KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 27.11.1996 
KOM(96) 561 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
OM MILJØAFTALER 

Indholdsfortegnelse 
Resumé 
I. Indledning 
II. Meddelelsens indhold og mål 
III. Generelle betragtninger vedrørende miljøaftaler som et miljølpolitisk redskab 
IV. Generelle retningslinjer for anvendelsen af miljøaftaler 
V. Miljløaftaler til gennemførelse af visse bestemmelser i EF-direktiver 
VI. Miljøaftaler på EU-plan 
VII. Konklusioner 
Bilag: Oversigt over medlemsstaternes erfaringer 
Resumé 
Efter mere end tyve års EF-lovgivning på miljøområdet, er de grundlæggende lovrammer nu 
på plads. Korrekt gennemførelse af denne lovgivning er en af de vigtigste 
miljøforanstaltninger til at virkeliggøre en bæredygtig udvikling. En anden vigtig målsætning, 
som er fastsat i det femte handlingsprogram på miljøområdet, går ud på at supplere de 
regulernde foranstaltninger med andre virkemidler. 
At fremme brugen af aftaler med erhvervslivet er et led i bestræbelserne på at udvide viften 
af politiske redskaber. Nærværende direktiv indgår derfor i den strategi, der er opstillet i det 
femte handlingsprogram - for nylig bekræftet i Kommissionens forslag til revision af 
programmet. 
Aftaler med erhvervslivet er et smidigt redskab, som kan anvendes på regionalt og nationalt 
plan, på EU-plan og på internationalt plan. Mens sådanne aftaler tidligere hovedsagelig var 
ikke-bindende og frivillige, har nogle medlemsstater i den senere tid foretrukket mere 
formelle og bindende aftaler. 
Miljøaftaler er et effektivt middel til at gennemføre foranstaltninger og kan derfor bidrage 
til at mindske mængden af love og administrative bestemmelser. Nærværende initiativ er 
derfor knyttet til Kommissionens bestræbelser på at forenkle og forbedre EU-lovgivningen. 
Aftaler kan bruges som supplement til lovgivning og kan være et hensigtsmæssigt 
gennemførelsesredskab. Bindende aftaler er et effektivt redskab til opfyldelse af generelle 
målsætninger i EF-direktiverne, navnlig til gennemførelse af 
forureningsbekæmpelsesprogrammer. På EU-plan kan Kommissionen anvende sådanne aftaler 
til behandling af miljøproblemer i stedet for de traditionelle regulerende indgreb. 
De tre vigtigste fordele ved miljøaftaler er følgende: de kan fremme en "proaktiv" holdning 
fra industriens side (dvs. at industrien foregriber regulerende regeringsindgreb ved selv 
forinden at træffe de nødvendige miljøforanstaltninger); de kan give omkostningseffektive, 
skræddersyede løsninger og åbne mulighed for hurtigere og nemmere opfyldelse af 
miljømålsætningerne. Til fremme af anvendelsen af sådanne aftaler indeholder denne 
meddelelse generelle retningeslinjer til sikring af deres gennemsigtighed, hvilket er en 
afgørende faktor for deres effektivitet. I meddelelsen foreslås derfor følgende: forudgående 
høring af de berørte parter; bindende form; kvantificerede og trinvise mål; overvågning af 
resultaterne samt offentliggørelse af aftalen og af de indhentede resultater. Med disse kriterier 
skulle det være muligt at undgå upræcise målsætninger, manglende gennemsigtighed og 
riskoen for konkurrenceforvridninger som følge af "gratister". 
Der fremsættes en henstilling til medlemsstaterne, der kan tjene som en klar ramme for 
anvendelsen af miljløaftaler som et redskab til gennemførelse af Fællesskabets direktiver. 
I. Indledning 
1.1 ønsket om at gøre miljøpolitikken stadig mere effektiv har Kommissionen siden 
udarbejdelsen af det femte handlingsprogram på miljøområdet i 19921} gjort sig til talsmand 
for en bredere vifte af miljøpolitiske instrumenter. Grunden til denne nye indfaldsvinkel er, 
at de grundlæggende rammeforskrifter nu, efter mere end 20 års fællesskabsaktioner på 
miljøområdet, er på plads. Forskrifter alene vil imidlertid ikke kunne skabe de væsentlige 
ændringer i den nuværende praksis, som kræves til en bæredygtig udvikling 
I det femte handlingsprogram foreslås der derfor en ny form for samarbejde med industrien: 
Mens miljøforanstaltningerne tidligere oftest havdeform af forskrifter med vægt på 
en "det må du ikke "-holdning, er den nye holdning i højere grad "lad os samarbejde ". Dette 
afspejler industriens og forretningsverdenens voksende forståelse for, at erhvervslivet ikke 
alene er en vigtig del af (miljø) problemet, men at det også bør være en del af løsningen. 
Den nye holdning indebærer navnlig en styrket dialog med industrien og - under passende 
omstændigheder -fremme af frivillige aftaler og andre former for selvregulering. 
2.Rådet har udtrykkeligt erkendt behovet for at udvide viften af virkemidler og inddrage alle 
dele af samfundet i et fælles ansvar for miljøet2). Det har imidlertid vist sig vanskeligere end 
forudset. I forbindelse med revisionen af det femte handlingsprogram foreslog Kommissionen 
derfor, at dette spørgsmål skulle behandles som en af de fem nøgleprioriteter3*. Der skulle 
i dette øjemed lægges særligt vægt på miljøafgifter, skattereformer, miljøansvar og frivillige 
aftaler. Kommissionen er i færd med at udarbejde et udkast til en meddelelse om 
miljøafgifter i medlemsstaterne. Formålet hermed er at bane vej for indførelse af sådanne 
afgifter i medlemsstaterne ved at undersøge mulighederne og hindringerne for anvendelse af 
sådanne foranstaltninger. Kommissionen ønsker også - gennem en meddelelse til Parlamentet 
og Rådet - at stimulere den offentlige debat om mere effektiv gennemførelse og håndhævelse 
af miljølovgivningen. 
3.Ved i højere grad at anvende markedsbaserede instrumenter, der er tilpasset 
markedsmekanismerne bedre, er det nemmere at give de økonomiske aktører de rette 
signaler, hvilket bidrager til deregulering og nedbrydning af snærende bureaukrati4*. Aftaler 
med industrien, navnlig aftaler indgået på EU-plan, kan overflødilggøre regulerende indgreb, 
ved at industrien selv træffer effektive foranstaltninger, inden der bliver behov for 
lovgivning. Aftaler kan også være et -omkostningseffektivt - middel til at virkeliggøre de 
målsætninger, der er nedfældet i Fællesskabets direktiver. Og de kan også bidrage til at 
mindske behovet for detailregulering. Beslutning om at indgå aftaler skal træffes fra sag til 
sag ud fra disse forskellige omstændigheder. 
Næsten alle medlemsstaterne har indgået aftaler med industrien, men der er stor forskel på 
hvordan og i hvilken udstrækning det har fundet sted. 
II.Meddelelsens indhold og mål 
i) KOM(92) af 3.4.1992, pkt. 31. 
2) Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 
1.2.1993, EFT C 138 af 17.5.1993, s. 1. 
3) Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om revisionen af Det Europæiske Fællesskabs 
program for politik og handling i forbindelse med miljøet og bæredygtig udvikling "Mod en bæredygtig 
udvikling", EFT C 140 af 11.5.1996, s. 5. 
4) Kommissionens meddelelse om økonomisk vækst og miljø, KOM(94) 465 af 3.11.1994. 
4.Denne meddelelse vedrører anvendelsen af miljøaftaler som et miljøpolitisk redskab i 
Fællesskabet. I denne meddelelelse forstås ved miljøaftaler, aftaler indgået mellem industrien 
og offentlige myndigheder om virkeliggørelse af miljømålsætninger. Sådanne miljøaftaler kan 
være juridisk bindende og indebære forpligtelser for aftaleparterne. De kan også tage form 
af ensidige forpligtelser fra industriens side, som anerkendes af myndighederne. 
Ud fra den nuværende situation i medlemsstaterne er formålet med denne meddelelse 
-at opstille retningslinjer for effektiv anvendelse af miljøaftaler 
-at opstille betingelserne for, at sådanne aftaler kan anvendes til gennemførelse af visse 
bestemmelser i Fællesskabets direktiver 
-at anføre, hvorledes miljøaftaler kan anvendes på EU-plan. 
5.Det generelle mål med denne meddelelse er at fremme anvendelsen af effektive og 
acceptable miljøaftaler. Dette initiativ bør klart anskues som led i en mere vidtgående politik 
baseret på frivillige tiltag, i tråd med de principper og målsætninger, der er nedfældet i det 
femte miljøhandlingsprogram. Miljøaftaler vil være ét af en række miljøpolitiske virkemidler 
til fremme afbæredygtig udvikling (jf. kapitel III). 
Miljøaftaler må endvidere udformes omhyggeligt for at sikre y at de både er miljø- og 
omkostningseffektive og således opfylder deres hensigt. I dette øjemed bør der fastsættes 
kriterier, der sikrer aftalernes gennemsigtighed, troværdighed og pålidelighed. En 
forudsætning herfor er, at der opstilles kvantificerede målsætninger, at der anvendes en 
trinvis fremgangsmåde med opfyldelse af delmål, at aftalen offentliggøres, og at resultaterne 
overvåges og indberettes. Meddelelsen opstiller kriterier for de vigtigste spørgsmål i relation 
til effektivitet og troværdighed (jf. kapitel IV). Opfyldes disse kriterier, vil det kunne 
forhindres, at der opstår en lang række forskellige aftaleformer og fremgangsmåder, som vil 
kunne være til hinder for det indre markeds rette funktion. 
Det tredje mål med meddelelsen er at belyse anvendelsen af miljøaftaler i tilknytning til 
gennemførelsen af visse bestemmelser i Fællesskabets direktiver (jf. kapitel V) og 
anvendelsen af sådanne aftaler på europæisk plan (jf. kapitel VI). 
6.Lovgivning vil fortsat være den nødvendige rygrad i Fællesskabets miljøpolitik, men den 
bør suppleres med markedsbaserede værktøjer og frivillige tiltag. I denne sammenhæng skal 
miljøaftaler snarere betragtes som et gennemførelsesredskab end som et middel til 
deregulering. Kommissionen søger at forenkle og forbedre fællesskabslovgivningen. Som en 
bestræbelse i denne retning kan nævnes rapporten fra gruppen af uafhængige eksperter om 
forenkling af lovgivning og administration5). Kommissionen har gjort rede for sin holdning 
til forenkling i sin rapport til Det Europæiske Råds møde i Madrid i 1995 "Bedre 
lovgivning"6) og i en foreløbig rapport til Det Europæiske Råd i Firenze i juni 1996 om 
anvendelse af nærheds- og proportionalitetsprincipperne7*. 
III.Generelle betragtninger vedrørende miljøaftaler som et miljøpolitisk redskab 
Fordele og problemer 
5) KOM (95)228 og SEK(95)212l endelig udg. 
6) ØSU(95)580. 
7) ØSU(96)2 endelig udg, 
Den voksende interesse for at anvende aftaler inden for miljøpolitikken skyldes erkendelsen 
af, at bæredygtig udvikling kræver, at de berørte industrisektorer handler på eget initiativ og 
ikke blot opfylder allerede fastsatte forskrifter. De potentielle fordele ved frivillige 
foranstaltninger anføres nedenfor. 
