anvendelsen af den nye forordning, sker denne 
overgang alt for langsomt. Baggrunden er specielt 
manglende initiativ fra nogle medlemsstater. 
13.2. Fællesskabsprogrammerne er af stor vigtighed. 
Man finder de kriterier, Kommissionen opstiller for 
gennemførelse af sådanne programmer, tilfredsstillen­
de. Der bør lægges afgørende vægt på telekommunika­
tion og energi med henblik på at integrere de mindre 
udviklede regioner i et højteknologi-Europa. 
13.3. Også de nationale programmer af interesse for 
Fællesskabet bør fremmes, da de i kraft af selve deres 
natur kan sikre en sammenkædning af regionalud­
viklingen og de vigtigste EF-politikker. Disse program­
mer må være i samklang med målsætningerne for udvi­
kling af hele den europæiske økonomi og fremme af 
avanceret teknologi. 
13.4. Det konstateres med interesse, at disse pro­
grammers iværksættelse vil blive overvåget af koordine­
ringsudvalg bestående af repræsentanter for de organer, 
der er ansvarlige for programmernes gennemførelse på 
lokalt, regionalt og nationalt plan. Kommissionen vil 
ligeledes blive repræsenteret i disse udvalg. Af eksem­
pler henvises der kun til de tre britiske programmer. 
Det er imidlertid nødvendigt, at metoden vinder større 
udbredelse. 
13.5. Kommissionen har taget nogle delbeslutninger 
om integrerede foranstaltninger i visse regioner i Frank-
8. 7. 87 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 180/47 
rig. I mangel af præcise oplysninger er det ikke muligt 
at kommentere dette initiativ, men det må imidlertid 
være rimeligt at stille spørgsmålet, hvorfor der ikke er 
taget en samlet beslutning. Da der er tale om integrerede 
foranstaltninger, burde de jo være karakteriseret ved 
en helhedsløsning med en samtidig anvendelse af de 
forskellige strukturfonde. 
14. Støtteansøgninger (punkt 90) 
14.1. Det samlede antal støtteansøgninger udviste i 
forhold til 1985 en betydelig stigning (53 %). Det kunne 
være interessant at gå dybere ind i en analyse af årsager­
ne til denne stigning. Det er sandsynligt, at dette i et 
vist omfang skyldes bestemmelserne i den nye forord­
ning, men det har også baggrund i en større bevidstgø­
relse om regionale ulighedsproblemer. 
15. Spanien og Portugal (punkt 101 i beretningen) 
15.1. Det konstateres med tilfredshed, at EFRU's 
aktiviteter i Spanien og Portugal er kommet i gang. I 
1985 var der indgået for få forslag til, at der var tale 
om en lancering i fuld skala. Det kunne være interes­
sant, hvis Kommissionen gennemførte en forberedende 
undersøgelse af aktiviteterne i de to lande. 
16. Støtte til produktive investeringen (punkt 108 til 
116) 
16.1. Det økonomiske og sociale Udvalg bifalder 
Kommissionens bestræbelser for at kanalisere flere støt­
teressourcer over i industri-, håndværks- og serviceakti­
viteter, som er kendetegnet ved økonomisk sund virk­
somhed og kan bidrage til at skabe eller fastholde varige 
arbejdspladser, for desværre må det konstateres, at 
projekter inden for industri, håndværk og servicevirk­
somhed stadig er forfordelt i forhold til infrastruktur­
projekter. 
16.2. Man kan også tilslutte sig de skridt, der er 
taget for at gøre EFRU-interventionerne mere smidige, 
ved at lade de restriktive krav i den tidligere forordning 
bortfalde. 
16.3. Det ville sandsynligvis være hensigtsmæssigt — 
og sker da også i visse tilfælde — at EFRU's bidrag 
til den støtte, der ydes af de nationale og regionale 
myndigheder, kan bryde 50 % -loftet. Loftet lægger såle­
des en dæmper på mulighederne for virkelig at gå ind 
og støtje de mindre udviklede områder, som har færrest 
ressourcer til rådighed. 
16.4. Det vil være mest hensigtsmæssigt, hvis støtten 
primært går til de produktionssektorer, som skaber 
nye arbejdspladser til lavere omkostninger. Dette må 
imidlertid samtidig være foreneligt med kravet om en 
udvikling hen imod højteknologiske virksomheder. 16.5. Det må med beklagelse konstateres, at den 
andel af støtten, der går til den tertiære sektor, er faldet, 
da denne sektor jo generelt vil spille en stadig større 
rolle i den moderne økonomi. Derimod er det tegn på 
en positiv udvikling, at der kan registreres en stigning 
i støtten til forskning og udvikling. 
17. Afsluttende bemærkninger 
17.1. Det økonomiske og sociale Udvalg bifalder den 
11. EFRU-beretning. Beretningen giver et præcist og 
udtømmende billede af fondens virksomhed i 1985 og 
indeholder en klar fremstilling af de kriterier, Kommis­
sionen agter at anvende på gennemførelsen af en­
keltpunkterne i den nye forordning. 
Et helt så positivt syn kan imidlertid ikke anlægges 
på Fællesskabets og medlemsstaternes regionalpolitik, 
eftersom de praktiske resultater heraf stadig er utilfreds­
stillende. 
17.2. EFRU har ikke tilstrækkelige ressourcer til sin 
rådighed. Set ud fra det samlede budget er den ikke 
dimensioneret efter omfanget af de problemer, der skal 
løses. 
17.3. Den europæiske fælles Akt gør regionalpolitik­
ken til en af de fundamentale opgaver i Fællesskabet. 
