Nr. C 59/66 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 5. 3. 79 
RAPPORT  OM  PROTOKOLLERNE 
vedrørende  Domstolens  fortolkning  af konventionen  af 29.  februar  1568  om 
gensidig  anerkendelse  af selskaber  og juridiske  personer  og af konventionen  af 
27. september  1968  om  retternes  kompetence  og om  fuldbyrdelse  af retsafgørelser 
i borgerlige  sager,  herunder  handelssager 
undertegnet  i Luxembourg  den 3. juni  1971 
Udarbejdet  af P. JENARD, 
direktør  i det belgiske  udenrigs-  og udenrigshandelsministerium 
I. Almindelige  betragtninger 
1. 1  fælleserklæring  nr. 3, der er knyttet  til konven-
tionen  om gensidig  anerkendelse  af selskaber  og juri-
diske  personer,  undertegnet  i Bruxelles  den  29. 
februar  1968,  har  regeringerne  for  De europæiske 
Fællesskabers  medlemsstater  erklæret  sig rede  til at 
overveje  midler,  der er egnede  til at hindre  forskellige 
fortolkninger  af konventionen.  I så henseende  var der 
enighed  om at undersøge  muligheden  for at tillægge 
De europæiske  Fællesskabers  Domstol  kompetence 
på visse  områder  og i påkommende  tilfælde  indlede 
forhandlinger  om en aftale  med  henblik  herpå. 
En tilsvarende  fælleserklæring  er knyttet  til konven-
tionen  om retternes  kompetence  og om fuldbyrdelse 
af retsafgørelser  i borgerlige  sager,  herunder  handels-
sager,  undertegnet  i Bruxelles  den  27. september  1968. 
Denne  erklæring  forudser  muligheden  af at tillægge 
Domstolen  kompetence  ikke  blot  med  hensyn  til for-
tolkning,  men  også  med  hensyn  til afgørelse  af kom-
petencekonflikter  ved  konventionens  anvendelse. 
2. Under  forhandlingerne  om  gennemførelsen  af 
disse  erklæringer  blev  der hurtigt  opnået  enighed  om 
at tillægge  Domstolen  yderligere  kompetence  og om 
at anvende  en fremgangsmåde,  der har sit forbillede  i 
artikel  177  i traktaten.  Trods  dette  opstod  spørgsmå-
let om,  hvorvidt  det  ville  være  hensigtsmæssigt  at 
udarbejde  en generel  konvention  gældende  for  alle 
konventioner,  der er eller  vil blive  indgået  i henhold 
til artikel  220,  eller  om det ikke  måtte  foretrækkes  at 
søge løsninger,  der "tager  hensyn  til de specielle  for-
hold,  som  hver  af disse  konventioner  måtte  udvise. 
For at svare  på dette  spørgsmål  har  en i væsentlig 
grad  pragmatisk  fremgangsmåde  været  fulgt.  Der har 
været  foretaget  en grundig  gennemgang  af de to alle-
rede undertegnede  konventioner,  den  om gensidig  an-erkendelse  af selskaber  og juridiske  personer  og den 
om retternes  kompetence  og om fuldbyrdelse  af rets-
afgørelse  i borgerlige  sager,  herunder  handelssager. 
3. Nævnte  gennemgang  har  ført  til den  konklu-
sion,  at disse  to konventioner  udviser  klart  forskellige 
karakteristiska,  som  er af en sådan  art,  at de med 
henblik  på Domstolens  fortolkning  gør en særlig  ord-
ning berettiget.  Selv  om der blev  givet  udtryk  for den 
opfattelse,  at Domstolens  kompetence  med  hensyn  til 
fortolkning  af alle  konventioner  indgået  i henhold  til 
traktatens  artikel  220  kunne  fastlægges  i én enkelt 
tekst,  har  man  dog  foretrukket  at afslutte  særskilte 
protokoller,  der  i højere  grad  er tilpasset  kravene  i 
hver enkelt  konvention. 
4. For  afslutningen  af disse  protokoller  skal  artikel 
236 i traktaten  ikke  finde  anvendelse,  da nævnte  pro-
tokoller  vedrørende  fortolkning  af konventioner  ind-
gået i henhold  til artikel  220  i traktaten  ikke  har til 
formål  at ændre  traktaten.  De tillægger  blot  Dom-
stolen  en yderligere  kompetence,  der føjes  til dens  be-
stående  kompetence  uden  at ændre  denne  (1). 
