Kun de originale FN/ECE-tekster har retlig virkning i henhold til folkeretten. Dette regulativs nuværende status og ikrafttrædelsesdato bør kontrolleres i den seneste version af FN/ECE’s statusdokument TRANS/WP.29/343, der findes på adressen: http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29fdocstts.html

Regulativ nr. 100 fra FN’s Økonomiske Kommission for Europa (FN/ECE) — Ensartede forskrifter for godkendelse af elektriske batteridrevne køretøjer for så vidt angår specifikke krav til konstruktion, funktionel sikkerhed og hydrogenemission

Revision 2

omfattende al gældende tekst frem til:

Supplement 1 til den oprindelige udgave af regulativet — Ikrafttrædelsesdato: 21. februar 2002.

INDHOLDSFORTEGNELSE

REGULATIV

BILAG

1. ANVENDELSESOMRÅDE

Følgende forskrifter finder anvendelse på sikkerhedskrav til alle elektriske batteridrevne vejkøretøjer i klasse M og N med en konstruktivt bestemt maksimal hastighed på over 25 km/h.

2. DEFINITIONER

I dette regulativ forstås ved:

»Elektrisk batteridrevet vejkøretøj«: et køretøj med karrosseri bestemt til kørsel på vej, som drives udelukkende af en elmotor, hvis energi til fremdrift udelukkende leveres af et traktionsbatteri, som er installeret i køretøjet.

»Batteripakke«: et enkelt mekanisk aggregat bestående af batterimoduler og rammer eller plader til at sammenholde disse. Et køretøj kan have én eller flere eller ingen batteripakke.

»Hjælpebatteri«: et batteri, hvis energireserve udelukkende anvendes til at forsyne hjælpenetværket.

»Styreenhed for kørselsretning«: en særlig anordning, der aktiveres af føreren for at vælge den kørselsretning (forlæns eller baglæns), som køretøjet skal bevæge sig i, hvis speederen aktiveres.

»Elektrisk kredsløb«: et aggregat af forbundne strømførende dele, hvorigennem en elektrisk strøm under normale driftsforhold er bestemt til at passere.

»Indstilling, hvor aktiv kørsel er mulig«: en indstilling for køretøjet, hvor et tryk på speederen (eller aktivering af en tilsvarende anordning) vil få fremdriftssystemet til at bevæge køretøjet.

»Nøgle«: enhver anordning, der er konstrueret og produceret således, at den giver mulighed for betjening af et låsesystem, som er konstrueret og produceret således, at det kun kan betjenes ved hjælp af denne nøgle.

3. ANSØGNING OM GODKENDELSE

Et køretøj, repræsentativt for den type, som skal godkendes, skal fremstilles for den tekniske tjeneste, der er ansvarlig for godkendelsesprøvning.

4. GODKENDELSE

Hvis et køretøj, der indstilles til godkendelse i henhold til dette regulativ, opfylder kravene i punkt 5 nedenfor og i bilag 3, 4, 5 og 7 til dette regulativ, skal der udstedes godkendelse for denne køretøjstype.

Der tildeles et godkendelsesnummer til hver godkendt type. Dette nummers første to cifre (på nuværende tidspunkt 00 for regulativet i dets oprindelige version) angiver den ændringsserie, som omfatter de seneste vigtige tekniske ændringer af regulativet på godkendelsens udstedelsestidspunkt. Den samme kontraherende part må ikke tildele det samme nummer til en anden køretøjstype.

Ethvert køretøj, som er i overensstemmelse med en type, som er godkendt efter dette regulativ, skal på et let synligt og let tilgængeligt sted, der er angivet i godkendelsesattesten, være påført et internationalt godkendelsesmærke bestående af følgende:

Hvis køretøjet er i overensstemmelse med en køretøjstype, der i henhold til et eller flere andre regulativer, som danner bilag til overenskomsten, er godkendt i det land, der har godkendt køretøjet i henhold til dette regulativ, er det ikke nødvendigt at gentage det symbol, der er beskrevet i punkt 4.4.1. I så tilfælde skal numrene på regulativet og godkendelserne samt de ekstra symboler for alle regulativer, i henhold til hvilke der er meddelt godkendelse i det land, hvor godkendelsen er meddelt i henhold til dette regulativ, placeres i lodrette kolonner til højre for det symbol, der er beskrevet i punkt 4.4.1.

5. FORSKRIFTER OG PRØVNINGER

Beskyttelse mod indirekte kontakt skal sikres ved at anvende isolering, og derudover skal de blotlagte ledende dele fra det indbyggede udstyr være galvanisk sammenkoblet. Denne potentielle udligning sikres ved at forbinde de blotlagte ledende dele med hinanden, enten ved hjælp af en beskyttende leder, f.eks. en ledning, jordforbindelse eller direkte forbindelse til køretøjets metalchassis. To blotlagte ledende sammensvejste dele anses for ikke at have nogen afbrydelsespunkter. Hvis der forekommer afbrydelsespunkter, by-passes dette punkt ved en potentiel udligning.

Måling af isolationsmodstanden foretages, efter at køretøjet er konditioneret i 8 timer under følgende forhold:

Ved en målespænding (DC), svarende til traktionsbatteriets nominelle spænding, skal isolationsmodstanden mellem alle blotlagte strømførende dele og hver batteripol have en mindsteværdi på 500 Ω/V af den nominelle spænding (bilag 4 indeholder et eksempel på, hvordan denne prøvning kan udføres).

Køretøjet må under ingen omstændigheder kunne bevæge sig af egen drift, når det er galvanisk forbundet til et energiforsyningsnet eller til en oplader uden for køretøjet.

De komponenter, der anvendes, når batteriet oplades fra en ekstern kilde, skal sikre, at ladestrømmen kan afbrydes ved frakobling, uden at der sker fysisk skade.

De af tilkoblingssystemets dele, der kan forventes at blive strømførende, skal under alle driftsbetingelser være beskyttet mod enhver direkte kontant.

når der kræves én yderligere handling for at sætte køretøjet i en »indstilling, hvor aktiv kørsel er mulig«.

Utilsigtet acceleration, deceleration og bakning af køretøjet skal forhindres. Navnlig må et svigt (f.eks. i drivaggregatet) ikke forårsage en bevægelse på mere end 0,1 m for et standset ubremset køretøj.

Når føreren forlader køretøjet, skal han adviseres af et tydeligt signal (f.eks. et optisk eller akustisk signal), hvis fremdriftssystemet stadig er i en indstilling, hvor aktiv kørsel er mulig.

Indstillingen af styreenheden for kørselsretningen skal være tydeligt angivet over for føreren.

Prøvningen skal gennemføres i overensstemmelse med den metode, der er beskrevet i bilag 7 til nærværende regulativ. Prøvetagning for hydrogen samt analysen skal foregå som foreskrevet. Andre analysemetoder kan godkendes, såfremt det godtgøres, at de giver tilsvarende resultater.

Under normal opladningsprocedure skal hydrogenemissionerne ved de i bilag 7 beskrevne forhold være under 125 g i løbet af 5 timer eller under 25 x t2 g i løbet af t2 (i h).

Under opladning foretaget med en indbygget lader, der fremviser svigt (betingelser angivet i bilag 7), skal hydrogenemissionen være under 42 g. Desuden skal den indbyggede lader begrænse et sådant eventuelt svigt til 30 minutter.

Vigtige ladningssvigt skal meddeles føreren ved hjælp af permanente signaler. Et vigtigt svigt defineres som et svigt, der kan medføre fejl på den indbyggede lader ved senere opladning.

6. ÆNDRINGER OG UDVIDELSE AF TYPEGODKENDELSEN FOR EN KØRETØJSTYPE

vurdere, at de foretagne ændringer ikke har en væsentlig negativ virkning, og at køretøjet under alle omstændigheder stadig opfylder kravene, eller

7. PRODUKTIONENS OVERENSSTEMMELSE

sørge for, at der findes procedurer for effektiv kvalitetskontrol af køretøjerne

have adgang til det prøvningsudstyr, der er nødvendigt for kontrol af hver enkelt godkendt types overensstemmelse

sikre, at afprøvningsresultaterne registreres, og at de dertil knyttede dokumenter står til rådighed i et nærmere bestemt tidsrum, der fastsættes efter overenskomst med de kompetente myndigheder

analysere resultaterne af hver enkelt type prøvning for at kontrollere og sikre, at køretøjet har stabile egenskaber, med forbehold af den med industriproduktion forbundne variation

8. SANKTIONER I TILFÆLDE AF PRODUKTIONENS MANGLENDE OVERENSSTEMMELSE

9. ENDEL IGT OPHØR AF PRODUKTIONEN

Hvis indehaveren af godkendelsen endeligt ophører med at fremstille en køretøjstype, som er godkendt i henhold til dette regulativ, skal han underrette den myndighed, som har meddelt godkendelsen, herom. Ved modtagelse af den pågældende meddelelse skal myndigheden underrette de øvrige kontraherende parter i 1958-overenskomsten, som anvender dette regulativ, herom ved hjælp af en formular svarende til modellen i bilag 1 til dette regulativ.

10. NAVNE OG ADRESSER PÅ DE TEKNISKE TJENESTER, SOM FORESTÅR GODKENDELSESPRØVNING, OG PÅ DE ADMINISTRATIVE MYNDIGHEDER

De kontraherende parter i 1958-overenskomsten, som anvender dette regulativ, meddeler FN’s sekretariat navne og adresser på de tekniske tjenester, som forestår godkendelsesprøvningerne, og på de administrative myndigheder, som meddeler godkendelse, og til hvem formularer med attestering af godkendelse, udvidelse, nægtelse eller inddragelse af godkendelse eller endeligt ophørt produktion, som er udstedt i andre stater, skal fremsendes.

(1) 1 for Tyskland, 2 for Frankrig, 3 for Italien, 4 for Nederlandene, 5 for Sverige, 6 for Belgien, 7 for Ungarn, 8 for Tjekkiet, 9 for Spanien, 10 for Jugoslavien, 11 for Det Forenede Kongerige, 12 for Østrig, 13 for Luxembourg, 14 for Schweiz, 15 (ubenyttet), 16 for Norge, 17 for Finland, 18 for Danmark, 19 for Rumænien, 20 for Polen, 21 for Portugal, 22 for Den Russiske Føderation, 23 for Grækenland, 24 for Irland, 25 for Kroatien, 26 for Slovenien, 27 for Slovakiet, 28 for Belarus, 29 for Estland, 30 (ubenyttet), 31 for Bosnien-Hercegovina, 32 for Letland, 33 (ubenyttet), 34 for Bulgarien, 35 (ubenyttet), 36 for Litauen, 37 for Tyrkiet, 38 (ubenyttet), 39 for Aserbajdsjan, 40 for Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, 41 (ubenyttet), 42 for Det Europæiske Fællesskab (godkendelse meddelt af de enkelte medlemsstater, der anvender deres egne ECE-symboler), 43 for Japan, 44 (ubenyttet), 45 for Australien, 46 for Ukraine, 47 for Sydafrika og 48 for New Zealand. De efterfølgende numre tildeles andre stater i den kronologiske orden, i hvilken de ratificerer eller tiltræder overenskomsten om ensartede tekniske forskrifter for hjulkøretøjer samt udstyr og dele, som kan monteres og/eller benyttes på hjulkøretøjer, samt vilkårene for gensidig anerkendelse af godkendelser, der er meddelt på grundlag af sådanne forskrifter, hvorefter FN’s generalsekretær giver de kontraherende parter i overenskomsten meddelelse herom.

Det ovenstående godkendelsesmærke, som er påført et køretøj, viser, at den pågældende type elektriske batteridrevne vejkøretøj er blevet godkendt i Nederlandene (E4) i henhold til regulativ nr. 100 og 42 (1) . De første to cifre i godkendelsesnumrene angiver, at regulativ nr. 100 og 42 forelå i deres oprindelige udformning på den dato, da disse godkendelser meddeltes.

Ovenstående godkendelsesmærke, som er påført et køretøj, viser, at den pågældende type elektriske batteridrevne vejkøretøj er godkendt i Nederlandene (E4) i henhold til regulativ nr. 100 under godkendelsesnummer 002492. De første to cifre i godkendelsesnummeret angiver, at godkendelsen er udstedt i overensstemmelse med kravene i regulativ nr. 100 i dets oprindelige form.

Hvis det ved hjælp af et signalkredsløb mellem sonden og de farlige dele bekræftes, at der er tilstrækkelig afstand, må lampen ikke lyse.

Ved prøvning af lavspændingsudstyr bør en strømforsyning med lavspænding (ikke under 40 V og ikke over 50 V) i serie med en passende lampe forbindes mellem sonden og de farlige dele inden i indkapslingen. Farlige dele, som kun er dækket af lak eller maling eller beskyttet af oxidering eller en lignende proces, dækkes med metalfolie, som er elektrisk forbundet til de dele, som normalt er strømførende under drift.

Et hul eller en åbning i en indkapsling, som allerede findes, eller kan dannes ved at påføre prøvesonden den angivne kraft.

En prøvesonde, der simulerer et fast fremmedlegeme, for at efterprøve muligheden for indtrængen i en indkapsling.

En prøvesonde, der på konventionel vis simulerer en del af en person eller et værktøj eller lignende, som holdes af en person, for at efterprøve, om der er tilstrækkelig afstand til farlige dele.

Et kodesystem til angivelse af det beskyttelsesomfang, som en indkapsling yder mod adgang til farlige dele, mod indtrængen af faste fremmedlegemer, indtrængning af vand, og til at angive yderligere oplysninger i forbindelse med sådan beskyttelse.

Det til denne prøvning anvendte voltmeter skal måle DC-værdier og have en intern modstand på over 10 ΜΩ.

VÆSENTLIGE KARAKTERISTIKA FOR ET KØRETØJ

BILAG 7

BESTEMMELSE AF HYDROGENEMISSION UNDER OPLADNING AF TRAKTIONSBATTERIET

1. INDLEDNING

I dette bilag beskrives fremgangsmåden ved bestemmelse af hydrogenemission under opladning af traktionsbatteriet på alle elektriske batteridrevne vejkøretøjer i overensstemmelse med punkt 5.3 i dette regulativ.

2. BESKRIVELSE AF PRØVNINGEN

Prøvning af hydrogenemission (figur 7.1) gennemføres for at bestemme hydrogenemissionen under opladningen af traktionsbatteriet med indbygget lader. Prøvningen består af følgende trin:

a) klargøring af køretøjet

b) afladning af traktionsbatteriet

c) bestemmelse af hydrogenemissioner under normal opladning

d) bestemmelse af hydrogenemission under ladning med svigtende indbygget lader.

3. KØRETØJ

3.1. Køretøjet skal være i god mekanisk stand og være tilkørt over mindst 300 km i en periode på syv dage før prøvningen. Køretøjet skal i hele denne periode være udstyret med det traktionsbatteri, der skal underkastes prøvningen for hydrogenemission.

3.2. Hvis batteriet anvendes ved en temperatur, som ligger over rumtemperaturen, skal operatøren følge fabrikantens procedure for at holde traktionsbatteriets temperatur inden for det normale driftsområde. Fabrikantens repræsentant skal kunne attestere, at konditioneringssystemet for batteriet hverken er beskadiget eller udviser kapacitetsdefekt.

Figur 7.1

Bestemmelse af hydrogenemissioner under opladning af traktionsbatteriet

4. UDSTYR TIL HYDROGENEMISSIONSPRØVNING

4.1. Chassisdynamometer

Chassisdynamometeret skal opfylde kravene i ændringsserie 05 til regulativ nr. 83.

4.2. Prøvelokale til måling af hydrogenemission

Det prøvelokale, hvori målingen af hydrogenemissionen udføres, skal være lufttæt og tilstrækkelig stort til at kunne rumme det køretøj, der skal prøves. Køretøjet skal være tilgængeligt fra alle sider, og lokalet skal, når det er lukket, opfylde kriterierne for lufttæthed i tillæg 1 til dette bilag. Lokalets indvendige overflade skal være uigennemtrængelig for kulbrinter og inaktiv over for hydrogen. Temperaturstyringssystemet skal kunne styre prøvelokalets indvendige rumtemperatur, således at den foreskrevne temperatur fastholdes under hele prøvningen inden for en tolerance på ± 2 K som gennemsnit for hele prøvningen.

Af hensyn til volumenændringer som følge af hydrogenemission i prøvelokalet kan der anvendes et prøvelokale med variabelt volumen eller andet prøvningsudstyr. Et prøvelokale med variabelt volumen udvider sig og trækker sig sammen i takt med hydrogenemissionen i prøvelokalet. Der kan tages hensyn til udsving i det indvendige volumen på to måder, nemlig enten ved hjælp af bevægelige paneler eller ved en bælganordning, hvor uigennemtrængelige sække i prøvelokalet udvider sig og trækker sig sammen i takt med ændringerne i trykket i lokalet, idet de står i forbindelse med luften uden for prøvelokalet. Anordninger til tilpasning af volumenet skal være således konstrueret, at prøvelokalets integritet, jf. tillæg 1, bevares.

Alle metoder til tilpasning af volumenet skal fastholde forskellen mellem lufttrykket i prøvelokalet og barometertrykket inden for højst ± 5 hPa.

Prøvelokalet skal kunne fastlåses på et bestemt volumen. Et prøvelokale med variabelt volumen skal kunne foretage et udsving i forhold til dets »nominelle volumen« (jf. bilag 7, tillæg 1, punkt 2.1.1) som følger hydrogenemission under prøvningen.

4.3. Analysesystemer

4.3.1. Hydrogenanalysator

4.3.1.1. Luften i prøvelokalet overvåges ved hjælp af en hydrogenanalysator (elektrokemisk detektortype) eller en chromatograf med termisk ledningsevnedetektion. Luftprøver udtages midt på en af prøvelokalets sidevægge eller midt på loftet, og bypassstrømme skal føres tilbage til prøvelokalet, helst til et punkt umiddelbart efter blandingsventilatoren i strømmens retning.

4.3.1.2. Hydrogenanalysatoren skal have en responstid for 90 % af den endelige aflæsning på mindre end 10 sek. Stabiliteten skal i alle måleområder være bedre end 2 % af fuldt udslag ved nul og ved 80 ± 20 % af fuldt udslag over en 15-minuttersperiode.

4.3.1.3. Analysatorens repeterbarhed udtrykt som én standardafvigelse skal være bedre end 1 % af fuldt udslag ved nul og ved 80 ± 20 % af fuldt udslag i alle benyttede måleområder.

4.3.1.4. Måleområderne på analyseapparatet skal vælges ud fra, hvilke der giver den bedste opløsning i forbindelse med måling, kalibrering og udsivningskontrol.

4.3.2. Dataregistrering i hydrogenanalysator Hydrogenanalysatoren skal have et system til registrering af det elektriske udgangssignal med en hyppighed på mindst en gang pr. minut. Registreringssystemet skal have driftsspecifikationer, der mindst svarer til det signal, der skal registreres, og det skal have en permanent resultatregistrering. Registreringen skal tydeligt vise, hvornår den normale ladeprøvning og den svigtende ladefunktion begynder og slutter.

4.4. Temperaturregistrering

4.4.1. Temperaturen i prøvelokalet måles i to punkter ved hjælp af temperaturfølere, der er forbundet, så de viser en gennemsnitsværdi. Målepunkterne skal befinde sig ca. 0,1 m inde i prøvelokalet fra hver sidevægs lodrette midterlinje i en højde af 0,9 m ±0,2 m.

4.4.2. Batterimodulernes temperatur registreres ved hjælp af følerne.

4.4.3. Temperaturmålingerne skal under hele hydrogenemissionsmålingen registreres med en hyppighed på mindst én gang i minuttet.

4.4.4. Temperaturregistreringssystemets nøjagtighed skal være inden for ±1,0 K, og temperaturen skal kunne måles med en opløsning på ±0,1 K.

4.4.5. Registrerings- eller databehandlingssystemet skal kunne måle tiden med en opløsning på ± 15 sekunder.

4.5. Trykregistrering

4.5.1. Forskellen Δp mellem barometerstanden i prøveområdet og lufttrykket i prøvelokalet skal under hele hydrogenemissionsmålingen registreres med en hyppighed på mindst én gang i minuttet.

4.5.2. Trykmålingssystemets nøjagtighed skal være inden for ± 2 hPa, og temperaturen skal kunne måles med en opløsning på ±0,2 hPa.

4.5.3. Registrerings- eller databehandlingssystemet skal kunne måle tiden med en opløsning på ± 15 sekunder.

4.6. Registrering af spændings- og strømintensitet

4.6.1. Den indbyggede laders spændings- og strømintensitet (batteri) skal under hele hydrogenemissionsmålingen registreres med en hyppighed på mindst én gang i minuttet.

4.6.2. Spændingsregistreringssystemets nøjagtighed skal være inden for ±1,0 V, og spændingen skal kunne måles med en opløsning på ±0,1 V.

4.6.3. Strømregistreringssystemets nøjagtighed skal være inden for ±0,5 A, og strømmen skal kunne måles med en opløsning på ±0,05 A.

4.6.4. Registrerings- eller databehandlingssystemet skal kunne måle tiden med en opløsning på ± 15 sekunder.

4.7. Ventilatorer

Lokalet skal være forsynet med en eller flere ventilatorer eller blæsere med en kapacitet på 0,1-0,5 m3/s, således at luften i lokalet kan blandes grundigt. Under målingerne skal det være muligt at opnå en ensartet temperatur og hydrogenkoncentration i lokalet. Køretøjet i lokalet må ikke befinde sig direkte i luftstrømmen fra ventilatorerne eller blæserne.

4.8. Gasser

4.8.1. Følgende rene gasser skal stå til rådighed til kalibrering og drift: renset syntetisk luft (renhed < 1 ppm C1-ækvivalent, < 1 ppm CO; < 400 ppm CO2; < 0,1 ppm NO); oxygenindhold mellem 18 og 21 % vol. hydrogen (H2) renhed mindst 99,5 %.

4.8.2. Kalibreringsgasser skal indeholde blandinger af hydrogen (H2) og renset syntetisk luft. Den faktiske koncentration i en kalibreringsgas må ikke afvige mere end ± 2 % fra den nominelle værdi. Nøjagtigheden i den fortyndede gas, der fås ved brug af et gasdeleapparat, skal ligge inden for ± 2 % af den nominelle værdi. De i tillæg 1 anførte koncentrationer kan også opnås ved hjælp af et gasdeleapparat, der benytter syntetisk luft som fortyndende gas.

5. PRØVNINGSFORSKRIFTER

Prøvningen består af følgende fem trin:

i) klargøring af køretøjet

ii) afladning af traktionsbatteriet

iii) bestemmelse af hydrogenemissioner under normal opladning

iv) afladning af traktionsbatteriet

v) bestemmelse af hydrogenemission under ladning med svigtende indbygget lader.

Hvis det er nødvendigt at flytte køretøjet mellem to trin, skubbes det til det næste prøveområde.

5.1. Klargøring af køretøjet

Traktionsbatteriets ældning undersøges for at bevise, at køretøjet har kørt mindst 300 km i en periode på syv dage før prøven. Køretøjet skal i hele denne periode være udstyret med det traktionsbatteri, der skal underkastes prøvningen for hydrogenemission. Hvis dette ikke kan godtgøres, anvendes følgende procedure.

5.1.1. Afladning og oprindelig opladning af batteriet Proceduren begynder med afladning af traktionsbatteriet i køretøjet under kørsel på prøvebanen eller på et chassisdynamometer ved en konstant hastighed på 70 % ± 5 % af køretøjets maksimale tredive minutters hastighed. Afladningen stoppes: a) når køretøjet ikke er i stand til at køre ved 65 % af den maksimale tredive minutters hastighed, eller b) når føreren gennem køretøjets standardinstrumentering modtager signal om at standse køretøjet, eller c) efter at have kørt distancen på 100 km.

5.1.2. Oprindelig opladning af batteriet Opladningen udføres: a) med den indbyggede lader b) i en rumtemperatur på mellem 293 K og 303 K. Fremgangsmåden udelukker alle typer eksterne ladere. Kriterierne for ophør af ladning af traktionsbatteriet svarer til den indbyggede laders automatiske ophør. Denne fremgangsmåde omfatter alle typer specielle opladninger, der vil kunne startes automatisk eller manuelt, som for eksempel udligningsopladning eller vedligeholdelsesopladning.

5.1.3. Fremgangsmåden i punkt 5.1.1 til 5.1.2 gentages to gange.

5.2. Afladning af batteriet

Traktionsbatteriet aflades under kørsel på prøvebanen eller på et chassisdynamometer ved en konstant hastighed på 70 % ± 5 % af køretøjets maksimale tredive minutters hastighed.

Standsning af afladningen forekommer:

a) når føreren gennem køretøjets standardinstrumentering modtager signal om at standse køretøjet, eller

b) når køretøjets maksimale hastighed er mindre end 20 km/h.

5.3. Stilstand (soak)

Senest 15 minutter efter proceduren for batteriafladning, som er beskrevet i punkt 5.2, parkeres køretøjet i stilstandsområdet. Køretøjet henstår derefter parkeret i mindst 12 timer, idet der højst må være 36 timer mellem afslutningen af afladningen af traktionsbatteriet og påbegyndelsen af hydrogenemissionsprøvningen under normal opladning. I denne periode skal køretøjet være i stilstand ved 293 K ± 2 K.

5.4. Prøvning af hydrogenemission under normal opladning

5.4.1. Før stilstandsperiodens afslutning udluftes prøvelokalet i flere minutter, indtil der er tilvejebragt stabile hydrogenbaggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) i prøvelokalet sættes også i gang.

5.4.2. Hydrogenanalysatoren nulstilles og dens måleområde indstilles umiddelbart før prøven.

5.4.3. Ved afslutningen af stilstanden flyttes prøvekøretøjet ind i prøvelokalet med motoren standset og vinduer og bagagerumsklap åbne.

5.4.4. Køretøjet skal være forbundet til lysnettet. Batteriet oplades i overensstemmelse med den normale opladningsprocedure, jf. punkt 5.4.7 nedenfor.

5.4.5. Dørene til prøvelokalet lukkes og forsegles lufttæt senest to minutter efter den elektriske tilslutning af den normale opladningsfase.

5.4.6. Når prøvelokalet er blevet forseglet, påbegyndes den normale opladning med henblik på hydrogenemissionsprøvning. Hydrogenkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles for at finde udgangsværdierne CH2i, Ti og Pi til brug ved prøvning ved normal opladning. Disse tal benyttes ved beregningen af hydrogenemissionen (punkt 6). Under den normale ladningsperiode må temperaturen i prøvelokalet T ikke være under 291 K og ikke over 295 K.

5.4.7. Fremgangsmåde ved normal ladning Normal ladning foretages med den indbyggede oplader og består af følgende trin: a) Opladning ved konstant effekt i t1. b) Overladning ved konstant strøm i t2. Overladningsintensiteten angives af fabrikanten og svarer til den, der anvendes ved udligningsopladningen. Kriterierne for ophør af ladning af traktionsbatteriet svarer til den indbyggede laders automatiske ophør ved en ladetid på t1 + t2. Ladetiden vil blive begrænset til t1 + 5 h, selv om der gives en klar indikation via standardinstrumenteringen til føreren om, at batteriet endnu ikke er fuldt opladet.

5.4.8. Hydrogenanalysatoren skal nulstilles, og dens måleområde indstilles umiddelbart før prøvningens afslutning.

5.4.9. Perioden for udtagning af emissionsprøver slutter t1 + t2 eller t1 + 5 h efter prøveudtagningens begyndelse, jf. punkt 5.4.6 ovenfor. De forskellige forløbne tidsrum registreres. Hydrogenkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles for at finde slutværdierne CH2f, Tf og Pf for prøvning ved normal ladning, som skal benyttes ved beregningen i punkt 6.

5.5. Prøvning af hydrogenemission med den indbyggede lader

5.5.1. Senest syv dage efter afslutningen af den indledende prøvning påbegyndes proceduren med afladning af køretøjets traktionsbatteri i overensstemmelse med punkt 5.2.

5.5.2. Proceduren i punkt 5.3 gentages.

5.5.3. Før stilstandsperiodens afslutning udluftes prøvelokalet i flere minutter, indtil der er tilvejebragt stabile hydrogenbaggrundsbetingelser. Ventilatoren (ventilatorerne) i prøvelokalet sættes også i gang.

5.5.4. Hydrogenanalysatoren nulstilles og dens måleområde indstilles umiddelbart før prøven.

5.5.5. Ved afslutningen af stilstanden flyttes prøvekøretøjet ind i prøvelokalet med motoren standset og vinduer og bagagerumsklap åbne.

5.5.6. Køretøjet skal være forbundet til lysnettet. Batteriet oplades i overensstemmelse med proceduren for svigtende ladning, jf. punkt 5.5.9 nedenfor.

5.5.7. Dørene til prøvelokalet lukkes og forsegles lufttæt senest to minutter efter den elektriske tilslutning af den svigtende opladningsfase.

5.5.8. Når prøvelokalet er blevet forseglet, påbegyndes den svigtende opladning med henblik på hydrogenemissionsprøvning. Hydrogenkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles for at finde udgangsværdierne CH2i, Ti og Pi til brug ved prøvning ved svigtende opladning. Disse tal benyttes ved beregningen af hydrogenemissionen (punkt 6). Under den svigtende ladningsperiode må temperaturen i prøvelokalet T ikke være under 291 K og ikke over 295 K.

5.5.9. Procedure for svigtende ladning Svigtende ladning foretages med den indbyggede oplader og består af følgende trin: a) Opladning ved konstant effekt i t’1. b) Opladning ved maksimal strømstyrke i 30 minutter. I denne fase fastlåses den indbyggede lader på maksimal strømstyrke.

5.5.10. Hydrogenanalysatoren skal nulstilles og dens måleområde indstilles umiddelbart før prøvningens afslutning.

5.5.11. Prøveperiodens afslutning indtræder t’1 + 30 minutter efter påbegyndelsen af den indledende udtagning af emissionsprøver, jf. punkt 5.8.8. De forløbne tidsrum registreres. Hydrogenkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket måles for at finde slutværdierne CH2f, Tf og Pf for prøvning ved svigtende ladning, som skal benyttes ved beregningen i punkt 6.

6. BEREGNING

Ved hjælp af de i punkt 5 beskrevne hydrogenemissionsprøvninger kan hydrogenemissionen fra den normale ladefase og den svigtende ladefase beregnes. Hydrogenemissionen fra hver af disse faser beregnes ved hjælp af udgangs- og slutmålingerne af hydrogenkoncentrationen, temperaturen og trykket i prøvelokalet samt prøvelokalets nettorumindhold.

Der benyttes følgende formel:

hvor:

MH2 = hydrogenmasse (gram) CH2 = målt hydrogenkoncentration i prøvelokalet (ppm volumenkulstof) V = prøvelokalets nettovolumen (m3) med fradrag af køretøjets volumen med vinduer og bagagerumsklap åbne. Hvis køretøjets volumen ikke er bestemt, fratrækkes et volumen på 1,42 m3 Vud = kompensationsvolumen i m3 ved prøvningstemperatur og -tryk T = rumtemperatur i prøvelokalet i K P = absolut tryk i prøvelokalet i kPa k = 2,42

hvor : i er udgangsværdien f er slutværdien.

6.2. Prøvningsresultater

Hydrogenmasseemissionen for køretøjer er:

MN = hydrogenmasseemissionen ved prøvning under normal ladning i gram MD = hydrogenmasseemissionen ved prøvning under svigtende ladning i gram.