Fremme af en proaktiv holdning fra industriens side, ... 
7.1 lovgivningsprocessen inddrages industrien ofte på et ret sent stadium og i form af mere 
eller mindre formelle høringer. Denne fremgangsmåde vil i de fleste tilfælde medføre en 
defensiv respons fra industriens side snarere end en åben og samarbejdsvillig reaktion. Dialog 
og forhandlinger om hvad der skal gøres og hvordan det skal gøres med henblik på at nå 
nærmere angivne mål, vil kunne bidrage til at nedbryde denne defensive holdning. Herudover 
vil forhandlingsprocessen som sådan, uanset den faktiske aftale, kunne føre til fælles 
forståelse for miljøproblemerne og det fælles ansvar. En sådan fælles forståelse er i sig selv 
en fordel; den gør det lettere at udforme en fornuftig miljøpolitik og må derfor ikke 
undervurderes. Dette indebærer også, at sådanne aftaler bør betragtes som en videreførelse 
af partnerskabet mellem myndighederne og industrien, og ikke blot som et resultat heraf. 
.. omkostningseffektivitet, ... 
8.En vigtig fordel ved miljøaftaler er, at de i højere grad end lovgivning, der f.eks. 
foreskriver anvendelsen af en nærmere bestemt teknologi, giver industrien - de enkelte 
virksomheder eller sektoren som sådan - større frihed til at bestemme, hvordan miljømålene 
skal nås. Dette giver industrien mulighed for at finde frem til omkostningseffektive løsninger, 
der er tilpasset dens særlige situation, således at der f.eks. kan tages hensyn til tidligere 
investeringer. Deltager en virksomhed i en miljøaftale, kan myndighederne udstede mindre 
detaljerede tilladelser med angivelse af bestemte mål, som det er op til virksomheden at nå 
på den mest effektive måde. Endvidere skal virksomheden ikke nødvendigvis ansøge om 
særlig tilladelse til hver enkelt ændring i industriprocessen. Denne fleksibilitet fremmer også 
kreative løsninger og teknologisk innovation, som ikke blot kan mindske omkostningerne ved 
de pågældende miljøkrav, men også medføre spin-off-fordele som følge af innovative 
løsninger, der indebærer konkurrencemæssige fordele. Hvis industrien tager sig sit ansvar 
alvorligt, vil en behørigt offentliggjort og kontrolleret aftale også ofte blive overholdt nøjere. 
Myndighedernes ansvar forbliver uændret, men de får adgang til bedre data og får bedre 
mulighed for at kunne forstå de potentielle problemer, hvilket i sidste ende mindsker 
håndhævelsesomkostningerne ved at gøre håndhævelsen mere effektiv. 
... og hurtigere virkeliggørelse af målsætningerne, ... 
9.Hverken lovgivning eller aftaler udformes fra den ene dag til den anden. Men navnlig i 
tilfælde, hvor de fastsatte mål berører et begrænset antal virksomheder, er indgåelse af aftaler 
imidlertid en betydelig hurtigere proces end vedtagelse af lovgivning, hvilket betyder, at 
industriens miljøforpligtelser får virkning på relativt hurtigt. Skal der opstilles mål på EU-
plan, er lovgivningsprocessen på EU-plan og på nationalt plan yderst langvarig. F.eks. går 
der gennemsnitligt over to år mellem forelæggelse af et forslag til et miljødirektiv og dets 
vedtagelse, og sædvanligvis yderligere to år, før det omsættes i medlemsstaternes lovgivning. 
Når først et direktiv er omsat, hvilket i mange tilfælde finder sted med betydelig forsinkelse, 
skal det gennemføres og anvendes. Aftaler kan derfor være en hurtigere og således mere 
effektiv fremgangsmåde, selvom forhandling og indgåelse af en aftale kan vare mere end et 
par måneder. 
... men med skyldig hensyntagen til visse risici. 
10.Dog har ikke alle aftaler været en succes. Visse faktorer er afgørende for, om miljøaftaler 
kan opfattes som et troværdigt miljøpolitisk redskab. 
for det første må forhandling af sådanne aftaler hvile på en klar vilje fra myndighedernes 
side til at forfølge veldefinerede miljømålsætninger. Løst funderede forhandlinger eller 
drøftelser om almene forpligtelser kan ikke munde ud i tilstrækkelig slagkraftige 
foranstaltninger og opfattes ofte af befolkningen som et påskud til at udskyde mere effektive 
foranstaltninger. Det kan være hensigtsmæssigt at fastsætte de generelle målsætninger i 
lovgivningen. Herved kan alle interesserede parter, herunder navnlig industrien og de berørte 
dele af offentligheden, deltage i opstillingen af de mere konkrete mål gennem 
grundlovsfæstede eller lovfæstede procedurer. Dette vil ikke blot sikre rimelige mål, men 
også, at disses niveau ikke sænkes under forhandlingerne. Mere generelt er åbenhed og 
oplysning af offentligheden om målene en garanti for, at der ikke indgås aftaler, der stort set 
blot viderefører den hidtidige politik og ikke opfylder befolkningens forventninger. 
11.Et andet vigtigt punkt er muligheden for at håndhæve en aftale. Hvis der ikke findes 
håndhævelsesmekanismer og sanktioner, kan det være fristende at undlade at opfylde en 
aftale. Bindende aftaler kan imidlertid håndhæves ad lovens vej og kan indebære sanktioner, 
f.eks. bøder. I lyset af visse dårlige erfaringer med tidligere aftaler har medlemsstaterne da 
også for nylig ændret holdning og foretrækker nu mere formelle aftaler. Men også ensidige 
forpligtelser, der udformes efter retningslinjerne i denne meddelelse, ville indebære visse 
mekanismer til fremme af overholdelsen - f.eks. offentlig pression og truslen om indførelse 
af regulerende foranstaltninger, hvis aftalen tilsidesættes. Hvis aftalerne udformes og 
gennemføres på gennemsigtig vis, kan offentligheden holde øje med gennemførelsen af de 
pågældende foranstaltninger og således udøve et effektivt pres. Denne mulighed kompenserer 
for den kendsgerning, at enkeltpersoner ikke i alle tilfælde kan håndhæve miljøaftaler gennem 
søgsmål. 
12.Eftersom miljøaftaler kun binder dem, der har forpligtet sig, kan de indebære ensidige 
fordele for dem, som ikke deltager. Disse "gratister" undgår at deltage de omkostninger, som 
deres konkurrenter betaler: de "pæne drenges" arbejde kommer primært de "slemme drenge" 
til gode. Risikoen for gratister kan imidlertid generelt vurderes af forhandlingsparterne, som 
fra forhandlingerne udmærket er klar over, hvem der kan få fordel ved ikke at deltage. I 
nogle tilfælde vil bare truslen om lovgivning afskrække potentielle gratister. Erfaringerne fra 
medlemsstaterne viser, at de potentielle fordele for eventuelle gratister ikke er til hinder for, 
at industrien indgår aftaler. 
Det skal imidlertid bemærkes, at risikoen for gratister vokser med omfanget af de 
marginalomkostninger, en miljøaftale indebærer. Regulerende indgdreb er derfor mere 
hensigtsmæssige, hvis fordelene for gratisterne vil kunne blive så betydelige, at det kan 
bringe overholdelsen af aftalen i fare eller medføre forvridning af konkurrencen. Man kan 
også overveje at bruge en vifte af forskellige virkemidler, herunder at give virksomheder, 
der tiltræder en aftale, visse fordele. Dette kan være et incitament at deltage i aftalen og 
mindske fristelsen for gratister. 
Baggrunden for miljøaftaler og disses indhold 
13.Den politiske beslutningstager har adgang til en række alternative virkemidler, som kan 
klassificeres som "regulerende", "markedsbaserede" (f.eks. afgifter eller salgbare 
emissionstilladelser), "frivillige tiltag", "finansiel støtte" (miljøsubsidier) og 
"markedsfremmende foranstaltninger" (såsom oplysning og undervisning). Alle disse 
virkemidler er forskellige med hensyn til deres gavn for miljøet, økonomiske effektivitet og 
gennemførlighed, og der bør tages hensyn hertil ved valget af virkemidler til 
omkostningseffektiv løsning af miljøproblemer. 
14.Muligheden for anvende miljøaftaler som et miljøpolitisk styringsmiddel afhænger i høj 
grad af aftalernes konkrete udformning og den sammenhæng, de anvendes i. Miljøaftaler vil 
sandsynligvis blive udnyttet på omkostningseffektiv måde i en kombination af forskellige 
styringsmidler, som f.eks. regulerende eller økonomiske instrumenter. Aftaler kan f.eks. 
supplere lovgivningen. De kan også anvendes som et foreløbigt supplement til en miljøafgift, 
således at den pågældende sektors omkostninger ved overgangen til renere produktionsformer 
begrænses (f.eks. tab af arbejdspladser i sektorer med stærk forurening og stærk international 
konkurrence uden tilsvarende skabelse af nye job i renere sektorer). I sektorer, hvor en afgift 
vil resultere i høje makroøkonomiske overgangsomkostninger som følge af stærk forurening 
og stærk international konkurrence, kan aftaleparterne undtages fra den pågældende afgift, 
forudsat at EUs konkurrenceregler og bestemmelser om det indre marked overholdes. 
15.Endvidere kan miljøaftaler bruges i forbindelse med omfattende, langsigtede 
målsætninger, som bedst kan nås gennem integrerede miljøstyrings- og 
produktionsprogrammer i en eller flere industrisektorer. I tilfælde af denne art er der 
tilstrækkeligt råderum til omkostningseffektive og kreative løsninger, som kun vanskeligt ville 
kunne virkeliggøres gennem generel og abstrakt lovgivning. 
Af sådanne langsigtede målsætninger kan nævnes: 
emissionsmål (f.eks. C02, S02, NOx, flygtige organiske forbindelser) 
miljøkvalitetsmålsætninger, f.eks. med hensyn til støj, vand og luftkvalitet 
affaldsreduktions- eller genanvendelses- og genvindingsmål 
reduktion eller eliminering af visse stoffer eller materialer 
energieffektivitet 
indsamling af data (med henblik på udarbejdelse af emissionsopgørelser osv.). 
16.For at lykkes, må frivillige aftaler opfylde visse klare betingelser, der vedrører 
omstændighederne for de på gældende aftaler og deres udformning og indhold. 
For det første vil forhandlingerne have gode chancer for at bære frugt, hvis antallet af parter 
er begrænset, da dette mindsker omkostningerne ved at fastsætte fordelingen af 
forureningsbekæmpelsesbestræbelserne på de enkelte deltagere. 
For det andet skal en miljøaftale omfatte en tilstrækkelig stor del af den pågældende sektor, 
da dette er en forudsætning for, at der kan opstilles ambitiøse overordnede målsætninger. 
Dette er en anden grund til, at sådanne aftaler er særlig hensigtsmæssige, når nogle få aktører 
kontrollerer størstedelen af de miljøproblemer, aftalen omfatter. I tilfælde hvor 
erhvervssammenslutninger kan forhandle på vegne af et stort antal virksomheder, er antallet 
af aktører af mindre betydning. I dette tilfælde bør der imidlertid også tages hensyn til små 
og mellemstore virksomheder, som ikke er medlemmer af en erhvervs- eller 
handelssammenslutning. 
Endvidere må de offentlige myndigheder sætte sig klare mål, så de kan sikre sig, at aftalen 
giver bonus i forhold til den gængse fremgangsmåde. Dette vil ofte indebære, at der 
foretages en forudgående vurdering af de tekniske muligheder for og omkostningerne ved 
forureningsbekæmpelse og en prognose over foranstaltmnger truffet uden indgreb fra det 
offentlige ("basislinje"). 
Er offentligheden for det fjerde klar over de problemer der skal løses, er det en spore for 
begge parter til at gøre en indsats og opfylde deres forpligtelser. 
Endelig bør der tages hensyn til brugernes adfærd. Da miljøaftaler ikke har nogen direkte 
indflydelse på forbrugernes adfærd, bør forpligtelserne ikke udformes på en sådan måde, at 
opfyldelsen heraf i vid udstrækning afhænger af udviklingen i efterspørgslen. Samtidig kan 
de offentlige myndigheder søge at anspore forbrugerne til at træffe deres valg ud fra 
miljøhensyn. 
IV.Generelle retningslinjer for anvendelsen af miljøaftaler 
17.De nedenstående krav bør opfattes som retningslinjer ved udformning, indgåelse og 
gennemførelse af en aftale på nationalt eller lokalt plan - til gennemførelse af EF-direktiver 
eller uden relation til EF-lovgivningen. 
Formålet med retningslinjerne er at sikre effektivitet, troværdighed og gennemsigtighed. 
Retningslinjer på dette område bør imidlertid ikke være for detaljerede og stive. Dette 
styringsmiddel kan kun udnyttes effektivt, hvis der kan tages højde for særlige 
omstændigheder og sikres tilstrækkelig manøvrefrihed. 
Høring 
18.Inden der indgås en miljøaftale, bør interesserede kredse have mulighed for at 
kommentere aftaleudkastet. Ud over de parter, der forhandler selve aftalen, bør alle relevante 
erhvervssammenslutninger, virksomheder eller miljøorganisationer og lokale eller andre 
offentlige myndigheder derfor informeres om aftalen, og der bør i de endelige forhandlinger 
og i gennemførelsen af aftalen tages hensyn til eventuelle kommentarer. 
Kontraktformen 
19.Skønt anvendelsen af aftaler i kontraktlig form stadig er begrænset, viser erfaringerne i 
de medlemsstater, der benytter aftaler som et miljøpolitisk instrument, at aftalernes juridiske 
status er af stor betydning for deres succes. Kontrakter er et velkendt og generelt accepteret 
retligt instrument. Kontrakter er bindende for begge parter og giver disse en klar ramme, 
som kan omfatte sanktioner i tilfælde af manglende overholdelse og kan håndhæves ved 
domsafgørelser. Bindende aftaler giver bedre garanti for opnåelse af miljømålene. Denne 
form for aftaler er den mest hensigtsmæssige til gennemførelse af visse bestemmelser i 
fællesskabsdirektiverne (jf- kapitel V). 
De væsentligste kontraktmæssige forpligtelser vil sædvanligvis påhvile industrien, da målet 
med aftalerne er at være retningsgivende for industriens miljøpræstation. Aftalerne kan 
imidlertid også indebære vigtige opgaver for myndighederne, f.eks. oprettelse af en statistisk 
database, fremme af udvekslingen af oplysninger, koordinering af forskning og rapportering 
eller afholdelse af forudgående høring, hvis der er tvivlsspørgsmål med hensyn til aftalens 
overholdelse. 
Det er ofte underforstået, at der ikke vil blive indført retsforskrifter på området, såfremt og 
så længe den pågældende aftale fungerer tilfredsstillende. Hvis industrien således kan være 
sikker på, hvilke mål der skal nås og hvilke foranstaltninger der skal træffes, kan den tilslutte 
sig ambitiøse miljømål. For at give industrien denne vished kan det anføres udtrykkeligt, at 
der ikke vil blive vedtaget administrative bekendtgørelser på det område, der omfattes af en 
gyldig aftale (f.eks. det flamske dekret om miljøaftaler). I de fleste tilfælde vil der imidlertid 
ikke være behov for en sådan formel forpligtelse, da en offentlig myndighed, der indgår en 
miljøaftale, ville handle i strid med sig selv, hvis den træffer regulerende foranstaltninger, 
samtidig med at den pågældende aftale fungerer effektivt. 
Kvantificerede målsætninger 
20.Det dårlige ry, der hænger ved visse tidligere aftaler, skyldes til dels manglen på 
kvantificerede målsætninger, hvilket har givet indtryk af, at aftalerne blev anvendt til at 
undgå eller udskyde effektive foranstaltninger. Målsætningerne skal kvantificeres i tal, dvs. 
at de skal udtrykkes enten i absolutte tal (f.eks. et emissionsloft) eller som procentdel (f.eks. 
en mindskelse i emissionerne udtrykt i procent af emissionerne på et givet tidspunkt). 
Fordelen ved absolutte tal er, at de giver vished for den på gældende sektors bidrag til det 
overordnede miljømål, mens man med relative mål undgår risikoen for, at eksterne faktorer, 
som f.eks. forbrugernes adfærd, fører til en stigning i bekæmpelsesomkostningerne. 
Det er vigtigt, at kvantificeringen af målsætningerne er entydig. I beskrivelsen af den 
reduktionsprocentdel, der er sat som mål, skal man således ikke blot angive udgangsåret, 
men også hvordan referenceværdien for målsætningen er beregnet. 
Trinvis fremgangsmåde 
21.Der bør opstilles foreløbige mål. I dette øjemed skal der opstilles en tidsplan for 
gennemførelsen af disse delmål ("milepæle"). Herved sikres det, at alle parterne får et klart 
billede af, om aftalen fungerer efter hensigten, og man kan på et tidligt stadium afgøre, 
hvordan man kan reagere på eventuelle vanskeligheder. Denne fremgangsmåde giver også 
parterne mulighed for at bevise, at aftalen fungerer effektivt og er et hensigtsmæssigt 
styringsmiddel. 
Disse delmål, som også kan være vejledende, vil ikke skabe yderligere forpligtelser. De 
beskriver blot de forskellige stadier, der behøves til opnåelse af det overordnede mål til den 
fastsatte tid. Man bør imidlertid overveje at anføre, på hvilke stadier og under hvilke 
omstændigheder myndighederne kan gribe til regulerende foranstaltninger til supplering af 
eller erstatning af aftalen. 
10 
Overvågning af resultaterne 
22.Der skal føres tilsyn med resultaterne, og det skal anføres i aftalen, hvorledes denne 
monitering finder sted. Det er vigtigt at sikre tilstrækkelig fuldstændige, sammenlignelige og 
objektive data, dvs. at kontrollen skal gennemføres på en sådan måde, at den bliver giver 
tilstrækkelig garanti for pålidelighed og nøjagtighed. I mange tilfælde findes der allerede 
passende moniteringsmekanismer, baseret på EF-direktiver eller nationale bestemmelser. 
Herudover kan forordningen om en frivillig ordning for miljøstyring og miljørevision 
(EMAS)8) udnyttes af virksomhederne til overvågning af deres egne miljøresultater. Det 
Europæiske Miljøagentur vil kunne deltage i vurderingen og kontrollen med de resultater, 
der indhentes på EU-plan. 
Oplysning af offentligheden og gennemsigtighed 
23.En anden årsag til, at visse aftaler tidligere kun havde ringe succes, var mangelen på 
viden om aftalernes indhold og forpligtelser. Det første skridt til at opnå gennemsigtighed 
er derfor at offentliggøre aftalerne i EF-Tidende eller en anden publikation, der er lige så let 
tilgængelig for offentligheden. De offentlige myndigheder, herunder også Kommissionen, kan 
også overveje at udarbejde et register over eksisterende aftaler, så interesserede personer kan 
danne sig et billede af aftalernes generelle relevans. I denne sammenhæng kan det være 
nyttigt at anvende informationsteknologiske midler til at give de interesserede parter, 
herunder forbrugerne, fuldstændige oplysninger om aftalernes indhold og deres 
gennemførelse. 
Deltagerne bør regelmæssigt aflægge beretning for myndighederne om resultaterne af 
aftalerne, så der er tilstrækkelig åbenhed omkring aftalerne, den indsats der gøres og de 
opnåede resultater. Rapporteringen bør koncentreres om de fastsatte milepæle. Rapporterne 
bør mindst omfatte en beskrivelse af de trufne foranstaltninger, de foranstaltninger der 
dernæst skal træffes, de hidtidige resultater og en ikke-teknisk redegørelse for, hvorledes de 
er opnået. 
I betragtning af at gennemsigtighed er en afgørende forudsætning for at give tredjeparter 
sikkerhed for, at ikke-lovfæstede forpligtelser opfyldes, bør aftaleparterne forpligte sig til at 
udlevere relevante oplysninger til enkeltpersoner efter anmodning. Denne adgang til 
information kan bl.a. sikres ved, at det i den pågældende aftale fastsættes, at virksomhederne 
anvender de relevante artikler i direktiv 90/313/EØF9) eller de tilsvarende nationale 
bestemmelser til omsætning af direktivet, som om de var offentlige myndigheder. 
Disse forpligtelser bør ikke betragtes som yderligere byrder; de kan tværtimod give 
virksomhederne et "grønt" omdømme med al den betydning, det har for virksomhedernes 
ansatte og kunder. 
Uafhængig kontrol med resultaterne 
24.1 visse tilfælde kan det være hensigtsmæssigt at nedsætte et udvalg eller et uafhængigt 
organ, som skal indsamle, vurdere og kontrollere resultaterne. Dette er af særlig stor 
betydning, hvis der anvendes afvigende målemetoder, eller hvis der ikke må afsløres 
8) Forordning (EØF) nr. 1836/93 om industrivirksomheders frivillige deltagelse i en fællesskabsordning for 
miljøstyring og miljørevision, EFT L 168 af 10.7.1993, s. 1. 
9) Rådets direktiv 90/313/EØF om fri adgang til miljøoplysninger, EFT L 158 af 23.6.1990, s. 56 (artikel 
3 og 5). 
11 
forretningshemmeligheder. I dette øjemed skal aftalen fastsætte, hvilke procedurer der skal 
følges til vurdering af resultaterne. Disse procedurer vil i høj grad afhænge af de konkrete 
omstændigheder, navnlig af de foreliggende standarder og metoder, som anvendes for at lette 
kontrollen og undgå unødvendige omkostninger. 
Supplerende garantier 
25.Som en yderligere garanti for opfyldelsen af en bindende aftale parterne fastsætte 
sanktioner, som f.eks. bøder, i tilfælde af manglende opfyldelse. 
Ensidige forpligtelser kan håndhæves, hvis de kan knyttes til godkendelsesprocedurer, f.eks. 
i forbindelse med industriprocesser: betingelserne for nye eller reviderede godkendelser kan 
således omfatte de relevante elementer af en sådan forpligtelse. 
En anden vigtig drivkraft til overholdelse af sådanne aftaler består i, at myndighederne klart 
tilkendegiver, at de agter at indføre forskrifter eller afgifter, hvis aftalerne ikke fører til de 
fastsatte mål. 
Generelle bestemmelser 
26.Miljøaftaler skal indeholde visse generelle bestemmelser. 
Det skal udtrykkeligt anføres nøjagtigt, hvem der er part i miljøaftalen. Hvis aftalen 
omfatter erhvervssammenslutninger, skal det anføres, om de handler på vegne af deres 
medlemmer eller på egne vegne. 
Aftalens genstand skal angives nøje. Dette gør det nemmere at forstå, hvad aftalen 
indebærer, og at løse fortolkningsproblemer, som måtte opstå på et senere stadium. 
Målsætningerne skal udtrykkes i forpligtelser for parterne. Det skal kort sagt gøres klart, 
hvem der gør hvad for at opfylde målsætningerne. Hvis f.eks. erhvervssammenslutninger er 
part i en aftale, er det nødvendigt klart at sondre mellem deres egne forpligtelser (f.eks. 
indsamling af data) og deres medlemmers forpligtelser. Med hensyn til brancheaftaler er det 
endvidere tilrådeligt, i mere generelle vendinger, at anføre de enkelte virksomheders bidrag. 
Med hensyn til ensidige forpligtelser, som nu anvendes i flere medlemsstater, kan de 
offentlige myndigheder i forbindelse med anerkendelsen forpligte sig til at træffe visse 
foranstaltninger, som f.eks. at fremme forskningen eller at deltage i overvågningen af eller 
kontrollen med resultaterne. 
Aftalen skal indeholde definitioner på de vigtigste udtryk, navnlig tekniske termer, under 
hensyntagen de definitioner, der allerede findes i den relevante lovgivning. 
Da miljøaftaler er af almen interesse og indgår i miljøpolitikken, bør tredjeparter, herunder 
parter, der ikke er medlemmer af en erhvervs- eller handelssammenslutning, have ret til at 
tiltræde aftalen. Betingelserne og procedurerne for tiltrædelse bør derfor anføres. Hvis der 
er fastsat specifikke målsætninger (miljøpræstation pr. enhed), har tredjeparters tiltrædelse 
af aftalen ingen indflydelse på parternes forpligtelser. Vedrører forpligtelserne imidlertid hele 
branchen, kan det være nødvendigt at fastsætte en ny byrdefordeling. 
Miljøaftalens varighed skal også anføres. Aftaler bør afsluttes, når alle målene er opfyldt. 
Hvis dette ikke finder sted inden for en nærmere fastsat frist, kan aftalen f.eks. indeholde 
12 
bestemmelser om forlængelse eller ensidig opsigelse fra den part, der har opfyldt sine 
forpligtelser. 
Det skal være muligt at revidere miljøaftalen, så der kan tages hensyn til nye resultater, 
tilpasninger til den tekniske udvikling eller nye markedsvilkår (f.eks. forbrugerpræference 
for miljøforsvarlige produkter). 
Der skal være mulighed for, at parterne kan opsige en bindende aftale ensidigt, hvis den 
anden part ikke opfylder betingelserne. Det kan også overvejes at give industripaiten 
mulighed for at ophæve sine forpligtelser, hvis der, i strid med den almindelige antagelse på 
indgåelsestidspunktet, indføres yderligere regulerende foranstaltninger eller afgifter, der har 
direkte relation til kontraktens genstand. 
For aftaler i kontraktlig form skal der tages hensyn til to yderligere aspekter. Da offentlige 
myndigheder er parter i aftalen, er det, afhængigt af medlemsstaternes retssystem nødvendigt 
at anføre, om der er tale om en civilretlig eller offentligretlig kontrakt. Kontraktens retlige 
status er f.eks. bestemmende for, hvilken kontraktlov der finder anvendelse, reglerne for 
erstatningsansvar og den kompetente domsmyndighed. Det har imidlertid ikke nogen 
indflydelse på aftalens generelle indhold eller dens karakter af bindende forpligtelse. 
Kontraktens retlige status, som også kan afhænge af de enkelte medlemsstaters traditioner, 
kan derfor defineres ved det nationale retssystem eller af de kontraherende parter selv. 
Endvidere skal den kompetente domsmyndighed udpeges eller i givet fald en voldgiftsret til 
bilæggelse af tvistemål. En aftale kan også indeholde bestemmelse om forudgående voldgift 
mellem parterne selv, inden sagen forelægges den kompetente domstol. 
Overensstemmelse med EF-traktaten 
Miljøaftaler skal naturligvis ikke blot være i overensstemmelse med den nationale lovgivning, 
de henhører under, men også med EF-traktaten og den heraf afledte ret. De bestemmelser 
i EF-retten, der har betydning for miljøaftaler, gennemgås kort nedenfor. 
27.Miljøaftaler må ikke skabe hindringer for det indre markeds rette funktion. F.eks. må 
aftaler, der vedrører produkter, kun indebære begrænsninger af den frie bevægelighed for 
varer, hvis restriktionerne er begrundet i hensynet til beskyttelse af menneskers sundhed eller 
miljøet, og hvis de ikke udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult 
begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne. 
Tekniske produktspecifikationer, f.eks. vedrørende produktkvalitet eller emballage, skal 
forelægges Kommissionen til undersøgelse, fordi de kan indvirke på det indre marked. Siden 
juli 1995 har denne procedure også fundet anvendelse på udkast til aftaler, hvori en offentlig 
myndighed er kontraherende part10). Medlemsstaterne skal således meddele Kommissionen 
sådanne aftaleudkast, hvorefter denne giver de andre medlemsstater meddelelse herom. Både 
Kommissionen og de andre medlemsstater kan fremsætte bemærkninger hertil eller 
fremkomme med en begerundet udtalelse, hvis aftalen efter deres opfattelse kan skabe 
hindringer for den frie bevægelighed for varer i det indre marked. 
28. Virksomheders frihed til at samarbejde begrænses af kravet om fri konkurrence: i praksis 
begrænses virksomhedernes frihed til at samarbejde af traktatens artikel 85 og 86. 
10) Rådets direktiv 83/189/EØF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og 
forskrifter (EFT L 109 af 26.4.1983), ændret ved Rådets direktiv 88/182/EøF, EFT L 81 af 26.3.1988, 
og ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/10/EF, EFT L 100 af 19.4.1994, s. 30. 
13 
I artikel 85, stk. 1, hedder det, at alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden 
for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke 
handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller 
fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, er forbudt. 
Artikel 85, stk. 3, indeholder dog en undtagelse for restriktioner, som bidrager til at forbedre 
produktionen eller fordelingen af varerne eller til at fremme den tekniske eller økonomiske 
udvikling, samtidig med at de sikrer forbrugerne en rimelig andel af fordelene herved. Disse 
restriktioner skal imidlertid være nødvendige for at nå disse mål og må ikke give 
virksomhederne mulighed for at udelukke konkurrencen for en væsentlig del af de 
pågældende varer. 
Når Kommissionen analyserer de individuelle tilfælde i lyset af artikel 85, stk. 3, bedømmer 
den, efter proportionalitetsprincippet, de konkurrencerestriktioner, som den pågældende aftale 
medfører, i forhold til de miljømålsætninger, aftalen skal virkeliggøre. I praksis medfører 
dette på den ene side, at det skal afgøres, hvorvidt restriktionerne er nødvendige for at nå 
de pågældende miljømål, og på den anden side at det sikres, at forbrugerne får en rimelig 
andel af fordelen ved aftalen. Miljøbeskyttelse kan anses for en faktor, som bidrager til at 
forbedre produktionen eller fordelingen af varerne og til at fremme den tekniske og 
økonomiske udvikling. 
For at kunne udnytte undtagelsesbestemmelserne i artikel 85, stk. 3, skal parterne anmelde 
aftalen til Kommissionens generaldirektoratet for konkurrence1 [). Kommissionen har 
enekompetence til at anvende artikel 85, stk. 3. Indgives der således klage for en national 
domstol, kan denne ikke føre sagen på grundlag af artikel 85, stk. 3. 
Hvis der endelig i henhold til national lovgivning overdrages beføjelser på det økonomiske 
område til private aktører og dette resulterer i en mærkbar begrænsning af konkurrencen, vil 
der være tale om en dobbelt overtrædelse af traktatens bestemmelser (medlemsstaten 
overtræder EF-traktatens artikel 3, litra g), og artikel 5 og virksomhederne overtræder artikel 
85 og/eller artikel 86). Artikel 86 forbyder misbrug af en dominerende stilling. 
29. H vis en aftale omfatter finansielle bidrag fra de offentlige myndigheder eller andre 
fordele, såsom skatteundtagelser eller en redistribution af afgiftsindtægter, skal 
overensstemmelse med traktatens artikel 92 sikres. For at tage hensyn til en bredere vifte af 
finansielle foranstaltninger har Kommissionen udsendt nye retningslinjer om statsstøtte til 
miljøbeskyttelse med angivelse af, i hvilke tilfælde statsstøtte er forbudt og i hvilke tilfælde 
der kan gives dispensation12). 
Overensstemmelse med WTO-reglerne 
30. Det er vigtigt at sikre, at aftalerne er i overensstemmelse med 
Verdenshandelsorganisationens regler om fri samhandel med varer og om tekniske 
handelshindringer. Det er af største betydning, at princippet om national behandling i GATT-
aftalens artikel III efterleves, dvs. at importerede varer behandles på samme måde som 
indenlandsk fremstillede varer. Det er således vigtigt at sikre, at udenlandske producenter kan 
tiltræde en aftale på lige så gunstige betingelser som indenlandske virksomheder, hvis den 
pågældende aftale berører den internationale handel. 
li) Artikel 4 i forordning 17/62/EØF om gennemførelse af traktatens artikel 85 og 86, EFT 13 af 
21.2.1962, s. 204. 
12) Fællesskabsbestemmelser for statsstøtte til miljøbeskyttelse, EFT C 72 af 10.3.1994, s. 3. 
14 
Endvidere skal tekniske varespecifikationer, det være sig bindende "tekniske forskrifter" eller 
ikke-bindende "standarder", være i overensstemmelse med reglerne om høring og ikke-
forskelsbehandling i WTO-aftalen om tekniske handelshindringer. 
Bestemmelserne i aftalen om subsidier og udligningsforanstaltninger, der bl.a. tager sigte på 
at begrænse subsidier til fremme af anvendelsen af indenlandsk producerede varer eller til 
eksport, kan også være af relevans. 
V.Miljøaftaler til gennemførelse af visse bestemmelser i EF-direktiver 
31.EF-traktaten angiver ikke, hvordan direktiver - der er bindende med hensyn til, hvilke 
resultater der skal opnås, men som overlader det til medlemsstaternes myndigheder at vælge, 
hvorledes de skal opnås - skal gennemføres. Kun i afatalen om social- og 
arbejdsmarkedspolitikken henvises der udtrykkeligt til aftaler mellem arbejdsmarkedets parter 
som middel til gennemførelse af direktiver på dette område13). Heri hedder det også 
udtrykkeligt, at medlemsstaterne på et hviklet som helst tidspunkt skal være i stand til at 
sikre de resultater, der er foreskrevet i de pågældende direktiver. 
Da direktiver er bindende, skal medlemsstaterne sikre, at de omsættes og gennemføres 
fuldstændigt og inden for den fastsatte frist. Det er derfor vigtigt, at den nationale lovgivning 
udgør en klar juridisk ramme og dermed garanterer retssikkerheden. Dette indebærer ikke 
nødvendigvis, at direktivernes bestemmelser formelt og ordret skal inkorporeres i specifik 
lovgivning. Afhængigt af direktivets indhold kan en generel lovtekst være tilstrækkelig. De 
nationale myndigheder kan således bestemme, i hvilken form og med hvilke midler et 
direktiv skal gennemføres. Hvis et direktiv tager sigte på at indføre rettigheder og 
forpligtelser for enkeltpersoner, f.eks. ved at opstille grænseværdier til beskyttelse af 
menneskers sundhed, skal gennemførelsesbestemmelserne være bindende og offentliggøres 
på passende vis. Kun på denne måde kan de berørte personer fuldt ud sikre deres rettigheder 
og om nødvendigt gøre dem gældende over for de nationale domstole14). 
Selv om en given praksis giver samme beskyttelse, som ydes i henhold til et direktiv, 
berettiger dette endvidere ikke til, at direktivet ikke omsættes i national ret15). 
Medlemsstaterne skal derfor træffe bindende foranstaltninger og kan ikke nøjes med at 
anerkende gensidige forpligtelser fra industriens side. For visse bestemmelser i EF-
direktiverne kan bindende aftaler være et fyldestgørende gennemførelsesmiddel. I direktiv 
85/339/EØF om drikkevareemballager hedder det f.eks., at medlemsstaterne skal opstille 
programmer til mindskelse af sådanne emballagers vægt og omfang16). De franske 
myndigheder har således indgået aftaler med de berørte industrikredse for at opstille sådanne 
reduktionsprogrammer. De Europæiske Fællesskabers Domstol fandt, at disse aftaler 
indeholdt forpligtelser fra myndighedernes side og at det derfor i princippet kunne anses for 
programmer som omhandlet i det pågældende direktivi7). 
13) Aftale om social- og arbejdsmarkedspolitikken, EFT C 224 af 31.8.1992. s. 127, artikel 2. 
14) Tilsvarende retspraksis ved De Europæiske Fællesskabers Domstol, første gang i sag C29/84, Sml.1985, 
s. 1661. 
15) De Europæiske Fællesskabers Domstol, sag C 339/87, Sml. 1990, s. 851. 
16) Rådets direktiv 85/339/EØF om emballager til flydende levnedsmidler, EFT L 176 af 6.7.1985, s. 18, 
ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62/EØF om emballage og emballageaffald, EFT 
L365 af 31.12.1994, s. 10. 
17) Dom af 5.10.1994, C-225/93, Sml. 1994, s. 4949. Domstolen konkluderede imidlertid, at disse aftaler 
ikke opfyldte direktivets krav med hensyn til disses indhold, da aftalerne ikke indeholdt kvantificerede 
målsætninger og tidsplaner for programmernes fuldførelse. 
15 
32.Hvis sigtet med et direktiv er at skabe rettigheder og forpligtelser for enkeltpersoner, er 
det derfor generelt ikke muligt at gennemføre de relevante bestemmelser gennem aftaler: 
medlemsstaterne vil ikke være i stand til at sikre, at bestemmelserne finder anvendelse på alle 
("gratister", nytilkomne på markedet)18). 
Hvis et direktiv på den anden side indeholder bestemmelser om udarbejdelse af generelle 
programmer eller virkeliggørelse af generelle mål, behøves der ikke nødvendigvis 
regulerende indgreb til sikring af, at de fastsatte mål eller delmål opfyldes fuldt ud. I en lang 
række miljødirektiver hedder det således, at medlemsstaterne bl.a. skal udarbejde 
reduktionsprogrammer og virkeliggøre generelle mål. Bindende miljløaftaler ville være et 
hensigtsmæssigt og fyldestgørende redskab til gennemførelse af sådanne bestemmelser19). De 
indeholder tilsagn fra deo ffentlige myndigheders side og kan derfor være et egnet redskab 
for medlemsstaterne til at opfylde sådanne forpligtelser i henhold til EF-direktiver. 
33.1 visse tilfælde kan fællesskabslovgivningen rumme mulighed for, at medlemsstaterne kan 
virkeliggøre målene enten gennem miljøaftaler eller gennem national lovgivning. Hvis et 
direktiv indeholder bestemmelser om fastsættelse af grænseværdier med henblik på opnåelse 
af en nærmere angivet mindskelse i emissionerne af visse stoffer, vil medlemsstaterne f.eks. 
kunne få mulighed for at virkeliggøre disse mål gennem aftaler i stedet for grænseværdier. 
Denne fremgangsmåde er særlig hensigtsmæssigt i tilfælde af aftaler, der indgås af en 
medlemsstat inden vedtagelsen af et givet direktiv. EF-lovgiveren bør imidleretid begerænse 
denne mulighed til klart definerede omstændigheder og lade den afhænge af udtrykkeligt 
fastsatte og kontrollerbare betingelser til sikring af retssikkerheden og effektiv håndhævelse 
af EF-direktiverne i hele Fællesskabet. 
34.Kravet om retssikkerhed indebærer imidlertid normalt, at miljøaftaler kombineres med den 
formelle transponering af et direktiv. I gennemførelseslovgivningen kan parterne i en aftale 
undtages fra de relevante bestemmelser, forudsat at de opfylder aftalebetingelserne. En sådan 
lovgivningsmæssig rygdækning er et effektivt middel til at undgå "gratister" og er også en 
garanti for, at EF-lovgivningen efterleves. Da der til gennemførelse af samtlige bestemmelser 
i et direktiv i de fleste tilfælde kræves national lovgivning, kan "rygdækningslovgivning" 
nemt indføres sammen med direktivets omsætning i national ret. 
35.For at skabe klarhed om mulighederne for anvendelse af miljøaftaler inden for rammerne 
af et direktiv vil Kommissionen i sine direktivforslag eksplicit opregne de bestemmelser, der 
kan blive tale om. En sådan specifik henvisning til muligheden for at anvende aftaler giver 
retssikkerhed med hensyn til formen for og metoderne til direktivernes gennemførelse. Det 
giver EU-institutionerne mulighed for at vurdere om miljøaftaler vil være et hensigtsmæssigt 
virkemiddel, navnlig med hensyn til det indre markeds funktion. 
36.Hvis medlemsstaterne anvender miljøaftaler, skal de sikre, at de gøres klar inden for den 
i direktivet fastsatte tidsramme. Forhandlinger om en miljøaftale skal derfor være afsluttet 
inden udløbet af transponeringsfristen, så der kan indføres lovgivning i tide, såfremt det ikke 
lykkes at indgår en aftale. 
18) Kun i tilfælde, hvor aftaler kan erklæres som havende almen gyldighed (DK), vil det være acceptabelt at 
omsætte et direktiv ved en sådan generelt gældende aftale. 
19) Med hensyn til de franske aftaler om opstilling af reduktionsprogrammer i medfør af direktiv 
85/339/EØF om drikkevareemballager henvises til Den Europæiske Domstols afgørelse af 5.10.1994, C-
225/93, sml. 1994, s. 4949. 
16 
Medlemsstaterne skal også sørge for effektiv overholdelse af miljøaftalen, så direktivets 
målsætninger opfyldes. Et effektivt middel hertil kunne f.eks. bestå i, at indviduelle 
tilladelser kun udstedes, hvis aftalen overholdes. 
Hvis det viser sig, at en aftale ikke indgås til tiden, eller at en aftale ikke kan sikres 
overholdt, eller der er fare for, at direktivet ikke overholdes som følge af "gratister", er 
lovgivmng imidlertid nødvendig. Selv om der i disse (sjældne) tilfælde af fiasko kan opstå 
forsinkelser i indførelsen og gennemførelsen af bindende foranstaltninger, skulle det som 
følge af den viden, der er indhentet under aftaleforhandlingerne, være muligt hurtigt at 
udarbejde forslag til relevant lovgivning, og den politiske kontekst skulle være gunstig for 
opnåelse af tilstrækkelig konsensus om de fornødne foranstaltmnger. 
37.Som det er tilfældet med alle love og administrative bestemmelser, der vedtages med 
henblik på gennemførelse af et direktiv, er medlemsstaterne forpligtet til at meddele 
Kommissionen miljøaftaler, der indgås i dette øjemed, og at tilvejebringe al anden 
information, der behøves til vurdering af aftalen som middel til gennemførelse af det 
pågældende direktiv. Herved kan Kommissionen vurdere aftalen og udøve sit hverv som 
traktatens vogter, og det vil samtidig øge gennemsigtigheden af 
gennemførelsesforanstaltningerne i hele Fællesskabet. 
38.Det skal endelig bemærkes, at anvendelse af miljøaftaler til gennemførelse af et direktiv -
når dette er tilladt i henhold til EU-lovgivningen - er en mulighed og ikke en forpligtelse. 
Det er op til de enkelte medlemsstater at afgøre, om der skal indledes forhandlinger om 
indgåelse af en miljøaftale, da det er medlemsstaternes ansvar at nå de resultater, der er 
foreskrevet i det pågældende direktiv. 
39.De retningslinjer, der er omtalt i kapitel IV, finder også anvendelse på miljøaftaler til 
gennemførelse af EF-direktiver, idet disse dog i så fald skal tage form af bindende aftaler. 
Da der med kontrakter er tale om en klar lovramme, er de den mest hensigtsmæssige form 
for gennemførelse af EF-direktiver. For at give medlemsstaterne klare og faste rammer for 
anvendelsen af miljøaftaler kombinerer Kommissionen denne meddelelse til Rådet og Europa-
Parlamentet med en henstilling rettet til medlemsstaterne. Denne henstilling indeholder de 
retningslinjer, der er gjort rede for i de foregående kapitler. Kommissonen vil om nødvendigt 
revidere henstillingen ud fra erfaringerne med anvendelsen af miljøaftaler. 
VI.Miljøaftaler på EU-plan 
40.Hidtil er der på europæisk plan kun indgået et ret begrænset antal ikke-bindende "aftaler" 
i form af ensidige forpligtelser, som Kommissionen har anerkendt eller støttet. I forlængelse 
af en resolution fra Rådet har Kommissionen således udsendt en række henstillinger til 
relevante industrigrene med henblik på afvikling af chlorfluorcarboner og haloner2^. 
Kommissionen har endvidere, i medfør af EF-traktatens artikel 155, udstedt en henstilling 
om mærkning af vaske- og rengøringsmidler21*. 
41. Der er imidleretid ikke indgået bindende aftaler med Det Europæiske Fællesskab som 
aftalepart. Selvom EU, repræsenteret af Kommissionen, ofte indgår kontrakter under 
medlemsstaternes love, udgør disse kontrakter ikke politiske virkemidler i snæver betydning. 
20) Rådets resolution 88/C/285/01 (EFT C 285 af 9.11.1988) og Kommissionens henstillinger vedrørende 
aerosolindustrien, skumplastindustrien og køleindustrien (henstilling 89/349/EØF, 90/437/EØF og 
90/438, EFT L 144 af 27.5.1989, s. 56, EFT L 227 af 21.8.1990, s. 26 og s. 30). 
21) Henstilling 89/542/EØF, EFT 291 af 10.10.1989, s. 55. 
17 
De bindende virkemidler, der udtrykkeligt er nævnt i trakten, er således forordninger, 
direktiver, afgørelser og beslutninger. 
Kommssionen må derfor indtil videre gribe til ikke-bindende aftaler til at fremme en 
"proaktiv" holdning hos industrien og som incitament til effektive miljøtiltag. Sådanne 
"aftaler" kan som tidligere tage form af tilsagn fra industrien, der anerkendes af 
Kommissionen, eller enhver anden form for ikke-bindende aftale (f.eks. udeksling af noter, 
hensigtserklæringer, erklæringer undertegnet i nærvær af et medlem af Kommissionen eller 
ikke-bindende aftaler). Kommissionen vil fra sag til sag tage stilling til, om forpligtelser fra 
industriens side kan anvendes som en effektiv miljøforanstaltning. 
42.Der skal tages hensyn til fire vigtige punkter: passende vilkår for en miljøaftale på EU-
plan, de mulige anvendelsesområder, den institutionelle ramme og kravene til aftalens 
udformning og indhold. 
For det første er det vigtigt, at antallet af parter er let at overskue, eller at parterne kan 
forhandle gennem erhvervssammenslutninger. Kun på disse betingelser kan de økonomiske 
aktører forhandle effektivt og med lave transaktionsomkostninger. Endvidere kan stærke 
erhvervssammenslutninger hjælpe med byrdefordelingen mellem parterne, en opgave som kan 
formodes at blive vanskeligere på EU-plan end på nationalt plan. Endnu vigtigere er det, at 
man hurtigt kan vurdere risikoen for "gratister" og dermed vurdere, om en aftale er et 
hensigtsmæssigt redskab i det pågældende tilfælde. 
43.Om aftaler på EU-plan er et hensigtsmæssigt redskab, afhænger endvidere af 
mulighederne for en tilfredsstillende løsning af det pågældende miljølproblem. Der er kun 
beskeden eller ingen fordel forbundet med at indgå aftaler om miljløforanstaltninger til 
forudgribelse af lovgivning, hvis der herudover bliver behov for lovindgreb på EU-plan. 
Endvidere ville sådanne aftaler forhindre medlemsstaterne i at indføre nationale 
foranstaltninger på det samme område. 
44.De generelle overvejelser med hensyn til de mulige anvendelsesområder er allerede omtalt 
i kapitel III. Aftaler er navnlig egnede til gennemførelse af omfattende, langsigtede mål eller 
som et midlertidigt supplement til et økonomisk instrument. Af mulige områder, der kan 
behandles på EU-plan, kan f.eks. nævnes reduktion af C02-emissionerne fra personbiler, 
S02- og NOx-emissioner fra elværker og mindskelse af energitabet, når tv-apparater og 
lignende apparater står i "stand by". 
45.Hvad den institutionelle ramme angår, er det nødvendigt af basere ikke-bindende aftaler 
på mål, som EU-institutionerne allerede har tilsluttet sig, f.eks. i det femte handlingsprogam, 
i Parlamentets beslutninger eller Rådets resolutioner eller i internationale konventioner. 
Bevaring af den institutionelle ligevægt er ikke blot en garanti for det rette sigte, men det 
giver også industrien en vis stabilitet. Hvis Rådet og Parlamentet har opstillet klare 
målsætninger og Kommissionen har ført forhandlinger om, hvordan disse bedst kan 
virkeliggøres, vil der næppe blive brug for regulerende foranstaltninger på det samme 
område. 
46.Med hensyn til udformning af aftaler på EU-plan gælder endelig de kriterier og krav, der 
er anført i kapitel IV, dog naturligvis med undtagelse af den kontraktlige form. 
Kommissionen skal sikre regelmæssig rapportering til Europa-Parlamentet og Rådet om 
industriens tiltag, således som det også er tilflældet med mange direktiver. Regelmæssig 
rapportering giver større gennemsigtighed og åbner mulighed for, at en ikke-bindende aftale 
om nødvendigt kan ændres eller erstattes med bindende foranstaltninger. 
18 
VII.Konklusioner 
47.Som det fremgår af vedlagte tillæg er anvendelsen af aftaler med industrien på det 
miljøpolitiske område siden begyndelsen af 1990'erne blevet mere almindelig i så godt som 
alle medlemsstaterne. 
Miljøaftaler med industrien kan spille en vigtig rolle i den vifte af miljøpolitiske virkemidler, 
Kommissionen har eftersøgt siden vedtagelsen af det femte miljløhandlingsprogram. Sådanne 
aftaler kan være omkostningseffektive midler til virkeliggørelse af miljømål og kan resultere 
i effektive foranstaltninger forud for og til supplering af lovindgreb. For at være effektive 
er det afgørende, at sådanne aftaler er gennemsigtige og pålidelige. Bindende aftaler giver 
generelt større garanti for opfyldelse af miljømålene. Miljøaftaler bør derfor så vidt muligt 
tage form af bindende aftaler. 
48.Kommissionen når derfor til følgende konklusioner: 
-Under hensyntagen til reaktionerne på denne meddelelse vil Kommissionen, fra sag til sag, 
overveje, om miljøaftaler er et hensigtsmæssigt redskab til opfyldelse af miljømålsætninger. 
-Forudsætningerne for effektiv anvendelse af miljøaftaler er opregnet i vedlagte checkliste. 
Denne checkliste kan tjene som retningslinje for offentlige myndigheder, der ønsker at indgå 
en miljøaftale. 
-Med hensyn til miljøaftaler indgået på nationalt plan vil Kommissionen, i sin egenskab af 
traktatens vogter, sikre, at de er i overensstemmelse med traktaten, herunder særlig 
bestemmelserne om det indre marked og konkurrencereglerne. 
-Bliver der behov for regulerende indgreb, vil Kommissionen nøje overveje, om visse 
bestemmelser i disse forskrifter kan gennemføres ved bindende miljøaftaler, og den vil i givet 
fald medtage sådanne bestemmelser i sine forslag. 
Kommissionen retter en henstilling til medlemsstaterne, der giver en klar ramme for 
anvendelsen af miljøaftaler som middel til gennemførelse af visse bestemmelser i EF-
direktiverne. 
-Når Kommissionen anerkender miljøaftaler på EU-plan, ønsker den at sikre, at de er 
gennemsigtige og troværdige. Den vil derfor forlange kvantificerede målsætninger, en trinvis 
fremgangsmåde (delmål), passende overvågning af resultaterne og rapportering. 
Kommissionen vil offentliggøre sådanne forpligtelser og indberette resultaterne heraf for 
Rådet og Europa-Parlamentet. 
19 
Checkliste til miljøaftaler 
Denne checkliste gælder for miljøaftaler, uanset hvilket plan de indgås på. Aftalens retlige 
status og den kompetente domsmyndighed er kun relevant, når der er tale om aftaler i 
kontraktlig form. 
I. Årsager til valg af aftale 
1. Fordele i forhold til lovgivningsmæssige og økonomiske foranstaltninger 
(miljømæssig og omkostningsmæssig effektivitet, gennemførlighed) 
2. Bred sektordækning, stærke erhvervssammenslutninger 
3. Offentlighedens opmærksomhed på problemet 
4. Der er allerede anvendt lovforskrifter til fastsættelse af målsætninger 
II. Indhold 
1. Parterne i aftalen (sammenslutninger og/eller enkeltvirksomheder) 
2. Aftalens genstand 
3. Definition på udtryk 
4. Kvantificerede mål 
5. Trinvis fremgangsmåde 
6. Nærmere beskrivelse af forpligtelserne 
7. Overvågning af resultaterne 
8. Regelmæssig rapportering 
9. Adgang til oplysninger 
10. Arrangementer til indsamling/evaluering/kontrol af resultaterne 
11. Sanktioner 
12. Tiltrædelse af aftalen fra tredjeparters side 
13. Varighed 
14. Revision 
15. Opsigelse 
16. Aftalens retlige status 
17. Domsmyndighed 
III. Overensstemmelse med EF-traktaten 
1. Skal aftalen meddeles Kommissionen? 
2. Berøres den frie bevægelighed for varer? 
3. Berøres konkurrencen (udelukkelse af konkurrenter, fastsatte priser osv.)? 
4. Finder reglerne om statsstøtte anvendelse og overholdes de? 
5. Er fordrejning af konkurrencen begrundet i miljøhensyn? 
6. Står konkurrencefordrejningen i et rimeligt forhold til det fastsatte mål? 
IV. Offentliggørelse 
20 
Bilag: Kort oversigt over medlemsstaternes erfaringer 
Denne oversigt giver en faktuel beskrivelse af hvor og hvordan medlemsstaterne har 
anvendt miljøaftaler. Den bygger på tidligere høringer mellem Kommissionen og 
medlemsstaternes repræsentanter, såvel som på en undersøgelse igangsat af Kommissionen. 
Anvendelsen af aftaler i medlemsstaterne har givet indsigt i, hvorledes aftaler kan tilpasses, 
så de kan bruges til gennemførelse af miljøpolitiske mål i Den Europæiske Union. 
Belgien 
Der er siden slutningen af 1980'erne blevet indgået i alt 14 aftaler i Belgien vedrørende 
genbrug, genanvendelse og genvinding af affald, emballageaffald og husholdningsaffald, 
afvikling af CFC (aerosoler, køleskabe, plast) og substitution af forurenende stoffer i visse 
produkter, som f.eks. batterier. Der er indgået to brancheaftaler ("accords de branche") 
med sigte på at mindske emissionerne fra elværkerne (S02og NOx, fyldestgørende 
gennemførelse af direktiv 88/609/EØF om store fyringsanlæg) og smelteovne til glas. 
Da kompetencen på dette område deles mellem den føderale stat og regionerne, er denne 
brancheaftale undertegnet af den føderale stat sammen med de tre regioner. Også 
regionerne har indgået regionale aftaler: regionen Bruxelles (miljøministeriet) har indgået 
aftaler med private kontorer vedrørende sortering, genvinding og genanvendelse af 
kontoraffald. I den wallonske region er der indået aftaler om bevaring af naturressourcerne 
og mindskelse af fast affald. Flanderen har haft negative erfaringer med aftaler, som ikke 
var bindende. I 1994 vedtog den flamske region derfor et dekret om miljøaftaler, som 
opstiller retligt bindende kriterier for aftaler. Miljøaftaler indgås i form af en kontrakt (en 
særlig aftalekategori); parterne skal have retsevne, være repræsentative for den pågældende 
branche og have udtrykkeligt mandat til at indgå aftaler. Aftaleudkastet skal offentliggøres i 
statstidende og visse offentlige instanser skal høres ("Sociaal-Economische Raad", "Milieu 
en Natuurraad"). Løbetiden for en aftale er højst 5 år. Så længe en gyldig aftale løber, må 
regionen ikke indføre strengere retsbestemmelser. 
Der er endnu ikke indgået aftaler i henhold til dette dekret. 
Danmark 
Ï Danmark er der siden 1987 indgået 16 frillige miljøaftaler vedrørende energibesparelser, 
affaldshåndtering (f.eks. kontrolleret genvinding eller bortskaffelse af kølemidler 
indeholdende chlorfluorcarboner (CFC) og hydrochlorfluorcarboner (HCFC), 
brændbeskyttelsesudstyr, batterier, emballager og dæk), afvikling af visse stoffer (f.eks. 
organiske opløsningsmidler i maling og fernis, flygtige organiske forbindelser, PVC, svære 
kulbrinter i dieselolie) og oprensning af forurenede arealer. De igangværende initiativer 
vedrører også affaldshåndtering (elektronik, køretøjer, bygningsaffald). 
Aftaleparterne er sædvanligvis Miljøministeriet og Energiministeriet eller Miljøstyrelsen og 
de pågældende industribrancher (firmaer eller organisationer). 
Aftalerne tager generelt form af en hensigtserklæring eller en handlingsplan, som ikke er 
retligt bindende, men som parterne alligevel opfatter som bindende. 
Et vigtigt træk ved de aftaler, der indgås i Danmark, er at de er kombineret med 
økonomiske incitamenter, som f.eks. afgiftslempelser, eller med deponeringsfonde. 
I medfør af miljøbeskyttelsesloven af 1991 kan miljøministeren indgå aftaler med 
virksomheder eller virksomhedssammenslutninger om opfyldelse af nationale 
forureningsreduktionsmål. Ministeren kan også fastsætte regler for indgåelsen af aftaler og 
regler om generelle aftalebetingelser, herunder sanktioner for forsinket gennemførelse eller 
andre overtrædelser af aftalebetingelserne. Ministeren har også beføjelse til at stille de 
samme krav som aftalekravene til virksomheder, der er ikke er omfattet af aftalen, hvorved 
"gratister" kan undgås. 
Inden en sådan aftale gennemføres, skal den forhandles med de mest relevante erhvervs- og 
miljøorganisationer, med organisationer af lokale myndigheder og med andre berørte 
regeringsmyndigheder. 
Den første aftale, der er indgået i medfør af miljøbeskyttelsesloven (i april 1996), vedrører 
indsamling og genanvendelse af blybatterier. En anden aftale om elektriske og elektronisk 
affald er under udarbejdelse. 
Tyskland 
I Tyskland har erhvervslivet siden slutningen af 1970'erne indgået omkring 80 forpligtelser 
på miljøområdet. De omfatter navnlig affaldshåndtering (f.eks. batterier, papir, emballage, 
udtjente biler), afvikling af visse stoffer (asbest, CFC i visse apparater, visse stoffer i 
vaskemidler), udledning af farlige stoffer i vandmiljøet (ammonium, sikkerhedsregler for 
kemiske anlæg) og C02-emissioner (brændselsforbruget i biler og en række 
erhvervssektorer). Kun i visse enkelttilfælde er aftalerne indgået i form af kontrakt. Bayern 
har for nylig indgået en aftale med erhvervs- og handelssammenslutninger om en række 
gerenelle spørgsmål såsom virksomhedernes deltagelse i ordningen for miljøstyring og 
miljørevision, affaldsreduktion, energieffektivitet og øget anvendelse af jernbaner som 
transportmiddel. 
Med undtagelse af den sidstnævnte aftale er de offentlige myndigheder ikke formelt 
inddraget i disse forpligtelser, der tager form af ensidige erklæringer. Disse erklæringer er 
imidlertid ofte resultatet af omfattende drøftelser med de berørte ministerier (miljø, 
økonomi) og anerkendes uformelt, f.eks. ved at det pågældende ministerium udsender en 
pressemeddelelse eller holder en pressekonference herom. Praktisk taget alle disse aftaler 
indeholder rapporteringskrav til industrien. 
Der har i den seneste tid været øget opmærksomhed om sådanne uformelle aftaler, men 
parternes mulighed for at udforme forpligtelserne er imidlertid begrænsede i henhold til 
loven om konkurrencebegrænsninger. Der er i 1996 indgået flere forpligtelser (udtjente 
biler, den kemiske industri, papirindustrien og udgivervirksomhed). Industriens forpligtelse 
til at mindske C02-emissionerne, som blev indgået i forbindelse med klimakonferencen i 
Berlin i 1995, er for nylig blevet udvidet og præciseret til nærmere (flere deltagere, klar 
målsætning, uafhængig vurdering af resultaterne). 80% af den tyske industris energiforbrug 
er omfattet af denne reviderede forpligtelse. 
Sidstnævnte forpligtelse såvel som den bayerske aftale synes at vise at der nu er en tendens 
til at indgå mere formelle og offentlige aftaler i Tyskland. 
22 
Spanien 
Der er hidtil indgået i alt 6 aftaler i Spanien. For tiden forhandles en lang række aftaler, og 
de ser ud til at få øget betydning som middel til at opfylde miljømålene. 
De aftaler, der er indgået af ministeriet for offentlige arbejder, transport og miljø 
(MOPTMA), vedrører afvikling af chlorfluorcarboner i aerosoler (inden udgangen af 
1989), og affaldshåndtering. De sidstnævnte aftaler tager sigte på at fremme 
gennemførelsen af minsiteriets landsdækkende plan for affaldshåndtering og -bortskaffelse. 
Industrien og de regionale regeringer i de forskellige autonome provinser skal gennemføre 
planen på regionalt niveau; lokalsamfundene er ansvarlige for affaldsindsamling, 
-behandling og -bortskaffelse. Planen omfatter finansiering på de enkelte administrative 
niveauer. 
Der for nylig indgået aftaler om udtjente biler og brugte dæk. En affaldshåndteringsafgift 
af salg af nye dæk skal skaffe penge til indsamling, genvinding og bortskaffelse af dæk. De 
igangværende initiativer vedrører 12 typer elektrisk og elektronisk udstyr. Der er også 
drøftelser i gang på andre områder (opløsningsmidler, chlorprodukter, malinger, 
byggeaffald). 
I det kongelige dekret 484/1995 om regulering af og kontrol med spildevand henvises der 
direkte til anvendelsen af aftaler. I erkendelse af manglerne i behandlingen af og kontrollen 
med industrispildevand giver det nye dekret vandmyndighederne (Confederaciones 
Hidrogråficas) beføjelse til at behandle og indgå sektorplaner om spildevandskontrol med 
industrisammenslutninger. Dekretet indeholder også bestemmelser om økonomisk støtte til 
virksomheder til opfyldelse af disse mål. 
I industri- og energiministeriets strategi for energi og miljø (1995-2000) medtages aftaler 
som et af de redskaber, der kan bruges til at opfylde miljømålene på kort og mellemlang 
sigt. Aftalerne skal tage sigte på at skabe en ramme til fremme af miljøinvesteringer i 
virksomhederne. Disse aftaler indskrænker ikke håndhævelsen af gældende bestemmelser. I 
en række programmer til finansiering af miljøinvesteringer i industrien (PITMA, PAE) 
fremgår det, at aftaler mellem industrien og myndighederne bør være den foretrukne måde 
til opnåelse af finansiel støtte. 
Frankrig 
Frankrig synes at være den første medlemsstat, der har indgået en aftale om 
miljøbeskyttelse; der blev således indgået en "accord de branche" mellem miljøministeriet 
og cementsektoren i august 1971. Aftalen indeholdt en tidsplan for udbedrende 
foranstaltninger gennem et sektorprogram for bestående anlæg (programme de branche). 
Nye anlæg skulle opfylde de fastsatte emissionsnormer. 
I det efterfølgende årti blev der indgået ca. 20 aftaler omfattende de største 
forureningstunge industrisektorer. Disse aftaler havde forskellige mål og betegnelser (f.eks. 
contrat de branche, programme de branche, contrat d!entreprise, programme d'entreprise, 
plans sectoriels antipollution). Aftalerne begrænsedes af juridiske krav til beskyttelse af 
statens myndighed og tredjeparters rettigheder. Forvaltningsdomstolen (Conseil d'Etat) 
afgjorde f.eks., at en anlægskontrakt fra 1995 mellem miljøministeriet og en papirfabrikant 
23 
var ulovlig, fordi den begrænsede statens myndighed og den krævede beskyttelse af 
tredjeparter. I sidste ende tjente de fleste af de første aftaler som grundlag for udviklingen 
af national lovgivning og emissionsnormer, som erstattede aftalerne. 
De nyligt indgåede aftaler vedrører emballageaffald og udtjente køretøjer. Ca. 10 aftaler 
vedrørende C02-emissioner fra industrisektorer (smelteri, kemisk industri, papir, svejsning, 
glas, puds, sukker, cement) er under udarbejdelse, og en tilsvarende aftale med 
aluminiumsektoren er blevet undertegnet for nylig. 
Grækenland 
Der er endnu ikke indgået miljøaftaler i Grækenland. Myndighederne og industrien synes at 
vurdere, at regulerende foranstaltninger er nødvendige og tilstrækkelige til beskyttelse af 
miljøet. Da aftaler imidlertid kan resultere i partnerskaber mellem industrien og 
myndighederne, begynder nogle af industriens repræsentanter at få øjnene op for de 
muligheder, sådanne aftaler indebærer. 
Irland 
I Irland tager aftaler sædvanligvis form af industri-"initiativer"; den irske regering ser 
positivt på disse aftaler, men undertegner dem ikke. En aftale om emballageaffald, benævnt 
REPAK, blev undertegnet i februar 1996 af miljøministeriet og erhvervssammenslutninger 
(den irske erhvervs- og arbejdsgiversammenslutning såvel som sammenslutninger af 
detailgrossister, sodavands- og øltapperier, plastvirksomheder, fødevarer, drikkevarer og 
tobak samt vin og spiritus). 
Den sidstnævnte aftale blev indledt i 1994, da miljøministeriet offentliggjorde en 
genanvendelsesstrategi med mål for genanvendelse af affald såsom emballage, 
drikkevarebeholdere samt kompostering. I strategien opfordres industrien til at fremsætte 
forslag til aftaler. 
Den irske erhvervs- og arbejdsgiversammenslutning (IBEC) har nedsat en task force, som 
aflagde beretning for ministeret i december 1995, hvori de bl.a. foreslår REPAK. "Society 
of the Irish Motor Industry" er i færd med at udarbejde en aftale om bilbatterier. Af andre 
mulige mål for fremtidige aftaler kan nævnes brugt avispapir, vaskemidler, lægemidler og 
kemikalier. 
Lovforslaget om affaldshåndtering, som ventes vedtaget i midten af 1996, vil give 
ministeren vide beføjelser til at bestemme, hvordan emballage kan anvendes, hvordan det 
skal mærkes, hvordan pantordningerne skal fungere og hvilke indsamlingsordninger der 
behøves. Ved at undertegne REPAK til industrien undgå sådanne forskrifter, da loven giver 
ministeren mulighed for at godkende en aftale, som undtager deltagerne fra andre krav. 
Italien 
Der er hidtil indgået 11 aftaler i Italien, på såvel føderalt som på regionalt plan. I 
slutningen af 1980'erne udvekslede miljøministeriet og Fiat-koncernen en hensigtsskrivelse 
24 
om bekæmpelse af luftforurening og støj i storbyområderne. Efter dette initiativ blev der 
indgået en protokol "miljø og udvikling", som ikke blot omfattede forureningsbekæmpelse i 
storbyområderne, men også affaldsreduktion, udvikling af renere biler og 
miljøforskningsprogrammer. 
I affaldssektoren har "REPLASTIC", som startede som frivilligt og senere blev et tvunget 
konsortium, til opgave at sørge for særskilt indsamling, sortering og genanvendelse af 
plastbeholdere til væsker. Genanvendelse af udtjente blybatterier er genstand for en aftale, 
som blev indgået i 1995 mellem miljøministeriet, lokalsamfundene (ANCI - Associazione 
Nazionale Comuni d'Italia) og Federambiente (sammenslutning af miljømyndigheder) på 
den ene side og industrisammenslutninger på anden side. Aftaler indgået på regionalt plan 
omfatter f.eks. genanvendelse af tonerkassetter (Lombardiet) og indsamling af papir og 
pap. 
Luxembourg 
Der er indgået 5 aftaler på miljø- og energiområdet. Den første aftale, der vedrører 
industriaffald, blev indført i 1989. En aftale om energieffektivitet i energisektoren er netop 
blevet indgået (1996), og andre aftaler er under forberedelse (bankvæsen, forsikringsvæsen, 
sygepleje og handel). 
Der er udarbejdet aftaler om affaldshåndtering på grundlag af miljøministeriets vejledende 
program; de vedrører byggeaffald, farligt affald, drikkevareemballageaffald og 
industriaffald. 
Nederlandene 
Der er indgået over 100 aftaler i Nederlandene. De vedrører hovedsagelig affaldshåndtering 
(f.eks. emballage, genanvendelse af asbest, plast) emissionssbekæmpelse (f.eks. flygtige 
organiske forbindelser, S02 og NOx fra elværkerne, ammoniak fra kvægbrug) oprensning 
af forurenet jord (benzintanke), energibesparelser og strategier til bekæmpelse af støj fra 
industrien. Nogle af aftalerne indeholder omfattende programmer for integreret 
forureningsbekæmpelse i forskellige industrisektorer (grundmetaller, kemisk industri, 
trykkerivirksomheder, mejerier). De igangværende initaitiver vedrører bl.a. papir- og 
papindustrien. 
Sådanne skriftlige og undertegnede aftaler, der anvendes som et politisk virkemiddel og 
hvori de offentlige myndigheder er part, optræder sædvanligvis under benævnelsen 
kontrakt, men de kan, snarere benævnes som hensigtserklæring eller adfærdskodeks. 
Den generelle baggrund for den øgede brug af kontrakter er den nationale miljøplan 
(NEEP) og NEPP Plus der blev offentliggjort i 1989 og 1990. Disse planer opstiller en 
strategi for bæredygtig udvikling frem til år 2010. Planerne opstiller kvalitetsmålsætninger 
på en række miljøområder og omsætter disse til over 200 konkrete mål. I denne 
sammenhæng udgør kontrakter et tilsagn fra industrisektorerne om at bidrage til opfyldelsen 
af de opstillede miljømål. Hidtil er der hensigtserklæringer opstillet miljømål for 16 
industrisektorer, omfattende ca. 12 000 virksomheder, der tegner sig for over 90% af den 
industrielle forurening i Nederlandene. 
25 
Mens de fleste af den første generation disse kontrakter ikke kan håndhæves ad rettens vej, 
tager de senere indgåede kontrakter form af kontrakter, der er kan håndhæves med 
civilretlige midler, og de indgår i en overordnet strategi vedtaget af regeringen. 
Skønt proceduren ikke er fastlagt ved lov, indgås kontrakter sædvanligvis efter følgende 
procedure: den kompetente minister underretter generalstaternes to kamre om, at han/hun 
agter at indgå en kontrakt. Der udarbejdes en integreret plan for den pågældende sektor 
efter forhandlinger mellem de offentlige myndigheder (herunder provins- og 
kommunalmyndigheder) og industrisektoren (herunder til tider arbejdsgiver- og 
fagforeninger). På grundlag af denne plan udarbejdes der en kontrakt på brancheniveau, 
hvis den pågældende sektorer anvender ensartede processer der tillader en standardiseret 
fremgangsmåde. I heterogene sektorer udarbejdes der virksomhedsmiljøplaner i snævert 
samarbejde med godkendelsesmyndigheden. 
Undertegnede kontrakter offentliggøres i statstidende (Staatscourant). 
Ministeriet for boliger, fysisk planlægning og miljø har udstedt retningslinjer for indgåelse 
af kontrakter i form af en adfærdskodeks. En administrativ vejledning, der blev udsendt af 
miljøministeren i december 1995, giver generelle instrukser om kontrakters indhold og de 
hermed forbundne procedurer. 
Østrig 
I Østrig er der siden begyndelsen af 1980'erne indgået ca. 25 aftaler. De fleste af aftalerne 
vedrører genanvendelse af affald (udtjente biler, papir, dæk, byggematerialer, bilbatterier, 
elektronik, plast, emballage), mens andre tager sigte på at indføre 
dampgenindvindingsudstyr på benzintanke (til mindskelse af kulbrinteemissionerne) eller 
mindske importen af tropisk tømmer. Som en særlig frivillig aftale kan nævnes 
klimakoalitionen der blev oprettet i 1994. Den omfatter primært tilsagn fra kommuner og 
stat vedrørende offentlige indkøb, men den også åben for industrien. 
Der kan skelnes mellem to typer aftaler, forpligtelser fra industrien, hvori myndighederne 
ikke formelt er inddraget, skønt forpligtelserne normalt er et resultat af intensive 
forhandlinger med det kompetente ministerieum, og aftaler, der indgås mellem industrien 
og regeringen. Forpligtelser fra industriens side er den fremherskende form. 
Aftaleparterne er sædvanligvis det kompetente ministerium og den nationale 
industrisammenslutning (handelskammeret) eller nationale branchesammenslutninger 
(underafdelinger af handelskammeret) og i visse tilfælde også individuelle virksomheder. 
Næsten alle frivillige forpligtelser og aftaler er blevet udarbejdet eller indgået på nationalt 
plan. 
Portugal 
I Portugal blev de første frivillige aftaler indgået i 1984 med opstilling af mål for 
spildevand, luftforurening og reduktion af affald fra papirmasseindustrien. Der er indgået 
10 aftaler, hovedsagelig vedrørende affaldsreduktion og eliminering af forskellige stoffer. 
26 
I 1994 videreførte regeringen denne linje gennem offentliggørelsen af den globale 
aftaleprotokol vedrørende miljø og bæredygtig udvikling. Denne protokol beskriver 
regeringens holdning til miljøproblemerne og de mulige løsninger herpå. 
På grundlag af denne prokotol har regeringen fastlagt en ramme for frivillige sektoraftaler. 
Denne ramme blev opstillet genem forhandlinger mellem ministerierne for miljø, landbrug 
og industri på regeringens side og en række regionale og nationale landbrugs- og 
industrisammenslutninger. I henhold til sektorprotokollen skal industrigrenene udvikle en 
miljøplan for opfyldelse af miljølovgivningen under hensyntagen til deres særlige situation. 
Denne plan skal godkendes af myndighederne. Regeringen forpligter sig til ikke at indføre 
nye miljønormer i aftalens løbetid. Hvis der opstilles nye fællesskabsforskrifter, forpligter 
regeringen sig til at indføre disse gradvis. 
Sektorprotokollen omfatter bestemmelser om genforhandling af aftalen i sådanne tilfælde 
og om forslag til specifikke foranstaltninger, hvis sådanne findes påkrævet efter en 
undersøgelse af situationen. Protokollen indeholder også bestemmelser om oprettelse af et 
styringsudvalg, der repræsenterer de kontraherende parter. Dette udvalg skal kontrollere, at 
målene opfyldes, og skal om nødvendigt udarbejde nye foranstaltninger. Det skal også løse 
opdukkende problemer - det forudses således, at visse industrianlæg mangler 
miljøtilladelse. Aftaler, der indgås inden for rammerne af sektorprotokollen, udløber ved 
udgangen af 1999; de indeholder bestemmelser om regelmæssig indberetning til 
myndighederne og "gratister". 
Finland 
Der er indgået aftaler om afvikling af chlorfluorcarboner og energibesparelser. De 
sidstnævnte aftaler er baseret på statsrådets programmer for energibesparelser, som 
regeringen opstillede i 1992 som led i sine bestræbelser på at nedskære energiforbruget. 
Hovedmålet med disse aftaler er at mindske energiforbruget med 10-15% frem til år 2005. 
Der blev i december 1995 fremlagt et nyt program for energibesparelser. Dette program 
fremmer aftaler, som sigtre mod kontrol med energieffektivitet, udarbejdelse af 
energispareplaner, energisyn, investeringer i energibesparelser, indførelse af ny teknologi 
og forbrugeroplysning og -vejledning med hensyn til energiforbrug. 
Aftalerne indgås sædvanligvis mellem det kompetente ministerium og 
industrisammenslutninger; to af aftalerne vedrørende energibesparelser er indgået mellem 
industriministeriet og lokale myndigheder (byen Helsinki og sammenslutningen af 
lokalmyndigheder). 
Miljøministeriet har for nylig (1995) indgået en aftale med emballageindustrien. Der er 
som led i en overordnet strategi for frivillige aftaler inden for affaldshåndtering indledt 
forhandlinger om visse produktkategorier (biler, dæk, bilbatterier, elektronik, 
husholdningsapparater). 
27 
Sverige 
De tretten aftaler, der er indgået i Sverige, vedrører affaldshåndtering (bildæk, byggevarer 
og -materialer, papir og emballagematerialer), energibesparelser (biler og virksomheder), 
afvikling af visse stoffer (bly i benzin og i malinger), forskning og udvikling (alternative 
motorbrændstoffer) og tungmetalindholdet i slam fra spildevandsrenseanlæg. 
I praksis kan de fleste af aftalerne karakteriseres som "gentlemen's agreements" eller 
hensigtsskrivelser fra industrien. Enkeltfirmaer kan ikke holdes ansvarlige, hvis den 
industriorganisation, som har udviklet og administreret systemerne, ikke opfylder målene. 
Opfylder industrien ikke et givet mål vil det typisk medføre, at der indføres afgifter, eller 
at reguleringsansvaret i stedet deles med de lokale myndigheder. 
Aftalerne i energisektoren er indgået med individuelle virksomheder, hvorfor der kan 
anvendes sanktioner, hvis virksomhederne ikke opfylder betingelserne. 
Det Forenede Kongerige 
Det Forenede Kongerige har med betydeligt held anvendt en lang række frivillige metoder, 
f.eks. i form af "Best Practice Programme" vedrørende energieffektivitet (Making a 
Corporate Commitment - "MACC"), miljøteknologi eller initiativer inden for 
producentansvar eller til fremme af dialogen mellem regeringen og erhvervslivet (f.eks. 
rådgivende udvalg om erhverv og miljø, lokale grønne erhvervsklubber). 
Der er siden begyndelsen af 1970'erne indgået ca. 8 aftaler (vedrørende oplagring og 
transport af pesticider ("BASIS "-aftalens standarder for og certificering af personale, der 
sælger pesticider, er formelt anerkendt i Control of Pesticides Regulation fra 1986), forbud 
mod visse stoffer i vaskemidler til husholdnings- og industribrug (alkylphenol ethoxylater 
og, til husholdningsbrug, nitrilo tri-eddikesyre), indsamling af plastfilm fra landbrug og 
anvendelse og emission af hydrofluorcarboner (HFC). Med henblik på at reducere 
HFC'erne, som er et vigtigt alternativ til chlorfluorcarbonerne (CFC), men som også har et 
højt globalt opvarmningspotentiale, indgik regeringen i januar 1996 tre separate aftaler og 
en hensigtserklæring med sammenslutninger af aerosolindustrien, luftkonditionerings- og 
køleindustrien, brandbeskyttelses- og skumindustrien. 
28 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 561 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 14 10 06 
Katalognummer : CB-CO-96-626-DA-C 
ISBN 92-78-12841-4 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
cH