II. Protokol  vedrørende  fortolkning  af konventionen 
om gensidig  anerkendelse  af selskaber  og juridiske 
personer 
5. For  så vidt  angår  fortolkningen  af konventionen 
om gensidig  anerkendelse  af selskaber  og juridiske 
(*) Flere  gange  er en  vis  kompetence  blevet  tillagt 
Domstolen,  uden  at  den  i artikel  236  fastlagte 
ændringsprocedure  har  været  bragt  i anvendelse  (in-
terne  aftaler  inden  for  rammerne  af associerings-
konventionerne  — jf. EFT  nr.  93 af 11.  6. 1964, 
s. 1490/64  —  bestemmelser  i Rådets  forordning 
nr. 17 vedrørende  Domstolens  kontrol  — jf. EFT 
nr. 13 af 21. 2. 1962,  s. 204/62. 
5. 3. 79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 59/67 
personer  var  man  af den  opfattelse,  at der  ikke  var 
nogen  grund  til at afvige  fra fremgangsmåden  ved 
præjudiciel  fortolkning  i henhold  til artikel  177  i 
traktaten.  Det  er således  denne  fremgangsmåde,  der 
er optaget  i forslaget  til den pågældende  protokol. 
Artikel  1 i denne  protokol  tillægger  Domstolen  kom-
petence  med  hensyn  til fortolkning  af konventionen 
af 29. februar  1968  og af fælleserklæring  nr. 1 i den 
til denne  konvention  som  bilag  knyttede  protokol 
samt  af den  protokol,  der  er genstand  for  nærvæ-
rende  rapport.  Hvad  angår  artikel  2, har  denne  i 
samme  affattelse  optaget  stk.  2 og 3 i artikel  177,  for 
så vidt  angår  de betingelser,  hvorunder  en sag  kan 
indbringes  for Domstolen  af de retter,  ved  hvilke  et 
sådant  spørgsmål  rejses. 
6. Da  konventionen-  undertiden  henviser  til den 
nationale  ret, opstod  spørgsmålet  om,  hvorvidt  Dom-
stolens  kompetence  ikke  udtrykkeligt  skulle  udeluk-
kes med  hensyn  til fortolkningen  af denne  ret.  Man 
skønnede,  at det ikke  var nødvendigt  udtrykkeligt  at 
udelukke  denne  kompetence,  da en sådan  udeluk-
kelse  allerede  er klart  fastslået  gennem  Domstolens 
retspraksis. 
7. Artikel  3 vedrører  den  procedure,  der skal  føl-
ges ved  Domstolen,  når denne  anmodes  om at træffe 
afgørelse  i henhold  til protokollen. 
Man  har  fundet  det hensigtsmæssigt  at forudse,  at 
Domstolens  procesreglement  må suppleres  som  følge 
af yderligere  tillæggelse  af kompetence.  Artikel  3, stk. 
2, angiver,  at med  henblik  herpå  skal  artikel  188  i 
traktaten  finde  anvendelse. 
Der blev  givet  udtryk  for den  opfattelse,  at der,  for at 
sikre  en så effektiv  og ensartet  gennemførelse  som 
muligt  af konventionen,  bør  foranstaltes  en udveks-
ling af oplysninger  vedrørende  de afgørelser,  der 
træffes  af nationale  retter,  hvis  afgørelser  ikke  kan 
appelleres  i henhold  til nationale  retsregler. 
En fælleserklæring  i så henseende  er knyttet  til proto-
kollen. 
III. Protokol  vedrørende  fortolkning  af konventionen 
om retternes  kompetence  og om  fuldbyrdelse  af 
retsafgørelser  i borgerlige  sager,  herunder  handels-
sager 
8. Gennemgangen  af konventionen  om  retternes 
kompetence  og om  fuldbyrdelse  af retsafgørelser  i 
borgerlige  sager,  herunder  handelssager,  har reelt  vist, 
at denne  konvention  frembyder  specielle  forhold, 
som berettiger  en særlig  procedure  for så vidt  angår 
dens  fortolkning  ved Domstolen. Har der  været  enighed  om at erkende  nødvendighe-
den af at sikre  en ensartet  fortolkning  af denne  kon-
vention,  om at tillægge  Domstolen  yderligere  kompe-
tence  med  henblik  herpå  og om at vælge  et system, 
der i vidt  omfang  har artikel  177  som  forbillede,  så 
har der  til gengæld,  i betragtning  af mængden  og 
forskelligartetheden  af de tvister,  på hvilke  konven-
tionen  finder  anvendelse,  været  udtrykt  frygt  for,  at 
sager  vedrørende  præjudicielle  spørgsmål,  således 
som disse  er fastlagt  i artikel  177,  vil kunne  påberå-
bes af en af parterne  i tvisten  enten  for  at forhale 
sagen  eller  som  et pressionsmiddel  over  for en mod-
part med  beskedne  økonomiske  midler,  og at de i sid-
ste instans  vil kunne  føre  til misbrug. 
1. Denne  konvention  synes  at skulle  finde  anvendelse 
i mangfoldige  tilfælde.  Faktisk  fastsætter  den  ikke 
blot regler  om  anerkendelse  og fuldbyrdelse  af 
retsafgørelser,  men  også  om retternes  kompetence  i 
den internationale  retsorden  og navnlig  i alle  de 
tilfælde,  hvor  en person  sagsøges  ved  en ret i en 
kontraherende  stat,  på hvis  område  vedkommende 
ikke har bopæl.  Hertil  kommer,  at den  ikke  vedrø-
rer visse  begrænsede  områder  som  for  eksempel 
anerkendelse  af selskaber,  men  alle  borgerlige 
sager,  herunder  handelssager,  af formueretlig  art 
(sager  om aftaler  af enhvert  art,  om civilretligt  an-
svar,  om underholdspligt,  osv....). 
2. På anerkendelses-  og fuldbyrdelsesstadiet  bestem-
mer konventionen  i artikel  34, at den  ret,  som  be-
handler  begæringen  om,  at afgørelsen  forsynes 
med fuldbyrdelsespåtegning,  træffer  sin afgørelse 
snarest  muligt,  og uden  at den  part,  mod  hvem 
fuldbyrdelsen  begæres,  på dette  tidspunkt  af 
sagens  behandling  kan  fremsætte  bemærkninger 
over  for retten. 
Det er klart,  at en sag  vedrørende  præjudicielle 
spørgsmål,  som  på dette  stadium  indbringes  for 
Domstolen,  tilsidesætter  målet  med  konventionen, 
der ved  den  nyordning,  som  ensartethed  i eksigibi-
litetsproceduren  og  indførelse  af en  unilateral 
fremgangsmåde  repræsenterer,  tilstræber  at undgå, 
at sagen  forhales,  og at sagsøgte  forhindres  i at 
unddrage  sine  formuegoder  nogen  form  for fuld-
byrdelsesforanstaltning. 
3. Endelig  må  det  erindres,  at de afgørelser,  der 
træffes  af Domstolen  om fortolkningen  af konven-
tionen,  adskiller  sig fra afgørelser  om fortolknin-
gen af .indre  konventioner,  for så vidt  angår  de 
følger,  afgørelserne  får for sagens  parter. 
Hvis  Domstolen  således  skulle  have  fortolket  en 
bestemmelse  i konventionen  med  den  virkning,  at 
de retter,  ved hvilke  sagen  er anlagt,  ikke  er kompe-
tente,  kan  det tænkes,  at proceduren  skal  påbegyn-
des igen  helt  forfra  enten  i en anden  stat  end  den, 
Nr. C 59/68 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 5.3. 79 
ved hvis  retter  sagen  oprindeligt  har  været  be-
handlet,  eller  i givet  fald  ved andre  retter  i samme 
stat (jf. f.eks.  artikel  5 i konventionen,  der fastsæt-
ter specielle  kompetenceregler). 
9. Det  ved  protokollen  vedtagne  system  følger 
fremgangsmåden  i artikel  177  med  forbehold  af de 
tilpasninger,  der er anset  for nødvendige  under  hen-
syntagen  til de ovenfor  anførte  betragtninger.  Dette 
system  kan  i korthed  sammenfattes  således: 
a) de retter,  der kan  indbringe  en sag for Domstolen 
er udtrykkeligt  anført; 
b) retter,  der  træffer  afgørelse  i første  instans,  ind-
rømmes  ikke  adgang  til at indbringe  en sag 
vedrørende  præjudicielle  spørgsmål  for  Dom-
stolen; 
c) protokollen  præciserer,  at kassationsretter  osv. 
... skal  indbringe  sagen  for Domstolen,  hvis  de 
skønner,  at Domstolens  afgørelse  vedrørende  for-
tolkningsspørgsmålet  er nødvendig  for at de kan 
træffe  afgørelse; 
d) en yderligere  mulighed  for fortolkning  ved  Dom-
stolen,  der har  sit forbillede  i appel  af hensyn  til 
retsordenen,  er føjet  til sagerne  om præjudicielle 
spørgsmål. 
10. Artikel  1, der svarer  til artikel  1 i protokollen 
vedrørende  fortolkning  af konventionen  om gensidig 
anerkendelse  af selskaber  og  juridiske  personer, 
tillægger  Domstolen  kompetence  med  hensyn  til for-
tolkning  af konventionen  af 27.  september  1968  og 
dens  protokol  samt  af den  protokol,  der er genstand 
for nærværende  rapport. 
11. I  artikel  2 anføres  de nationale  retter,  der kan 
anmode  Domstolen  om at træffe  en præjudiciel  afgø-
relse. 
1. Det  fremgår  af denne  opregning,  at denne  kompe-
tence  ikke  er tillagt  retter,  der træffer  afgørelse  i 
første  instans.  Denne  udelukkelse  skal  først  og 
fremmest  hindre,  at Domstolen  kan  anmodes  om 
fortolkning  i alt for  mange  tilfælde  og navnlig  i 
sager  af mindre  betydning. 
Der er endvidere  givet  udtryk  for det synspunkt,  at 
de forskelle  i fortolkningen,  der ved  anvendelse  af 
konventionen  måtte  forkomme  i forbindelse  med 
afgørelser  truffet  af retter  i første  instans,  for 
eksempel  af en »justice  de paix«  og en »Amtsge-
richt«,  ikke,  når disse  afgørelser  får retskraft,  bør 
afføde  større  opmærksomhed  end  de forskelle  i fortolkningen,  der  kan  forekomme  inden  for 
samme  land  for så vidt  angår  afgørelser  truffet  af 
underretterne.  I samme  forbindelse  er det fremført, 
at Domstolen  først  skal  anmodes  om  at kende 
noget  for  ret,  når  den  har  fået  alle  oplysninger. 
Med  henblik  herpå  må  fortolkningsspørgsmålene 
på forhånd  være  afklaret  af de nationale  retter,  så 
meget  mere  som  Domstolen  i retssikkerhedens  in-
teresse  ikke  den  ene  gang  efter  den  anden  kan 
ændre  sin retspraksis. 
2. I artikel  2 anføres  udtrykkeligt  under  nr. 1 de ret-
ter, som  kan  anmode  Domstolen  om en afgørelse, 
heriblandt  dem,  som  i henhold  til artikel  3, tk. 1, 
skal fremsende  en sådan  anmodning.  Denne  præci-
sion har  vist  sig absolut  påkrævet.  Den  aktuelle 
affattelse  af stk.  3 i artikel  177  har givet  anledning 
til uensartet  fortolkning  hvad  angår  de retter,  hvis 
afgørelser  ifølge  nationale  retsregler  ikke  kan 
appelleres  (for  eksempel  de i Tyskland  udviklede 
teorier  om »abstrakt  og konkret«). 
En præcision  vedrørende  dette  spørgsmål  har  så 
meget  des  mere  vist  sig nødvendig,  da underret-
terne  ifølge  protokollens  system  ikke  kan  ind-
bringe  en sag for Domstolen. 
Pågældende  opregning  tager  ligeledes  hensyn  til 
det forhold,  at konventionen  af 27.  september 
1968  kun  vedrører  borgerlige  sager,  herunder  han-
delssager,  af formueretlig  art,  og derfor  kun 
omfatter  retter,  der kan  pådømme  disse  sager. 
3. Under  nr. 2 anføres  det,  at retterne  i en kontrahe-
rende  stat  ligeledes  kan  indbringe  sagen  for Dom-
stolen,  såfremt  de træffer  afgørelse  som  appelin-
stans.  Hermed  tænkes  således  ikke  blot  på appel-
retterne,  bortset  fra de særlige  tilfælde,  hvor  de 
træffer  afgørelse  som  første  instans,  men  også  an-
dre retter,  for eksempel  retterne  i første  instans, 
når de som  appelret  træffer  afgørelse  i en sag. 
I Forbundsrepublikken  Tyskland  dækker  udtryk-
ket »appel«  også  tilfældet  »Beschwerde«. 
4. Under  nr. 3 bestemmes  det,  at i de tilfælde,  der er 
anført  i artikel  37 i konventionen  af 27. september 
1968,  kan  de i denne  artikel  nævnte  retter  ligeledes 
indbringe  sagen  for Domstolen.  Det  må bemærkes, 
at nævnte  artikel  37 vedrører  anfægtelse  af den 
afgørelse,  der  tillader  fuldbyrdelse  af den  frem-
mede  afgørelse. 
5. 3.79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 59/69 
12. Artikel  3 fastslår,  at en højere  instans  kun  skal 
indbringe  sagen  for Domstolen,  »hvis  den  skønner,  at 
en afgørelse  af dette  spørgsmål  er nødvendig,  for at 
den kan  afsige  dom«.  Denne  præcision  er i artikel 
177 i romtraktaten  kun  anført  i stk.  2 vedrørende  de 
lavere  instanser,  som  har  mulighed  for  at indbringe 
sagen  for Domstolen. 
Præcisionen  i artikel  3, stk.  1, i protokollen  svarer  til 
den fortolkning,  der hidtil  i almindelighed  har  været 
gældende  for artikel  177:  det synes  anerkendt,  at de 
højere  instanser  ubestrideligt  har en skønsmæssig  be-
føjelse  til at afgøre,  hvorvidt  de spørgsmål,  der rejses 
ved dem,  er væsentlige. Hvad  angår  formen  afviger  artikel  3 fra artikel  177 
derved,  at den  angiver  reglen  for de højere  instanser 
først  og derefter  reglen  for  de øvrige  retter.  Ved 
denne  ændring  i formen  har  man  villet  understrege, 
at protokollen  udelukkende  går  ud på at give  en 
særlig  løsning  af problemerne  vedrørende  fortolknin-
gen af konventionen  om retternes  kompetence  og om 
fuldbyrdelse  af retsafgørelser  i borgerlige  sager,  her-
under  handelssager. 
13. Da  konventionen  også  henviser  til regler  i 
national  ret, skal  der endvidere  henføres  til det,  der i 
så henseende  er sagt  i kommentaren  til protokollen 
vedrørende  fortolkning  af konventionen  om  gensidig 
anerkendelse  af selskaber  (se nr. 6). 
Denne  præcision  forekommer  dog  nødvendig  for at 
undgå  forskelle  i fortolkningen.  Det  må ikke  glem-
mes,  således  som  allerede  anført  i denne  rapport  (nr.  8, 
punkt  3) at følgerne  af de afgørelser,  som  Domsto-
len træffer  vedrørende  fortolkning  af konventionen 
om retternes  kompetence,  adskiller  sig fra følgerne  af 
afgørelser  om  fortolkningen  af andre  konventioner. 
Hvis  således  en rets  kompetence  bestrides  ved  en 
højere  instans,  og Domstolen  fastslår,  at konventio-
nen er fortolket  fejlagtigt,  kan  det  tænkes,  at sagen 
skal påbegyndes  igen  helt  forfra  enten  i en anden  stat 
eller i givet  fald  ved en anden  ret i samme  stat. 
Fristelsen  for en part  til at rejse  et spørgsmål  om for-
tolkningen  af konventionen  for en højere  instans  ude-
lukkende  for at forhale  sagen  kan  derfor  være  stor  og 
vil være  det så meget  des mere,  hvis  denne  ret auto-
matisk  skal  indbringe  sagen  for Domstolen. 
Efter  at forskellige  løsninger  har været  under  overvej-
else, for eksempel  gående  ud på kun  at tillægge  de 
højere  instanser  mulighed  for at indbringe  sagen  for 
Domstolen  eller  kun  at forpligte  dem  hertil,  hvis  "de 
finder,  at de må fravige  den af Domstolen  eller  af an-
dre retter  fastlagte  fortolkning,  har  man  valgt  en 
bestemmelse,  der  ligger  tæt  op ad artikel  177  for i 
videst  muligt  omfang  at fremme  enhedsbestræbel-
serne  inden  for fællesskabsretten. 14. Artikel  4 indfører  en ny procedure,  der har sit 
forbillede  dels  i appel  af hensyn  til retsordenen  og 
dels i fremgangsmåden  med  vejledende  udtalelse.  Der 
findes  i landene  i Fællesskabet  bortset  fra Forbunds-
republikken  Tyskland  en  form  for  appel,  den 
såkaldte  appel  af hensyn  til retsordenen,  som  gør  det 
muligt  for den  kompetente  retslige  myndighed,  i givet 
fald det  offentliges  øverste  repræsentant  ved  kassa-
tionsretten,  at appellere  afgørelser  truffet  i sidste  in-
stans,  som  bygger  på en overtrædelse  eller  en fejlagtig 
anvendelse  af loven,  det være  sig med  hensyn  til ind-
hold  eller  form.  Formålet  med  denne  appel  er en ind-
griben  over  for fejlagtige  fortolkninger  af loven,  når 
parterne  har undladt  at henvise  en afgørelse,  der byg-
ger på en sådan  fortolkning,  til en højere  instans. 
Artikel  4 har til formål  at fremme  en ensartet  fortolk-
ning  af konventionen  ved  at indføre  en procedure, 
der udgør  en tilføjelse  til de i artikel  3 nævnte  sager 
om præjudicielle  spørgsmål.  Den  skal  hovedsagelig 
sikre  en ensartet  fortolkning  i forbindelse  med  fremti-
dige sager,  når allerede  trufne  afgørelser  udviser  for-
skelle.  Det  drejer  sig,  når alt kommer  til alt,  om en 
procedure,  der ligger  mellem  appel  af hensyn  til rets-
ordenen,  som  den  dog  fraviger  derved,  at den  ikke 
medfører  kassation  af den  afgørelse,  i forbindelse 
med hvilken  fortolkningen  af konventionen  viser  sig 
fejlagtig,  og anmodning  om  en vejledende  udtalelse, 
som dog  er begrænset  til de sager,  i hvilke  retterne 
allerede  har truffet  afgørelse. 
Af ovenfor  anførte  grunde  har  man  fundet  det nød-
vendigt  at bekræfte  de højere  instansers  skønsmæs-
sige beføjelse  ved en tekst,  der  er klar,  det vilsige  i 
alle henseender  utvetydig,  og navnlig  at sikre  nævnte 
beføjelse  mod  enhver  udvikling,  som  eventuelt  kunne 
vise sig  i retning  af automatisk  indbringelse  af 
sagerne. Stk. 1 fastlægger  de tilfælde,  hvor  den  kompetente 
myndighed  i en stat  kan  indbringe  sagen  for Domsto-
len. Det  tilkommer  den  kompetente  myndighed 
skønsmæssigt  at tage  stilling  til, hvorvidt  det vil være 
rimeligt  at indbringe  sagen  for Domstolen,  og det må 
antages,  at dette  kun  sker,  hvis  den  nationale  afgø-
relse  indeholder  betragtninger  af en sådan  art,  at de 
kan føre  til en fortolkning,  der er forskellig  fra den, 
Nr. C 59/70 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 5. 3. 79 
som tidligere  er anlagt  af Domstolen  eller  af den 
fremmede  ret.  Hvis  intet  element  gør  det  muligt  at 
forvente  en ændring  af denne  retspraksis,  vil den 
nationale  myndighed  dog  altid  ved appel  af hensyn  til 
retsordenen  kunne  påklage  en afgørelse,  som  i ved-
kommende  land  er truffet  i overensstemmelse  med 
dettes  retsplejebestemmelser. 
På samme  måde  som  en kassation  af hensyn  til rets-
ordenen  er uden  virkning  for så vidt  angår  parternes 
forhold,  fastsættes  det i stk. 2, at Domstolens  afgørel-
ser er uden  virkning  for  de afgørelser,  som  har 
været  indbragt  for denne. 
Heraf  følger,  at Domstolens  afgørelser  ikke  kan  be-
grunde  nogen  form  for genåbning  af proceduren,  selv 
ikke i givet  fald  ved  »requéte  civile«  (begæring  om 
genoptagelse). 
Stk. 3 bestemmer,  at sagen  kan  indbringes  for Dom-
stolen  af det offentliges  øverste  repræsentant  ved  kas-
sationsretterne,  idet  disse,  i lande,  hvor  appel  af hen-
syn til retsordenen  eksisterer,  har kompetencen  til at 
anvende  dette  retsmiddel,  eller  enhver  anden  myndig-
hed, som  en stat  har  udpeget.  Udpegningen  af det 
offentliges  øverste  repræsentanter  viser  ligeledes,  at 
den i artikel  4 fastsatte  appel  er indført  med  strengt 
juridiske  formål. 
Udformningen  af stk.  3 tager  hensyn  til forholdene  i 
Tyskland,  hvor  appel  af hensyn  til retsordenen  ikke 
eksisterer.  Den  åbner  endvidere  mulighed  for,  at alle 
kontraherende  stater  udpeger  en anden  myndighed 
eller endog  to myndigheder,  for eksempel  det offent-
liges  øverste  repræsentant  i tilfælde  af appel  af afgø-
relser  truffet  af civilretter,  handelsretter  eller  af krimi-
nalretter  med  hensyn  til borgerlige  krav,  og justitsmi-
nisteren  i tilfælde  af appel  af afgørelser  truffet  af for-
valtningsdomstole. 
I stk.  4 tilpasses  artikel  20 i Domstolens  statut  til den 
i artikel  4 fastsatte  procedure  med  hensyntagen  til det 
forhold,  at under  denne  procedure  har  de personer, 
der var parter  i sagen,  ikke  nogen  interesse  i at inter-
venere. 
Det er et spørgsmål,  hvilken  virkning  en fortolknings-
dom afsagt  i henhold  til artikel  4 vil få. Denne  dom 
er som  sagt  ikke  bindende  for parterne.  Endvidere  må 
det antages,  at en sådan  dom  ikke  har samme  række-
vidde  som  en lovbestemmelse,  og derfor  ikke  er bin-
dende  for nogen.  Det  er dog  klart,  at den  har overor-
denlig  stor  vægt  på juridisk  plan  og at den,  hvad  an-
går retspraksis,  for fremtiden  vil tjene  som  vejledning for retterne  i Fællesskabet.  I så henseende  kan  den 
sammenlignes  med  kassationsdomme  af hensyn  til 
retsordenen.  En sådan  dom  er ikke  bindende  for 
nogen;  men  den  udgør  en principbeslutning  af stor 
betydning  for  fremtiden,  en beslutning,  som  dom-
merne  i almindelighed  tager  hensyn  til ved  pådøm-
melse  af realiteten  i en sag. 
15. Artikel  5 i protokollen  udstrækker,  ligesom 
artikel  3 i protokollen  vedrørende  fortolkning  af kon-
ventionen  om gensidig  anerkendelse  af selskaber,  an-
vendelsen  af tekster  med  nærmere  bestemmelser  for 
Domstolens  kompetence  til også  at omfatte  udøvel-
sen af den  yderligere  kompetence,  som  tillægges 
nævnte  Domstol. 
Denne  udvidelse  finder  selvfølgelig  kun  sted  i det 
omfang,  hvor  andet  ikke  er bestemt  i protokollen; 
dette  forbehold  vedrører  navnlig  artikel  177  i trakta-
ten, hvis  bestemmelser,  også  selv  om de skulle  blive 
ændret,  ikke  finder  anvendelse  på protokollen,  som 
på dette  punkt  er autonom. 
16. Artikel  11 tager  stilling  til enhver  eventuel 
ændring,  for så vidt  angår  den  kompetence,  der er til-
lagt retterne  i de kontraherende  stater. 
17. De  øvrige  artikler  i protokollen,  som  indehol-
der de afsluttende  bestemmelser,  kræver  ikke  særlige 
kommentarer. 
Foranstaltninger  til en udveksling  af oplysninger  ved-
rørende  de afgørelser,  der træffes  af retter,  som  er an-
ført i artikel  2, nr. 1, i protokollen,  er endvidere 
forudset  med  henblik  på at sikre  en så effektiv  og 
ensartet  gennemførelse  som  muligt  af konventionens 
bestemmelser.  En fælleserklæring  er i så henseende 
knyttet  til protokollen. 
18. Med  hensyn  til problemer,  der  kan  opstå  ved 
konflikter  vedrørende  værnetinget,  det være  sig posi-
tive eller  negative,  vil disse  om ikke  alle  så dog  i vidt 
omfang  kunne  løses  ved  konventionens  bestemmel-
ser om  litispendens  og indbyrdes  sammenhængende 
krav,  eller  for så vidt  de er begrundet  i forskellige 
fortolkninger,  ved bestemmelserne  i denne  protokol.