Man håber, dette indvarsler en afgørende vending med 
tilhørende løsninger på ressourceproblemerne. 
17.4. Skal regionalpolitikkens effektivitet øges, er det 
nødvendigt, at relationen mellem Kommissionen og 
medlemsstaterne og de regionale og lokale myndigheder 
styrkes. Den igangværende omlægning fra projekt- til 
programfinansiering understreger endnu tydeligere 
nødvendigheden heraf. 
17.5. Dernæst er det nødvendigt, at erhvervslivet, 
borgerne, arbejdsgivernes og arbejdstagernes organisa­
tioner og organisationer, som repræsenterer samtlige 
interesser i samfundet, er aktivt inddraget på samtlige 
stadier under den regionale foranstaltnings gennemfø­
relse. Det er af stor betydning for de forskellige interven­
tioners heldige gennemførelse, at samtlige involverede 
medvirker i størst muligt omfang, og at de kan være 
sikre på, at de har alle de værktøjer til rådighed, som 
kræves til en løsning af de alvorlige problemer, de står 
overfor. 
17.6. Ud over den omorganisering, der allerede har 
fundet sted inden for de tjenestegrene i Kommissionen, 
der beskæftiger sig med regionaludvikling, er der også 
behov for en styrkelse af organisationsstrukturen. Der 
bør også etableres smidige, strømlinede procedurer for 
at skabe koordination mellem disse tjenestegrene og 
andre tjenestegrene, der beskæftiger sig med andre EF-
politikker, som virker ind på regionaludviklingen. 
17.7. Den integrerede metode, som Kommissionen 
forsikrer at ville give høj prioritet, bør finde konkret 
anvendelse på langt flere interventioner. 
Nr. C 180/48 De Europæiske Fællesskabers Tidende 8. 7. 87 
17.8. Man kan kun bifalde den gradvise overgang til 
programfinansiering frem for projektfinansiering. Det 
nye system betyder, at det i princippet vil være muligt 
at løse en lang række problemer gennem forberedelse 
og målretning af interventionerne, gennem involvering 
af kompetente myndigheder på forskellige niveauer, 
gennem deltagelse af arbejdsmarkedets parter, gennem 
komplementaritet og gennem en samordning af de for­
skellige EF-politikker. 17.9. De konkrete resultater af foranstaltninger 
gennemført med støtte fra EFRU bør kunne gøres måle­
lige, ligesom de direkte berørte og offentligheden i 
øvrigt bør gøres bekendt med dem. 
Det er tvingende nødvendigt, at dette krav opfyldes. 
Der er ganske vist store vanskeligheder behæftet med 
indsamlingen af data og udarbejdelse af konklusioner 
ud fra disse, men de må overvindes. 
Fællesskabsprogrammerne, som man håber, der vil 
blive gennemført flere af i fremtiden, påkalder sig stor 
interesse og bør gives høj prioritet. Endelig er det ønskeligt, at den 3. beretning om situatio­
nen i regionerne indeholder en fuldstændig beskrivelse 
af regionalpolitikkens økonomiske kontekst. 
Bruxelles, den 13. maj 1987. 
Alfons MARGOT 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om Forslaget til Rådets afgørelse om vedtagelse af et handlingsprogram for 
erhvervsuddannelse og forberedelse af unge til arbejds- og voksenlivet (*) 
(87/C 180/15) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 3. april 1987 under henvisning til EØF-
traktatens artikel 128 at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse om det 
ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde blev ved Det økonomiske og sociale Udvalgs beslutning overdraget 
Herbert Nierhaus som hovedordfører. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog enstemmigt på sin 246. plenarforsamling, den 14. 
maj 1987, følgende udtalelse: 
1. Indledning 
1.1. Den økonomiske udvikling i de højtindustriali­
serede lande kendetegnes på den ene side ved et konstant 
fald i arbejdstilbud til lavtuddannede, først og fremmest 
som følge af indførelsen af ny teknologi, og på den 
anden side ved den relative stigning i behovet for velud­
dannede, kvalificerede fagfolk på alle erhvervsområder. 
Denne kendsgerning og dermed også det forhold, at 
elektroniske informations- og kommunikationssyste­
mer især har erstattet mindre kvalificerede menneskeli­
ge arbejdsydelser på næsten alle områder inden for 
administration og produktion, har i væsentlig grad 
bidraget til den høje strukturelle arbejdsløshed, vi ser i 
(!) EFTnr. C 90 af 4. 4. 1987, s. 4. dag. De unge, der står for at skulle træde ind i arbejdsli­
vet, tegner sig for en forfærdende høj del heraf.. Unge 
med en god skoleuddannelse bag sig og en kompetence­
givende erhvervsuddannelse, der ikke blot giver rent 
faglig viden, men også omfatter samfundsmæssige 
aspekter, har i reglen stadig de relativt bedste chancer 
for at få arbejde. 
I tilfælde af at den almene skoleuddannelse ikke omfat­
ter praktisk kendskab til emner som socialsikring, sund­
heds- og miljøbeskyttelse, skat og regnskabsvæsen, må 
der findes måder, hvorpå man kan inddrage disse emner 
i erhvervsuddannelsen. 
1.2. I nærværende udtalelse om forslaget til Rådets 
afgørelse om vedtagelse af et handlingsprogram for 
erhvervsuddannelse og forberedelse af unge til arbejds-
og voksenlivet defineres »uddannelse« (eller rettere »er­
hvervsuddannelse« på følgende måde: