Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgsudtalelse om:

- "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af forsyningssikkerhedsforanstaltningerne for olieprodukter",

- "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om foranstaltninger til opretholdelse af naturgasforsyningssikkerheden", og

- "Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ophævelse af Rådets direktiv 68/414/EØF og 98/93/EF om forpligtelse for EØF's medlemsstater til at opretholde minimumslagre af mineralolie og/eller mineralolieprodukter og af Rådets direktiv 73/238/EØF om foranstaltninger, der kan mindske vanskelighederne ved forsyning med mineralolie og mineralolieprodukter"

(KOM(2002) 488 endelig - 2002/0219 (COD) - 2002/0220 (COD) - 2002/0221 (CNS))

(2003/C 133/04)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 15. oktober 2002 under henvisning til EF-traktatens artikel 95 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om de ovennævnte emner.

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU's Faglige Sektion for Transport, Energi, Infrastruktur og Informationssamfundet, som udpegede Claude Cambus til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 13. marts 2003.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 398. plenarforsamling den 26. og 27. marts 2003, mødet den 26. marts, følgende udtalelse med 96 stemmer for og 3 hverken for eller imod.

1. Resumé af Kommissionens forslag

1.1. De tre dokumenter, som er blevet forelagt EØSU, er en opfølgning af grønbogen "På vej mod en europæisk strategi for energiforsyningssikkerhed"(1).

1.2. Dokumenterne tager alle afsæt i den kendsgerning, at EU's olieafhængighed inden for de næste tyve år sandsynligvis vil øge fra 70 % til 90 % og gasafhængigheden fra 40 % til 70 %. Eftersom energi er en uundværlig råvare for økonomien (produktion og transport), der samtidig bidrager til det enkelte individs personlige komfort, og eftersom olie- og gasproduktionen hovedsageligt finder sted i politisk ustabile områder, er forsyningssikkerheden af disse to energiformer af klar strategisk betydning for EU.

1.3. I meddelelsen udpeges to typer risici, hvad angår energiforsyningen: risikoen for fysisk forsyningsafbrydelse som følge af tekniske problemer (sammenbrudte anlæg) eller politiske uroligheder (hel eller delvis indstilling af leveringer) og risikoen for så kraftige prisstigninger, at de vil udgøre en tung økonomisk byrde for EU og betyde stor nedgang i vækst og beskæftigelse (en prisstigning på 10 USD pr. tønde medfører et fald på et halvt procentpoint af EU's BNP). Disse prisstigninger vil være umulige at bære for den enkelte husholdning, som i sidste ende anvender energien i form af opvarmning og benzin.

1.4. I relation til olie er der allerede fremlagt to direktiver(2) for at sikre energiforsyningen i hver enkelt medlemsstat. Heri forpligtes medlemsstaterne til at opretholde minimumslagre svarende til 90 dages forbrug af tre kategorier af olieprodukter: benzin, mellemdestillater og tunge produkter. Der er fastsat betingelser for de olieproducerende medlemsstater.

1.4.1. Det står medlemsstaterne frit for at bestemme, hvordan de gennemfører forpligtelserne, hvilket kan være at lade alt fra private operatører til offentlige organer forvalte olielagrene.

1.4.2. Gennemførelsen af det indre energimarked kræver en ny fase, der kan øge konkurrencen på markedet for raffinerede produkter, sikre, at markedet fungerer optimalt, gøre EU's sikkerhedslagerkapacitet mere synligt og troværdigt samt sørge for, at medlemsstaterne i tilfælde af krise på oliemarkedet optræder samlet og konsistent.

1.4.3. Følgende forslag er fremlagt med henblik herpå: oprettelse af et centralt organ i hver enkelt medlemsstat, der kan gøre det lettere for de nye markedsdeltagere og dem uden egne anlæg at overholde lagerforpligtelserne, mulighed for at foretage oplagringen i en anden medlemsstat for ikke at stille tværnationale operatører ringere, forøgelse af lagerforpligtelsen fra 90 til 120 dage - hvoraf en tredjedel skal varetages af det centrale organ - for at denne forsyningssikkerhedsstrategi skal blive mere tydelig. Endelig skal der i EU fastsættes fælles rammebestemmelser for frigivelse af olieprodukter samt indføres en passende beslutningsproces i overensstemmelse udvalgsproceduren.

1.4.4. Kommissionen foreslår noget hidtil uset på olieområdet, nemlig at det skal være muligt at anvende de strategiske lagre for at påvirke markedet og forsøge at begrænse følgerne af spekulation i de svingende oliepriser, når en eventuel forsyningskrise er under opsejling.

1.5. For gas er situationen kendetegnet ved en sen åbning af det indre marked, til trods for at denne energiform spiller en stadig større rolle i EU, dels pga. dens betydning for elproduktionen (50-60 %), dels pga. en stærk afhængighed, idet 40 % af gassen stammer fra tre kilder uden for EU. Det internationale Energiagentur (IEA) har ingen mulighed for at intervenere på gasområdet.

1.5.1. Før der blev åbnet for konkurrencen på gasområdet, blev forsyningssikkerheden varetaget af monopolistiske operatører. Nu hvor gasmarkedet åbnes, vil der være langt flere markedsdeltagere, og det vil derfor være nødvendigt at omdefinere den enkelte operatørs ansvar for at sikre gasforsyningen til forbrugerne.

1.5.2. Gas adskiller sig fra olie, når det kommer til de tekniske oplagringsmuligheder, som hovedsageligt afhænger af undergrundens geologi. Hovedsigtet med Kommissionens forslag er at lade principperne for olie også finde anvendelse for gas, uden at det dog er muligt blot at overføre de samme instrumenter. Det gælder om at finde en fælles minimumsramme for udbygning og beskyttelse af markedet.

1.5.3. I relation til forsyningssikkerheden foreslår Kommissionen, at det pålægges medlemsstaterne at fastlægge operatørernes ansvar, så kunder, der ikke har mulighed for at anvende andre energiformer, sikres 60 dages gennemsnitligt gasforbrug. Der åbnes dog mulighed for at undtage nye markedsdeltagere såvel som operatører, der råder over en ringe markedsandel. Kommissionen har til hensigt at "nøje overvåge" langtidskontrakter og, i hvilket omfang medlemsstaterne indgår sådanne for at garantere forsyningssikkerheden.

1.5.4. For at sikre solidariteten blandt medlemsstaterne i tilfælde af krise ønsker Kommissionen at kunne træffe beslutning om at frigive eksisterende gaslagre i medlemsstaterne og afbryde leveringer til afbrydelige kunder.

1.6. Generelt bygger Kommissionens forslag på den konstatering, at når først det indre energimarked er blevet liberaliseret i EU, vil forsyningssikkerhedsstrategien ikke længere kunne varetages effektivt af hverken operatørerne eller den enkelte medlemsstat, og ansvaret vil derfor høre hjemme på EU-plan.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Formål

2.1.1. EØSU ser positivt på forslaget, der som opfølgning på grønbogen går i dybden med spørgsmålet om olie- og naturgasforsyningssikkerheden i EU. Efter i ti år at have fokuseret på organisationen af EU's energimarked og åbningen for konkurrence af traditionelle el- og gasmonopoler såvel som på fremme af vedvarende energi er der nu behov for også at rette fokus mod det fundamentale spørgsmål om forsyningen af dette energimarked, hvis egenproduktion strukturelt set ikke rækker til at dække behovet, og som derfor er afhængigt af lande uden for EU. I den forbindelse bør nævnes olie- og gasprodukters vigtige betydning for EU's energibalance, navnlig inden for transport og elproduktion (sidstnævnte har ført til en stærk stigning i gasforbruget), hvortil skal tilføjes deres bidrag til vækst, beskæftigelse og menneskets personlige komfort.

2.2. Indhold

2.2.1. Af importeret energi (kul, gas, olie og uran) er det unægteligt gas og olie, der vejer tungest på energibalancen, og disse energiformer stammer fra nogle ganske bestemte, politisk ustabile områder i verden. I lyset af deres strategiske betydning er der derfor behov for en særlig olie- og gaspolitik.

2.2.2. EØSU mener, at de to energiformer - naturgas og olie - giver anledning til vidt forskellige problemer, og at man ved at samle dem under ét skal vogte sig for ikke at undervurdere effekten af disse forskelle. En første forskel består i, at gas generelt er både en råvare, et slutprodukt og kun undergår begrænset teknologisk forarbejdning i EU, hvorimod olie som oftest importeres som råolie og forarbejdes i EU. Dette forklarer, hvorfor prisen på gas almindeligvis følger prisen på olie: begge energiformer skal kunne udvikle sig på alle de anvendelsesområder, hvor de ligger i konkurrence med hinanden. Det forklarer også, hvorfor flere kontrakter indeholder bestemmelsesklausuler, selv om det er i modstrid med reglerne for det europæiske marked; spørgsmålet er ved at blive reguleret med henblik på kommende kontrakter. Tilhængerne af en åbning for konkurrence på gasmarkedet håber, at det vil være med til at løsne eller ligefrem bryde båndet mellem priserne på de to energiformer. På verdensplan er de olie- og gasproducerende operatører ikke desto mindre ofte én og den samme; i sin søgen efter den ene, støder man ofte på den anden.

2.2.3. En anden forskel skyldes markedsstrukturen. Det er længe siden, olie gjorde sin entrée på verdensmarkedet, og transport af olie fra produktionsområderne til raffinerings- og forbrugsområderne sker i højere grad med skib end gennem rørledninger, hvor det modsatte gør sig gældende for gas. Gas forhandles på regionale markeder (EU forsyner sig hovedsageligt i Norge, Algeriet og Rusland, mens USA danner et marked med Canada, Mexico, Japan, Korea og Indonesien). Det europæiske marked er det mest stabile, det amerikanske er mindre stabilt, og det asiatiske er det dyreste. Selv om det ligger uden for nærværende udtalelses emneområde, er det relevant at henvise til de hændelser, der for nylig har hjemsøgt den spanske og den franske kyst og befolkning. Disse hændelser taler klart for, at transport af olie - hvor det er teknisk muligt - i højere grad bør ske via rørledninger, til trods for at det ud fra en udelukkende økonomisk synsvinkel kan forekomme mere bekosteligt.

2.2.4. Den tredje afgørende forskel består i, at naturgas inden for EU med få undtagelser transporteres via rørledninger til slutleddet, mens olieprodukter (inkl. LPG) transporteres via rørledninger fra import- og lagerområdet til raffinaderierne, men derefter normalt leveres med lastbil til slutforbrugerne. Det betyder, at skabes der større afstand mellem de strategiske og operationelle lagre af raffinerede olieprodukter og forbrugscentrene, vil brugen af fragtkørsel tage tilsvarende til.

2.2.5. EØSU lægger derfor vægt på, at der træffes forskellige foranstaltninger for de to energiformer, selvom det er ønskeligt at kunne opstille fælles retningslinjer, sådan som Kommissionen foreslår.

2.2.6. Det bør i direktivforslagene vurderes, hvordan ansøgerlandenes tiltrædelse af EU kan forventes at indvirke på forsyningssikkerheden i såvel ansøgerlandene som i de nuværende medlemsstater. Det er nemlig vigtigt at få fastsat fristen for, hvornår tiltrædelseslandene skal nå de lagringsmål og overholde de regler for oplagring, som gælder for medlemsstaterne, og det bør ligeledes vurderes, hvilke tekniske og økonomiske problemer der kan være forbundet hermed.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Forslagene vedrørende olie

3.1.1. EØSU bifalder forslaget om at forpligte medlemsstaterne til at oprette et organ til at bestyre et centralt sikkerhedslager svarende til en tredjedel af lagerforpligtelsen. Udvalget mener nemlig, at disse centrale sikkerhedslagre vil tilføre EU's strategiske lagre den fornødne synlighed og bidrage til, at prisspekulationen mindskes. Udvalget bifalder ligeledes, at der åbnes op for, at flere medlemsstater i fællesskab kan stå for denne oplagring, og at det bliver muligt for én medlemsstat at sørge for sin del i en anden medlemsstat. Dette mener udvalget i så fald sikres bedst gennem anvendelse af lagre, der er udpeget af operatøren, eller gennem et centralt lagerorgan - som Kommissionen har foreslået oprettet - så ansvaret for forvaltningen af dette lager i et tredjeland til enhver tid let kan placeres.

3.1.2. Af en række årsager, som omtales i det følgende, er EØSU til gengæld i tvivl om, hvorvidt det er formålstjenligt at forpligte medlemsstaterne til at sætte sikkerhedslagerkapaciteten op fra 90 til 120 dages forbrug. Et større sikkerhedslager kan rigtigt nok øge muligheden for at overvinde en eventuel krise, men vil ikke være fri for omkostninger, og det ville derfor være hensigtsmæssigt at veje de dermed forbundne risici mod de forventede resultater af en således øget lagerkapacitet, inden der træffes en beslutning.

3.1.2.1. Medlemsstaterne forpligtes på nuværende tidspunkt gennem EU (direktiv 68/414/EØF og 98/93/EF) til at opretholde lagre af færdige produkter (af tre kategorier) svarende til 90 dages gennemsnitligt forbrug. Som medlemmer af IEA skal de opretholde lagre svarende til 90 dages import. Dette er ofte ensbetydende med en større belastning, især da IEA pålægger dem i beregningerne at tilføje 10 % for at tage højde for bl.a. uanvendeligt olieslam i beholderne. Resultatet heraf og de ekstra forholdsregler, som enkelte lande måtte træffe, gør, at reservelagrene i IEA-landene af energiagenturet beregnes til gennemsnitligt 114 dages import, mens reservelagrene i EU's medlemsstater af Kommissionen beregnes til 115 dages forbrug. En forøgelse af lagerforpligtelsen til 120 dage vil ikke desto mindre have en betydelig effekt. Den vil især have en stærkt belastende effekt på sydlige lande, hvis lagre kun dækker 90 dages forbrug - som følge af klimaforholdene og det begrænsede behov for opvarmning - mens visse lande i nord allerede råder over reservelagre svarende til mere end 120 dages forbrug.

3.1.2.2. Forbrugerlandene har siden en række arabiske landes olieembargo under Yom Kippur-krigen i 1973 ikke stået over for nogen fysisk forsyningsknaphed som følge af politiske uroligheder. Den kraftige prisstigning, som embargoen udløste, førte til, at man blandt andet vendte sig mod alternative energikilder som f.eks. nuklear energi og - i mindre grad - vedvarende energi, hvilket var med til i adskillige årtier at reducere producentlandenes afsætningsmuligheder tilsvarende. Producenter og forbrugere er som følge heraf blevet bevidste om, at det er i begge parters interesse at sikre, at produktion og forbrug af olie ikke aftager. Det kan derfor være en fordel at udvikle politiske forbindelser til fremme af et godt handelssamarbejde, så meget desto mere som USA nu styrer sine handelsforbindelser mod vores side af Atlanten, navnlig mod Afrika.

3.1.2.3. Man kan dog ikke helt udelukke risikoen for begivenheder som f.eks. terrorhandlinger, der for en periode kunne få producenter og forbrugere til at reducere oliestrømmene fra forsyningskilder i bestemte geografiske områder. Eksperter tvivler dog på, at det med yderligere 30 dage skulle være muligt at nå frem til en hensigtsmæssig løsning, hvis en sådan ikke allerede er fundet inden de 90 dage, som er den aktuelle lagerforpligtelse.

3.1.2.4. De økonomiske konsekvenser af en beslutning om at øge de strategiske lagre til at kunne dække 120 dages forbrug vil variere alt efter, om der er tale om at udfylde uudnyttet eksisterende lagerkapacitet, i hvilket fald de ekstra omkostninger kun vil stamme fra tilbageholdelse af produkter, eller om det bliver nødvendigt at udvide de tekniske anlæg. Der er på grund af den tiltagende mistillid og angst over for alle potentielt miljøfarlige industrianlæg ikke mange regioner i EU, der er parate til at acceptere en udvidelse eller oprettelse af olielagre velvidende, at der er tale om anlæg af "Seveso-typen". Endelig vil det være forbrugerne, der skal bære de ekstra omkostninger, hvilket forståeligt nok hverken vækker begejstring eller fremmer væksten.

3.1.3. EØSU er ikke enig i Kommissionens vurdering af Det Internationale Energiagentur. Agenturets rolle har siden oprettelsen i 1973 og frem til i dag bestået i at samordne ansøgerlandenes reaktion på en eventuel krise, der måtte resultere i en verdensomspændende fysisk olieforsyningsknaphed. Agenturet har, siden det blev oprettet, bestræbt sig på at tilpasse sine arbejdsmetoder efter de vekslende forhold - i øvrigt med deltagelse af EU. Det lå ikke inden for agenturets beføjelser at intervenere, da priserne fløj til vejrs.

3.1.3.1. På grund af oliemarkedets verdensomspændende karakter, hvor en tredjedel af produktionskapaciteten er fordelt på OPEC-landene, vil en samordnet indsats kun være effektiv, hvis den øves på verdensplan. Hvor en medlemsstats isolerede indsats på tværs af de øvrige medlemsstater vil være forgæves på EU-plan, må en tilsvarende isoleret indsats i tilfælde af en alvorlig olieforsyningskrise siges at være endnu mere omsonst på verdensplan. EØSU finder det derfor vigtigt, at den europæiske strategi for olieforsyningssikkerheden ikke føres isoleret fra de andre store forbrugerlande, men baseres på et tæt samarbejde med IEA. Ved at tale med én stemme vil EU's medlemsstater utvivlsomt opnå større indflydelse i og med IEA end med en EU-centreret indsats, som ikke er videre hensigtsmæssig på et verdensomspændende oliemarked.

3.1.4. EØSU deler ganske vist Kommissionens bekymring for kraftige prisstigningers skadelige indvirkning på EU's økonomi og husholdningernes købekraft, men tager ikke desto mindre stærkt forbehold over for Kommissionens forslag om at anvende de strategiske lagre til at påvirke markedet i modsat retning i tilfælde af kraftige prisstigninger. Udvalget støtter sig i den forbindelse til en lang række argumenter.

3.1.4.1. Det er vanskeligt at regulere oliepriserne, eftersom deres ustabilitet skyldes selve markedets struktur. Det vil aldrig være muligt at skabe balance mellem udbud og efterspørgsel; produktionsinvesteringerne fastlægges gennemsnitligt fem år forud for selve produktionen og på basis af forventninger, som sjældent stemmer helt overens med virkeligheden. Det er inden for disse teknisk-økonomiske begrænsninger, at OPEC holder prissvingningerne inden for 22-28 USD pr. tønde, der synes at være den gennemsnitspris, som alle markedsdeltagere kan acceptere. Uden OPEC's foranstaltninger ville prissvingningerne utvivlsomt bevæge sig mellem 3 og 60 USD pr. tønde. For at kunne sikre denne regulering råder OPEC over næsten 40 % af verdens olieproduktion. EU tegner sig kun for 20 % af verdensforbruget. Det vil derfor være ren indbildning at tro, at EU, som kun fylder halvt så meget som OPEC, skulle være i stand til at opnå bedre resultater, og det eventuelt ved at gå uden om verdenssamarbejdet inden for rammerne af IEA.

3.1.4.2. Der kan opstå ukontrollerede prisstigninger, når operatørerne og forbrugerne på oliemarkedet reagerer af ren og skær frygt for en fysisk forsyningsafbrydelse på grundlag af forventelige alvorlige politiske eller klimatiske hændelser (krig, terrorangreb, jordskælv osv.) Det er, når alle købere skynder sig at fylde deres reservelagre, at priserne stiger. Hvordan kan man tro, at EU-ansvarlige i en situation, hvor samtlige markedsdeltagere frygter det værste, vil kunne pålægge medlemsstater at frigive dele af deres strategiske lagre for blot kortvarigt at være i stand til at fastholde priserne og dernæst være tvunget til at genopbygge reserverne til en høj pris for at kunne afbøde risikoen for en reel fysisk forsyningsknaphed? Det forekommer ikke særligt sandsynligt.

3.1.4.3. Endvidere trænger et praktisk problem sig på, idet det er operatørernes computere, der styrer alle opkøb af olie ud fra udnyttelsesplaner for raffineringsenheder og pristærskler. De strategiske lagre kan ikke registreres på linje med de sædvanlige leverandører i de administrative programmer; frigivelse af reservelagre kan under disse omstændigheder kun ske "manuelt" og er derfor i modsætning til en hurtig intervention en omstændelig proces, som så at sige tager markedet på "det forkerte ben". Annoncering af, at der sælges ud af reserverne, er dog ikke uforeneligt med denne begrænsning.

3.1.4.4. Endelig vil beslutningen være forbundet med en række omkostninger, som skal begrundes og godkendes af Europa-Parlamentet, da det er svært at forestille sig, at et EU-organ kan træffe en beslutning og senere blot præsentere medlemsstaterne for regningen. Omkostningerne vil være særdeles høje, selv hvis man forestiller sig, at kun den centralt forvaltede tredjedel af de strategiske reservelagre frigives, da denne tredjedel praktisk taget svarer til en måned af EU's olieforbrug, sandsynligvis markedsføres til en pris, der svarer til 20 USD pr. tønde, og senere fornyes til en langt højere pris.

3.1.4.5. Erfaringen med verdensmarkedet for tin, hvor producentlandene og forbrugerne organiserede sig og sluttede seks aftaler mellem 1953 og 1981, viser, at forsøget på at kontrollere priserne var forgæves. Teorien om at regulere priserne ved at kontrollere udbuddet har heller ikke vist sig at fungere i praksis.

3.1.4.6. Der hersker uoverensstemmelse mellem på den ene side EU's doktrin om markedets virkning på monopoler, oligopoler og administrationer, og på den anden, dets bestræbelser på at udstyre et EU-organ med beføjelser til at indvirke på oliemarkedet, når det udvikler sig ugunstigt.

3.2. Forslagene vedrørende gas

3.2.1. EØSU bifalder beslutningen om at forpligte medlemsstaterne til at iværksætte politikker for gasforsyningssikkerhed med henblik på under vanskelige forhold at sikre gasforsyninger til de kunder - private såvel som erhvervsmæssige - der ikke har andre løsninger (uafbrydelige kunder, der ikke kan bruge andre former for brændsel). Som Kommissionen mener EØSU, at disse politikker, der fastlægger de forskellige operatørers ansvarsområde, ikke må hindre den nuværende udvikling af et indre gasmarked.

3.2.2. EØSU anerkender den foreslåede metode til bedømmelse af forpligtelsen til i en situation med begrænset gasforsyning at sikre, hvad der svarer til et 60 dages gennemsnitligt gasforbrug.

3.2.3. EØSU forstår, at Kommissionen, som det indre gasmarked ser ud lige nu, ikke vil lægge for mange hindringer i vejen for de nye "markedsdeltagere" eller dem, der kun har "små markedsandele", men mener dog ikke, at de derfor principielt helt skal undtages fra de bestemmelser, som medlemsstaterne vil gennemføre med henblik på forsyningssikkerhed. Medlemsstaterne bør udtænke den bedst mulige metode til at forene forsyningssikkerheden for forbrugerne (som bør prioriteres højt) med en effektiv liberalisering af markedet.

3.2.3.1. Private kunder og meget små virksomheder har ikke det nødvendige kendskab til at bedømme troværdigheden af en gasleverandørs tilbud, hvorfor medlemsstaten må pålægge leverandøren ansvaret herfor, uanset dennes størrelse. Gasleverandørerne behandles i øvrigt anderledes end operatørerne på oliemarkedet, idet disse ifølge Kommissionens forslag skal være forpligtet til at bidrage til lagrene og give økonomiske bidrag til det centrale agentur.

3.2.4. EØSU sætter pris på, at Kommissionen har indtaget en mere realistisk holdning til de langsigtede kontrakter, som den rettede meget kritik mod, da gasmarkedet blev liberaliseret, særligt på grund af de såkaldte Take-or-Pay-klausuler. Disse kontrakter og klausuler kommer netop til deres ret på grund af de store investeringer, der er nødvendige for markedsføringen af naturgas, samt producenternes, købernes og investorernes ønske om at afskrive og forrente deres investeringer og sikre deres forsyninger. Derimod mener EØSU ikke, at Kommissionen kan pålægge medlemsstaterne et minimumsniveau for de langsigtede kontrakter, da alle operatører i et liberaliseret marked har ret til selv at forvalte sin forsyning.

3.2.5. EØSU støtter Kommissionens forslag om, at det skal være muligt at fremsætte anbefalinger til medlemsstaterne om, hvilke foranstaltninger der bør træffes i forbindelse med en afbrydelse af en forsyning fra en vigtig leverandør i EU. Hvis disse anbefalinger ikke følges op af effektive tiltag, ønsker Kommissionen at kunne tvinge medlemsstaterne til handling. EØSU understreger, at Kommissionen i et sådant tilfælde vil få svært ved at bedømme den nøjagtige beskaffenhed af begrænsninger på anvendelsen af de forskellige lagre og netværk, især hvad angår sikkerheden. Den centrale forvaltning af gasforsyningssystemet indbefatter lagring af gas. Det er ikke muligt at beslaglægge lageret vilkårligt. Det er heller ikke muligt at bibeholde lageret i for lange perioder uden at bruge af det.

3.2.6. EØSU bifalder forslaget om, at der skal aflægges rapport til Kommissionen om forsyningsproblemer og sikkerhedspolitikker i medlemsstaterne.

3.3. Vedrørende begge energiformer

3.3.1. EØSU vurderer, at strategien for energiforsyningssikkerhed af hensyn til borgerne bør være gennemsigtig, hvilket forbrugernes repræsentanter eksplicit har ytret ønske om.

3.3.2. EØSU er bevidst om, at medlemsstaterne i tidens løb har forvaltet deres egen energisikkerhed ved at vælge de veje og midler, der er mest hensigtsmæssige for og svarer bedst til deres egen politiske situation. Olie og gas er ikke de eneste energikilder i medlemsstaterne. Flere har i høj grad valgt at producere el ved hjælp af vand- og/eller atomkraft. Hvis forsyningen af en af medlemsstatens mange energiformer er i fare, er det normalt at undersøge, om andre af landets energiformer kan bruges i stedet. Derfor bør EU i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet afholde sig fra at intervenere.

3.3.2.1. EU's rolle bør være at fastlægge fælles standarder (som Kommissionen har gjort i de behandlede dokumenter), at sørge for, at de gennemføres af medlemsstaterne (ved hjælp af de rapporter, skal aflægges til Kommissionen), samt at foreslå koordinerings- og solidaritetsordninger, herunder til forvaltning af strategiske lagre af såvel olie som gas.

3.3.3. EØSU understreger, at Kommissionen også kan forebygge problemer med forsyning af olie og gas i EU ved at gennemføre aktioner og incitamenter, der fremmer brug af forskellige energikilder, forskning i vedvarende og ikke forurenende energikilder samt nedbringelse af olie- og gasforbruget.

3.3.4. I overensstemmelse med Nice-traktaten ønsker EØSU at blive inddraget i evalueringen og opfølgningen af strategien for olie- og gasforsyningssikkerheden, da udvalget består af repræsentanter for de forskellige økonomiske og sociale aktører i det organiserede civilsamfund og samtidig repræsenterer både producenter, forbrugere, arbejdstagerne og miljøbevægelser.

4. Konklusion

4.1. EØSU støtter Kommissionens mål om at udstikke fælles retningslinjer for olie- og gasforsyningssikkerheden i EU som opfølgning af grønbogen og for at supplere de retningslinjer, der allerede er fastlagt for at virkeliggøre et europæisk energimarked.

4.2. I relation til olie støtter EØSU forslaget om at forpligte medlemsstaterne til at oprette et organ, der skal forvalte et centralt sikkerhedslager med det formål at gøre oplagringen mere synlig, sikre gennemsigtigheden af omkostningerne, undgå at stille operatører, der ikke råder over egen lagerkapacitet, ringere og således forhindre enhver konkurrenceforvridning.

4.2.1. EØSU tvivler stærkt på, at forslaget om at øge medlemsstaternes lagerforpligtelse fra 90 til 120 dage, tjener noget formål, eftersom landene i nord af indlysende klimatiske årsager har et større behov for oplagring end landene i syd, hvilket fremgår tydeligt af praksis. Udvalget mener ikke, at en sådan beslutning vil munde ud i noget, der kan opveje og berettige de dermed forbundne ekstra omkostninger.

4.2.2. EØSU forholder sig lige så skeptisk over for forslaget om at anvende de strategiske lagre til at indvirke på oliepriserne, når frygten for en eventuel fysisk knaphed får operatører til at "hamstre" og derved fremkalde panik og prisstigninger.

4.2.3. EØSU mener, at EU bør gennemføre sine foranstaltninger til overvindelse af eventuelle olieforsyningskriser inden for rammerne af IEA for at opnå tilstrækkelig indflydelse og være sikker på at opnå resultater.

4.3. I relation til gas støtter udvalget Kommissionens ønske om at lade det stå medlemsstaterne frit for at fastsætte de regler, som skal gælde for operatørerne for at garantere forsyningssikkerheden.

4.3.1. Udvalget betragter forslaget om at garantere et gennemsnitligt forbrug på 60 dage som et godt tiltag.

4.3.2. EØSU understreger, at spørgsmålet om gaslagring adskiller sig meget fra olielagring, og at der bør tages hensyn til de tekniske begrænsninger og vanskeligheder ved gaslagring, når det bliver nødvendigt at trække på denne i forbindelse med en forsyningskrise.

4.3.3. Udvalget er tvivl om, hvorvidt muligheden for at fritage nye markedsdeltagere for forsyningssikkerhedsforpligtelserne vil have den ønskede effekt, og foreslår, at spørgsmålet overlades til den enkelte medlemsstat.

4.4. EØSU bør i kraft af dets opgaver og rolle inddrages i opfølgningen og evalueringen af olie- og gasforsyningssikkerhedspolitikken, og ved således at sikre de europæiske forbrugeres repræsentation imødekommes kravet om gennemsigtighed.

Bruxelles, den 26. marts 2003.

Roger Briesch

Formand for

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) KOM(2000) 769 endelig.

(2) Rådets direktiv 68/414/EØF af 20. december 1968 om forpligtelse for EØF's medlemsstater til at opretholde minimumslagre af mineralolie og/eller mineralolieprodukter og Rådets direktiv 98/93/EF af 14. december 1998 om ændring af Rådets direktiv 68/414/EØF om forpligtelse for EØF's medlemsstater til at opretholde minimumslagre af mineralolie og/eller mineralolieprodukter. I det første direktiv kræves et minimumslager svarende til 65 dages forbrug, hvilket i det andet direktiv øges til 90 dage.