Tillæg 1 KALIBRERING AF UDSTYR TIL PRØVNING AF HYDROGENEMISSION 1. KALIBRERINGSHYPPIGHED OG KALIBRERINGSMETODER Alt udstyr skal kalibreres inden første ibrugtagning og derefter så hyppigt som nødvendigt, dog under alle omstændigheder inden for den måned, der går forud for typegodkendelsesprøvningen. De kalibreringsmetoder, der kan anvendes, er beskrevet i dette tillæg. 2. KALIBRERING AF PRØVELOKALET 2.1. Bestemmelse af prøvelokalets indvendige volumen 2.1.1. Inden prøvelokalet tages i brug første gang, bestemmes dets indvendige volumen på følgende måde. Lokalets indvendige mål måles omhyggeligt, idet der tages højde for uregelmæssigheder som f.eks. stivere. Lokalets indvendige volumen bestemmes ud fra disse målinger. Prøvelokalet skal fastlåses på et fast volumen ved en fast rumtemperatur på 293 K. Denne nominelle volumen skal kunne gentages med en tolerance på ±0,5 % af den registrerede værdi. 2.1.2. Nettovolumenet bestemmes ved at fratrække 1,42 m3 fra det indvendige volumen. I stedet for 1,42 m3 kan fratrækkes prøvekøretøjets faktiske volumen med bagagerumsklap og vinduer åbne. 2.1.3. Prøvelokalet kontrolleres som beskrevet i punkt 2.3. Hvis hydrogenmassen ikke svarer til den indsprøjtede masse inden for ± 2 %, foretages de fornødne indgreb for at afhjælpe problemet. 2.2. Bestemmelse af baggrundsemissionen i lokalet Denne operation tjener til at afgøre, om prøvelokalet indeholder materialer, der udsender væsentlige mængder hydrogen. Kontrollen udføres ved lokalets ibrugtagning, efter hver aktivitet i lokalet, der kan påvirke baggrundsemissionen, og under alle omstændigheder mindst én gang om året. 2.2.1. For et prøvelokale med variabelt volumen kan der måles med fastlåst eller ikke fastlåst volumen, jf. punkt 2.1.1. Rumtemperaturen skal fastholdes på 293 K ± 2 K i nedennævnte firetimers periode. 2.2.2. Prøvelokalet kan være forseglet med ventilatoren i gang i op til 12 timer, inden den fire timer lange udtagning af baggrundsprøver begynder. 2.2.3. Analyseapparatet kalibreres (hvis dette er påkrævet) og nulstilles, og dens måleområde indstilles. 2.2.4. Prøvelokalet udluftes, indtil der opnås en stabil værdi for hydrogen, og ventilatoren slås til, hvis den ikke allerede er i gang. 2.2.5. Prøvelokalet forsegles, og baggrundskoncentrationen af hydrogen, temperaturen og barometertrykket måles. Disse udgør udgangsværdierne CH2i, Ti og Pi til brug ved beregningen af prøvelokalets baggrundsemission. 2.2.6. Kammeret lades uberørt i fire timer med ventilatoren i gang. 2.2.7. Derefter måles hydrogenkoncentrationen i lokalet med den samme analysator. Temperaturen og barometertrykket måles ligeledes. Disse udgør slutværdierne CH2f, Tf og Pf. 2.2.8. Ændringen i massen af hydrogen i prøvelokalet i prøvetidsrummet beregnes i henhold til punkt 2.4 og må ikke overstige 0,5 g. 2.3. Kalibrering af prøvelokalet og prøve for hydrogenretention Kalibreringen af prøvelokalet og prøven for hydrogenretention giver en kontrol af det i punkt 2.1 beregnede volumen og samtidig et mål for eventuelle lækager. Måling af lækager udføres ved prøvelokalets ibrugtagning, efter hver aktivitet i prøvelokalet, der kan påvirke prøvelokalets integritet, og derefter under alle omstændigheder mindst en gang om måneden. Hvis seks på hinanden følgende månedlige retentionskontroller er gennemført, uden at der har skullet foretages korrektioner, kan målingen af lækager derefter foretages en gang i kvartalet, så længe indgreb ikke er påkrævede. 2.3.1. Prøvelokalet udluftes, indtil der opnås en stabil hydrogenkoncentration. Ventilatoren slås til, hvis den ikke allerede er i gang. Hydrogenanalysatoren nulstilles og kalibreres (hvis dette er påkrævet) og dens måleområde indstilles. 2.3.2. Prøvelokalet fastlåses til det nominelle volumen. 2.3.3. Rumtemperaturstyringssystemet slås til (hvis det ikke allerede er i gang) og indstilles til en udgangstemperatur på 293 K. 2.3.4. Når målekammeret udviser en stabil temperatur på 293 K ± 2 K, forsegles lokalet, og baggrundskoncentration, temperatur og barometertryk måles. Disse målinger repræsenterer udgangsmålingerne CH2i, Ti og Pi til brug ved kalibreringen af prøvelokalet. 2.3.5. Prøvelokalet skal ikke længere være fastlåst til det nominelle volumen. 2.3.6. En mængede på ca. 100 g hydrogen sprøjtes ind i prøvelokalet. Hydrogenmassen måles med en nøjagtighed på ± 2 %. 2.3.7. Efter fem minutters forløb, hvorunder luften i prøvelokalet blandes, måles hydrogenkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket. Disse udgør slutværdierne CH2f, Tf og Pf til brug ved kalibrering af prøvelokalet samt udgangsværdierne CH2i, Ti og Pi til brug for retentionsprøven. 2.3.8. Ved hjælp af målingerne i punkt 2.3.4 og 2.3.7 og formlen i punkt 2.4 beregnes massen af hydrogen i prøvelokalet. Denne masse skal være ± 2 % af den propanmasse, der er målt i overensstemmelse med punkt 2.3.6. 2.3.9. Luften i prøvelokalet blandes i mindst 10 timer. Når den periode er gået, måles og registreres den endelige hydrogenkoncentration, temperaturen og barometertrykket. Disse udgør slutværdierne CH2f, Tf og Pf for hydrogenretentionskontrollen. 2.3.10. Ved hjælp af formlen i punkt 2.4 beregnes hydrogenmassen ud fra målingerne i punkt 2.3.7 og 2.3.9. Denne masse må højst afvige 5 % fra den i punkt 2.3.8 beregnede hydrogenmasse. 2.4. Beregning Beregningen af nettoændringen i hydrogenmassen i prøvelokalet benyttes til at bestemme prøvelokalets baggrundskoncentration af hydrogen og dets lækage. Udgangs- og slutværdierne af hydrogenkoncentrationen, temperaturen og barometertrykket benyttes i nedenstående formel til beregning af masseændringen: hvor: MH2 = hydrogenmasse (gram) CH2 = målt hydrogenkoncentration i prøvelokalet (ppm volumenkulstof) V = prøvelokalets volumen i m3 som målt i punkt 2.1.1 Vud = kompensationsvolumen i m3 ved prøvningstemperatur og -tryk T = rumtemperatur i prøvelokalet i K P = absolut tryk i prøvelokalet i kPa k = 2,42 hvor : i er udgangsværdien f er slutværdien. 3. KALIBRERING AF HYDROGENANALYSATOR Analysatoren bør kalibreres ved hjælp af hydrogen i luft og renset syntetisk luft. Se bilag 7, punkt 4.8.2. Hvert af de normalt benyttede måleområder kalibreres på følgende måde. 3.1. Kalibreringskurven bestemmes ved mindst fem kalibreringspunkter, der er så jævnt fordelt over måleområdet som muligt. Den nominelle koncentration af kalibreringsgassen med den højeste koncentration skal være mindst 80 % af fuldt skalaudslag. 3.2. Kalibreringskurven beregnes ved hjælp af de mindste kvadraters metode. Hvis der derved fremkommer et polynomium af mere end tredje grad, skal der mindst være lige så mange kalibreringspunkter som polynomiets grad plus to. 3.3. Kalibreringskurven må ikke afvige med mere end ± 2 % fra den nominelle værdi for hver kalibreringsgas. 3.4. Ved hjælp af de polynomiumskoefficienter, der uddrages af punkt 3.2 ovenfor, udarbejdes en tabel over analysatorens aflæsninger i forhold til den reelle koncentration med skalainddelinger, der ikke er større end 1 % af fuldt skalaudslag. Dette gøres for hvert måleområde, der kalibreres. Tabellen skal desuden indeholde andre relevante data som f.eks.: Kalibreringsdato Måleområde- og nulstillingspotentiometeraflæsninger (evt.) Nominel skala Referencedata for hver kalibreringsgas Den faktiske og den viste værdi for hver kalibreringsgas samt forskellen i procent Kalibreringstrykanalysator 3.5. Andre metoder (f.eks. computer eller elektronisk skalaomskifter) kan anvendes, hvis det godtgøres over for den tekniske tjeneste, at disse metoder sikrer tilsvarende nøjagtighed.